Up-4/95
Natisni
Opravilna št.:
Up-4/95
Datum odločitve:
19. 12. 1996
Objavljeno:
OdlUS V, 193
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:Up.4.95
Akt:
Ustavna pritožba S. V. M. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Uv 5/95 z dne 17.3.1995
Izrek:
Ustavna pritožba S. V. M. zoper sodbo Vrhovnega sodišča se zavrne.
Evidenčni stavek:
1. O kršitvi ustavne pravice s posamičnim aktom javnopravne narave, s katerim je pristojni državni organ odločil o pravici ali o obveznosti in pravni koristi posameznika, odloča v skladu s prvim odstavkom 157. člena Ustave pristojno sodišče v upravnem sporu, če za določeno zadevo ni z zakonom predvideno drugo sodno varstvo. Posamični akt ministra za pravosodje, s katerim je bilo odločeno o pravici pritožnika, da se pod enakimi pogoji z drugimi poteguje za zasedbo prostega notarskega mesta, je akt, katerega sodna kontrola zakonitosti se izvršuje v postopku po prvem odstavku 157. člena Ustave, ker z zakonom ni določeno drugo sodno varstvo.
2. Z ugotovitvijo kršitve pritožnikove ustavne pravice ne da bi pri tem tudi odpravilo izpodbijani akt, sodišče ni kršilo pritožnikove pravice iz 22. člena in tretjega odstavka 49. člena Ustave. Tudi z odpravo akta ne bi bilo mogoče za pritožnika ustvariti enakega pravnega položaja, v katerem se je nahajal pred njegovo izdajo - ko je bil predlagan kot edini kandidat za imenovanja za notarja. Pritožnik nima pravice biti imenovan za notarja, ampak le pravico, da se pod enakimi pogoji z drugimi poteguje za zasedbo prostega notarskega mesta. Ker je bila le za imenovanje prvih trideset notarjev predvidena posebna ureditev, je navedena ustavna pravica pritožnika varovana s tem, da se na podlagi izpodbiajne sodbe lahko ponovno poteguje za zasedbo notarskega mesta, vendar pod enakimi pogoji, ki veljajo za zasedbo drugih notarskih mest tudi za vse druge morebitne kandidate.
3. Če kršitve človekove pravice ni mogoče odpraviti tako, da se vzpostavi stanje pred izdajo akta, s katerim je bila kršena ustavna pravica, lahko pritožnik na podlagi četrtega odstavka 15. člena Ustave uveljavlja odpravo kršitve le z uveljavljanjem odškodnine v skladu s prvim odstavkom 26. člena Ustave za morebitno škodo, ki bi mu nastala zaradi nezakonitega dela državnega organa.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.
Domneva nedolžnosti.
Pravica do sodnega varstva.
Pravica do povračila škode.
Svoboda dela.
Odvetništvo in notariat.
Upravni spor.
Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 137., 157., 49., 14., 22., 26., 23., 27. čl.
Zakon o upravnih sporih (ZUS), 66., 40., 39., 42., 62. čl.
Zakon o notariatu (ZN), 10., 125., 8., čl.
Mednarodni pakt o državljanskih in političnih pravicah, 25. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 56., 1. odst. 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi Up-277/96 z dne 7/11-1996 in U-I-18/93 z dne 11/4- 1996 (OdlUS V,40).
K obravnavani zadevi je bila s sklepom Ustavnega sodišča z dne 21/3-1995 pridružena zadeva Up-40/95 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
25. 3. 1995
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US18139
Dokument v PDF obliki:
Up-4-95_sklep.pdf
124 KB
Prenesite datoteko
Up-4-95_odl..pdf
143 KB
Prenesite datoteko
Up-4-95_LM.pdf
124 KB
Prenesite datoteko
Up-4/95
25.3.1996
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe S. V. M. iz M. na seji senata dne 25. marca 1996
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba S. V. M. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Uv 5/95 z dne 17.3.1995 se sprejme v obravnavo, ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Uv 8/95 z dne 17.3.1995 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je 22.12.1994 in 29.12.1994 vložil pobudo za oceno ustavnosti petega odstavka 8. člena ter 125. in 126. člena Zakona o notariatu (Uradni list RS, št. 13/94, 48/94 in 82/94, v nadaljnjem besedilu: ZN), ker naj bi bile navedene določbe v nasprotju z 2., 15., 25., 49. in 155. členom Ustave. Dne 3.1.1995 pa je predlagal, da Ustavno sodišče pobudo za oceno ustavnosti obravnava tudi kot ustavno pritožbo zoper akt Ministrstva za pravosodje št. 041-2794 z dne 20.12.1994. S tem aktom je bil umaknjen predlog za imenovanje pritožnika za notarja in predlagan za imenovanje drug kandidat za notarsko mesto v Mariboru.
2. Dne 20.3.1995 in z dopolnitvijo dne 23.3.1995 je pritožnik vložil ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa navedeni sodbi Vrhovnega sodišča. V tej ustavni pritožbi vztraja pri izpodbijanju akta Ministrstva za pravosodje o umiku predloga za imenovanje.
Sodbo Vrhovnega sodišča št. I Uv 5/95 izpodbija v delu, v katerem ni bilo ugodeno njegovi zahtevi. Pritožnik meni, da Vrhovno sodišče ni v celoti rešilo zahteve, ker v izreku izpodbijane sodbe ni odločilo o vzpostavitvi zakonitega stanja. Po njegovem mnenju Notarska zbornica ni vezana na obrazložitev sodbe, zaradi česar naj bi sodišče kršilo pritožnikovo pravico do enakosti iz 14. člena Ustave in iz tretjega odstavka 49. člena Ustave. Navedeni ustavni pravici pritožnika naj bi sodišče kršilo tudi s sodbo št. I Uv 8/95, ki naj bi temeljila na nepopolnem dejanskem stanju.
Pritožnik naj bi po izdaji navedene sodbe pridobil dokaz o tem, da oseba, ki je bila imenovana za notarja, ne izpolnjuje vseh z zakonom določenih pogojev. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče odpravi Odlok Državnega zbora št. 740-01/92-3/7 z dne 21.12.1994 o imenovanju S. B. za notarja v Mariboru in odloči, da se dopusti nadaljevanje postopka o imenovanju pritožnika za notarja. Ustavno pritožbo je pritožnik dopolnil še 25.8.1995, 14.9.1995, 18.10.1995 in 25.3.1996 z navedbami, da je ministrica za pravosodje z izpodbijanim aktom kršila pritožnikovo pravico do enakosti in enakega varstva po 22. členu Ustave ter pritožnikove ustavne pravice do obrambe, v zvezi z domnevo nedolžnosti in pravico do popravka in odgovora na objavljeno informacijo. Z izjavami, danimi na tiskovni konferenci o izpodbijani sodbi št. I Uv 5/95, pa naj bi ministrica kršila tudi pritožnikovo pravico iz 21. in 38. člena Ustave. Notarska zbornica naj bi v okviru drugega razpisa prostih notarskih mest izrecno navedla, da pritožnik izpolnjuje vse z zakonom določene pogoje za notarja, vendar ga ni predlagala v imenovanje, prav tako pa mu tudi ni omogočila vpogleda v razpisni spis. Pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče ustavno pritožbo presoja tudi z vidika 23. člena Ustave.
B.
3. Senat Ustavnega sodišča je na seji dne 21.3.1995 združil zaradi skupnega obravnavanja in odločanja ustavno pritožbo, vloženo 3.1.1995, in ustavno pritožbo, vloženo 20.3.1995. S sklepom št. U- I-344/94 z dne 9.2.1995 in z odločbo št. U-I-344/94 z dne 1.6.1995 je Ustavno sodišče odločilo o pritožnikovi pobudi za oceno ustavnosti izpodbijanih določb ZN. Pobudo za oceno ustavnosti 125. in 126. člena ZN je zavrnilo, določbo petega odstavka 8. člena ZN pa je v delu, po katerem pogoja iz 6. točke prvega odstavka 8. člena Zakona ne izpolnjuje, kdor je v kazenskem postopku, razveljavilo.
4. Ustavna pritožba z dne 3.1.1995 je bila ob vložitvi preuranjena, saj se po določbi prvega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94, v nadaljnjem besedilu: ZUstS) ustavna pritožba lahko vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. S predložitvijo sodb Vrhovnega sodišča je pritožnik izkazal izčrpanost pravnih sredstev. S sodbo I Uv 5/95 je Vrhovno sodišče odločilo o zakonitosti umika predloga za imenovanje pritožnika za notarja na notarsko mesto s sedežem v Mariboru, s sodbo št. I Uv 8/95 pa o pritožnikovi zahtevi zoper že citirani Odlok o imenovanju S. B. za notarja. Predmet te ustavne pritožbe sta zato obe izpodbijani sodbi, izpodbijani akt Ministrstva oziroma Odlok Državnega zbora pa le toliko, kolikor Vrhovno sodišče ne bi odpravilo z njima storjenih morebitnih kršitev pritožnikovih ustavnih pravic. Zatrjevane kršitve pritožnikovih ustavnih pravic, ki naj bi jih ministrica za pravosodje naredila s komentiranjem izpodbijane sodbe, ter kršitve, ki naj bi bile predmet postopka izbire notarjev na podlagi drugega razpisnega postopka, ne morejo biti predmet te ustavne pritožbe, zato jih senat tudi ni obravnaval.
5. Pritožnik zatrjuje, da sta bili s sodbo št. I Uv 8/95 kršeni njegova pravica do enakosti pred zakonom in pravica do enake dostopnosti delovnega mesta oziroma javne službe, ker naj bi bila imenovana za notarja oseba, ki ne izpolnjuje zakonskih pogojev.
Vrhovno sodišče je o pritožnikovi zahtevi odločalo 17.3.1995 in pritožnikovo zahtevo za odpravo že citiranega Odloka o imenovanju S. B. za notarja zavrnilo kot neutemeljeno. Razlog za zavrnitev je sodišče utemeljilo s tem, da je bila za notarja imenovana oseba, ki izpolnjuje za opravljanje te javne službe vse zakonske pogoje, pritožnik pa nima zakonsko varovane pravice, da zasede notarsko mesto. Pravica iz tretjega odstavka 49. člena Ustave oziroma pravica biti pod enakimi splošnimi pogoji sprejet v javne službe države po točki c) 25. člena Mednarodnega pakta o državljanskih in človekovih pravicah (Uradni list SFRJ, št. 7-35/71) predstavljata pravico posameznika, da se pod enakimi pogoji z drugimi poteguje za zasedbo prostega mesta. Ne pomenita pa pravice do zasedbe tega mesta. Zato kandidat, ki ni bil imenovan za notarja, ne more izpodbijati imenovanja notarja, ki izpolnjuje z zakonom določene pogoje za opravljanje notariata. Lahko pa izpodbija imenovanje, če bi bila imenovana oseba, ki ne izpolnjuje z zakonom določenih pogojev. Imenovanje osebe, ki ne izpolnjuje pogojev, bi predstavljalo poseg v preje navedeno pravico do dostopnosti javne službe pod enakimi pogoji, ne pa v pravico do zasedbe prostega notarskega mesta. Zato v tem okviru sodišču ni mogoče očitati kršitev.
6. Pritožnik v ustavni pritožbi izrecno navaja, da je šele po odločitvi Vrhovnega sodišča dobil dokaz o tem, da imenovani notar ne izpolnjuje pogojev. V postopku pred Vrhovnim sodiščem Odloka ni izpodbijal iz tega razloga. Zato Vrhovno sodišče v času sprejema sodbe št. I Uv 8/95 ni kršilo navedenih pritožnikovih ustavnih pravic. Kolikor pritožnikove navedbe predstavljajo nova dejstva ali nove dokaze, pa je to zakonsko določen razlog, na podlagi katerega bi pritožnik lahko zahteval obnovo postopka v upravnem sporu v skladu z določbami členov 52 do 59 v zvezi z določbo 66. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list SFRJ, št. 4/77).
Pritožnik pa ni izkazal, da je v tej smeri izčrpal pravna sredstva, zato s tega vidika ustavne pritožbe zaradi odsotnosti procesnih predpostavk niti ni bilo mogoče obravnavati.
7. Ker v sodbi št. I Uv 8/95 zatrjevane kršitve ustavnih pravic niso podane, ustavne pritožbe ni bilo mogoče sprejeti v obravnavo, ustavno pritožbo zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Uv 5/95 z dne 17.3.1995 pa je senat Ustavnega sodišča sprejel v obravnavo.
C.
8. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena in tretjega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Lovro šturm in člana dr. Tone Jerovšek in mag. Matevž Krivic.
Predsednik senata
dr. Lovro Šturm
Up-4/95-26
19.12.1996
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi S. V. M. iz M. na seji dne 19. decembra 1996
o d l o č i l o:
Ustavna pritožba S. V. M. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Uv 5/95 z dne 17.3.1995 se zavrne.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je z ustavno pritožbo, vloženo dne 20. 3. 1995 in večkrat dopolnjeno, izpodbijal v izreku tega sklepa navedeno sodbo in sodbo Vrhovnega sodišča št. I Uv 8/95 z dne 17.3.1995. V izreku tega sklepa navedeno sodbo izpodbija v delu, v katerem Vrhovno sodišče ni ugodilo njegovi zahtevi. Pritožnik meni, da Vrhovno sodišče ni v celoti rešilo zahteve za varstvo ustavnih pravic, ker v izreku izpodbijane sodbe ni odločilo o vzpostavitvi zakonitega stanja. Po njegovem mnenju Notarska zbornica ni vezana na obrazložitev sodbe, zaradi česar naj bi sodišče kršilo pritožnikovo pravico do enakosti iz 14. člena Ustave in iz tretjega odstavka 49. člena Ustave. Z aktom ministrice za pravosodje, o katerega zakonitosti je bilo odločeno z izpodbijano sodbo, naj bi bila kršena tudi pritožnikova pravica do enakosti in enakega varstva pravic po 22. členu Ustave ter pritožnikova ustavna pravica do obrambe, pravica v zvezi z domnevo nedolžnosti in pravica do popravka in odgovora na objavljeno informacijo. Z izpodbijano sodbo naj bi bila kršena pravica do sodnega varstva po 23. členu Ustave. Pritožnik je sprva predlagal, da Ustavno sodišče odpravi Odlok Državnega zbora št. 740-01/92-3/7 z dne 21.12.1994 o imenovanju S. B. za notarja v M. in odloči, da se dopusti nadaljevanje postopka o imenovanju pritožnika za notarja. Z vlogama z dne 4.10.1996 in z dne 13.12.1996 pa je svoj predlog spremenil. Predlaga, da Ustavno sodišče naloži ministrici za pravosodje, da v petnajstih dneh po prejemu odločbe Ustavnega sodišča izda pritožniku odločbo o imenovanju za notarja s sedežem v M., v nasprotnem primeru pa naj odločba Ustavnega sodišča nadomesti odločitev ministrice.
2. S sodbo št. I Uv 5/95 je Vrhovno sodišče odločilo, da se zahtevi pritožnika delno ugodi in se ugotovi, da je umik predloga za imenovanje kandidata S. V. M. za notarja za notarsko mesto s sedežem v M. nezakonit. Pritožnik je v zahtevi za sodno varstvo ustavnih pravic zahteval zavarovanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin iz 14. in 27. člena ter tretjega odstavka 49. člena Ustave. Vrhovno sodišče je menilo, da sporni umik predloga za imenovanje pritožnika za notarja po svoji vsebini v razmerju do pritožnika pomeni dokončni posamični akt o tem, da vlagatelj ne izpolnjuje pogoja iz 6. točke prvega odstavka 8. člena Zakona o notariatu (Uradni list RS, št. 13/94, 48/94 in 82/94 - v nadaljnjem besedilu: ZN) v povezavi s petim odstavkom tega člena. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da razlog, zaradi katerega je ministrica umaknila kandidaturo pritožnika, nima zakonske podlage. Zato naj bi bilo pritožniku onemogočeno, da bi pod enakimi pogoji kandidiral za mesto notarja. To pa naj bi pomenilo kršitev ustavne pravice iz tretjega odstavka 49. člena Ustave in kršitev 17. člena Mednarodnega pakta o človekovih in političnih pravicah (Uradni list SFRJ, MP, št. 7/71). Po mnenju sodišča z aktom ministrice za pravosodje nista bili neposredno kršeni ustavni pravici enakosti pred zakonom in domneve nedolžnosti.
3. Vrhovno sodišče pa ni ugodilo zahtevku pritožnika, naj ugotovi, da je ministrica za pravosodje dolžna predlagati Državnemu zboru, da imenuje vlagatelja za notarja z notarskim mestom v Mariboru, oziroma da o tem odloči sodišče. Po mnenju Vrhovnega sodišča v tem primeru narava stvari tega ne dopušča. Po drugem odstavku 125. člena ZN naj bi predstavljal predlog ministrice izbiro med kandidati, ki izpolnjujejo pogoje za notarja, in je zanjo pooblaščena ministrica. Zato sodišče po mnenju Vrhovnega sodišča ne more presojati primernosti kandidatov in tudi ne ministrici nalagati, katerega izmed kandidatov naj predlaga Državnemu zboru. Glede na določbo četrtega odstavka 15. člena Ustave pa je po mnenju sodišča z njegovo odločitvijo v tem primeru dana podlaga, da se pritožnikova prijava na prvi razpis obravnava kot pravočasna prijava na nov razpis.
B.
4. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-4/95 z dne 25.3.1996 sprejel ustavno pritožbo zoper v izreku te odločbe navedeno sodbo v obravnavo, ustavne pritožbe zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I UV 8/95 z dne 17.3.1995 pa ni sprejel. Razlogi za takšno odločitev so podani v obrazložitvi citiranega sklepa.
5. Ustavna pritožba je bila v skladu s 56. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljnjem besedilu: ZUstS) predložena Vrhovnemu sodišču, ki nanjo ni odgovorilo.
6. Notariat je po določbi drugega odstavka 137. člena Ustave javna služba, ki jo ureja zakon. Postopek postavljanja notarjev ureja ZN. Po določbi prvega odstavka 10. člena ZN imenuje notarja na prosto notarsko mesto minister, pristojen za pravosodje, na predlog Notarske zbornice Slovenije. Imenovanje se opravi na podlagi javnega razpisa prostih notarskih mest (drugi odstavek 10. člena ZN). Za izbiro kandidatov, ki izpolnjujejo zakonske pogoje za imenovanje, pa je po določbi tretjega odstavka 10. člena pristojna Notarska zbornica. Le - ta za vsako razpisano prosto mesto predlaga ministru tri kandidate. Izjema od pravila o javnem razpisu notarskega mesta je predvidena samo v primeru, ko se na prosto notarsko mesto lahko imenuje oseba, ki je bila že imenovana za notarja (četrti odstavek 10. člena ZN). Pritožnik se je prijavil na razpis za imenovanje prvih trideset notarjev. Zanje so bile v prehodnih določbah ZN predvidene nekatere posebnosti glede postopka postavitve notarja. Po določbi prvega odstavka 125. člena ZN je bil minister za pravosodje dolžan v določenem roku razpisati prvih trideset notarskih mest. Notarje pa je bil po določbi drugega odstavka 125. člena ZN pristojen imenovati Državni zbor na predlog ministra za pravosodje. Minister je moral pred oblikovanjem predloga pridobiti mnenje tričlanske komisije, ki so jo sestavljali predstavniki Ministrstva za pravosodje, Vrhovnega sodišča in Odvetniške zbornice.
7. Pritožnik se je prijavil na razpis prvih trideset notarjev in kandidiral za eno od dveh razpisanih notarskih mest v Mariboru.
Ministrica za pravosodje je ob dvanajst vloženih kandidaturah in po pridobljenem mnenju zgoraj navedene tričlanske komisije Državnemu zboru posredovala predlog (predlog št. 018-30/94 z dne 23.10.1994), da se za notarja na enega od notarskih mest s sedežem v Mariboru imenuje pritožnik. Iz obrazložitve predloga je vidno, kaj je bilo odločilno pri oblikovanju predloga. To naj bi bile kandidatove sposobnosti in pozitivno mnenje tričlanske komisije, kar naj bi kandidatu dajalo prednost pri oblikovanju predloga za imenovanje. Med kandidatovimi sposobnostmi pa so naštete: kandidat naj bi si z dolgoletnim odvetniškim delom in z njim povezano pestro pravno prakso pridobil delovne izkušnje in tako stopnjo strokovnosti, ki je dobra podlaga za opravljanje notarskih storitev; poleg visoke stopnje strokovnosti naj bi se kandidat odlikoval z vestnim opravljanjem poklica, korektnim odnosom do strank in neodvisnostjo. Z dopisom št. 041-2/94 z dne 20.12.1994 pa je ministrica za pravosodje Državnemu zboru sporočila, da umika predlog za imenovanje pritožnika za notarja in vložila predlog za imenovanje drugega kandidata na zadevno prosto notarsko mesto v Mariboru. Umik predloga je obrazložen z navedbami, da je Ministrstvo po vložitvi predloga za imenovanje prejelo opozorila, da naj bi bil pritožnik že v kazenskem postopku. Na podlagi preverjanja navedenih opozoril je ministrica odločila, da pritožnik ne izpolnjuje pogoja za imenovanje za notarja iz 6. točke prvega odstavka 8. člena ZN.
8. Umik predloga za imenovanje je pritožnik izpodbijal s tožbo v upravnem sporu pred Vrhovnim sodiščem. Pritožnik je v tožbi zahteval, da sodišče ugotovi nezakonitost umika, ga odpravi ter naloži ministrici za pravosodje dolžnost predlagati pritožnika Državnemu zboru v imenovanje za notarja z notarskim mestom v Mariboru oziroma da v nasprotnem primeru sodba nadomesti predlog ministrice. O navedeni tožbi je sodišče odločilo s sodbo št. I Uv 5/95, ki je predmet odločanja v tem postopku. Vrhovno sodišče je pritožnikovo tožbo štelo za zahtevo za varstvo ustavnih pravic in odločilo s sklicevanjem na drugi odstavek 157. člena Ustave po 66. členu Zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77 - v nadaljnjem besedilu: ZUstS). Po tej določbi odloča o zahtevi za varstvo z Ustavo zajamčenih svoboščin in pravic, če so te kršene z dokončnim posamičnim aktom, ni pa zagotovljeno drugačno sodno varstvo, sodišče, ki je pristojno za upravne spore in pri tem uporablja smiselno določbe tega zakona.
9. Vrhovno sodišče je pravilno ugotovilo, da umik predloga za imenovanje po svoji vsebini predstavlja dokončen posamični akt o tem, da pritožnik ne izpolnjuje enega od zakonsko določenih pogojev za opravljanje notariata. S tem posamičnim aktom je ministrica za pravosodje odločila o pritožnikovi pravici, da se pod enakimi pogoji z drugimi poteguje za zasedbo notarskega mesta. Zato je treba tak akt šteti za posamičen akt javnopravne narave, ki ga je izdal pristojni državni organ v postopku odločanja o pravici, obveznosti ali pravni koristi posameznika. O zakonitosti dokončnih posamičnih aktov, s katerimi državni organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil odločajo o pravicah ali o obveznostih in pravnih koristih posameznikov in organizacij, pa odloča v skladu s prvim odstavkom 157. člena Ustave v upravnem sporu pristojno sodišče, če za določeno zadevo ni z zakonom predvideno drugo sodno varstvo. V zadevnem primeru drugo sodno varstvo z zakonom ni predvideno. V citirani ustavni določbi je imelo Vrhovno sodišče podlago za odločitev o pritožnikovi tožbi v upravnem sporu. Zato se Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi nepravilno sklicuje na drugi odstavek 157. člena Ustave in zato tudi ni bilo treba pritožnikove tožbe prekvalificirati v zahtevo po 66. členu ZUS. Ustavno sodišče je že v odločbi št. Up-277/96 z dne 7.11.1996 poudarilo, da upravni spor po določbi drugega odstavka 157. člena Ustave ne zajema upravnega spora zaradi kršitve ustavne pravice s posamičnim aktom javnopravne narave, ker so ti zajeti že v prvem odstavku navedene ustavne določbe. Določba drugega odstavka 157. člena Ustave se nanaša predvsem na dejanja in (morda še) na zasebnopravne akte, kolikor se varstvo ustavnih pravic razteza tudi na kršitve s takšnimi akti, pa zanje ne bi bilo z zakonom določeno drugo sodno varstvo.
10. V upravnem sporu presoja sodišče po določbi prvega odstavka 40. člena ZUS zakonitost izpodbijanega upravnega akta v mejah tožbenega zahtevka, pri tem pa ni vezano na tožbene razloge.
Načini odločanja sodišča v upravnem sporu so določeni v 39. in 42. členu ZUS. Le - ta določa v drugem odstavku, da se s sodbo tožbi ugodi ali pa se tožba kot neutemeljena zavrne; če tožbi ugodi, sodišče odpravi izpodbijani upravni akt. Sodišče odpravi izpodbijani akt po določbi drugega odstavka 39. člena ZUS, če spozna, da na podlagi dejanskih okoliščin, ki so bile ugotovljene v upravnem postopku, ne more rešiti spora zato, ker so ugotovljene dejanske okoliščine v nasprotju s spisi, ker so v bistvenih točkah nepopolno ugotovljene, ker je bil iz ugotovljenih dejanskih okoliščin napravljen napačen sklep glede dejanskega stanja ali ker v upravnem postopku niso bila dovolj upoštevana pravila postopka, kar bi lahko vplivalo na rešitev zadeve. Če je treba izpodbijani upravni akt odpraviti, ima sodišče v določbi tretjega odstavka 42. člena ZUS tudi pooblastilo, da sme s sodbo odločiti o upravni stvari, če narava stvari to dopušča in če ima v podatkih postopka za to zanesljivo podlago. Po določbi 62. člena ZUS se v primeru odprave akta, zoper katerega je bil sprožen upravni spor, zadeva vrne v stanje, v katerem je bila, preden je bil odpravljeni akt izdan. Če je treba glede na naravo zadeve, za katero gre v sporu, namesto odpravljenega upravnega akta izdati drugega, ga mora pristojni organ izdati brez odlašanja, najpozneje pa v tridesetih dneh od dneva, ko je dobil sodbo. Pri tem je pristojni organ vezan na pravno mnenje sodišča in na njegove pripombe, ki se tičejo postopka.
11. V skladu z določbo drugega odstavka 42. člena ZUS bi moralo torej sodišče izpodbijani akt odpraviti. Posledice, ki bi jih imela odprava nezakonitega akta, so določene v zgoraj citiranem 62. členu ZUS. Vrhovno sodišče pa se je v svoji odločitvi omejilo na ugotovitev, da je bil z zahtevo izpodbijani akt nezakonit.
Razlog za nezakonitost je bila kršitev pritožnikove ustavne pravice, da je pod enakimi pogoji vsakomur dostopno vsako delovno mesto, ki jo določa tretji odstavek 49. člena Ustave, oziroma kršitev pravice o enaki dostopnosti do javnih služb v državi, ki je urejena v c točki 25. člena Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah (Uradni list SFRJ, MP, št. 7/71). Slednje ugotovitve pritožnik niti ne izpodbija in sama po sebi torej niti ni sporna. Vrhovno sodišče se je odločilo ob smiselni uporabi določbe drugega odstavka 42. člena ZUS, da po ugotovljeni nezakonitosti izpodbijanega akta ne odpravi, ampak se omeji le na ugotovitev kršitve. Izrecne zakonske podlage za takšno odločitev v določbah ZUS sicer ni najti, vendar je treba upoštevati, da so bile v tem primeru predmet sodnega varstva ustavne pravice in da je specifičnost primera utemeljeno narekovala takšno odločitev.
Kot je vidno iz nadaljevanja te obrazložitve, odprava izpodbijanega akta ne bi v ničemer spremenila pritožnikovega pravnega položaja. Vrhovno sodišče je napačno uporabilo določbe ZUS le v delu, v katerem ni izrecno zavrnilo pritožnikovega zahtevka, da ga je ministrica za pravosodje dolžna predlagati v imenovanje na notarsko mesto, ampak je le v obrazložitvi izpodbijane sodbe navedlo, zakaj pritožniku v tem delu ni moglo ugoditi. Vendar sama ta kršitev zakona še ne predstavlja zatrjevanih kršitev ustavnih pravic.
12. ZN je v prvem odstavku 125. člena predvidel poseben postopek imenovanja le za prvih trideset notarjev. Ti notarji so bili s strani Državnega zbora tudi imenovani. Za vsa naslednja imenovanja pa velja drugačen postopek, ki je predviden v prvem in tretjem odstavku 10. člena ZN. Tudi če bi Vrhovno sodišče odpravilo umik predloga, takšna odločitev za pritožnika kljub določbi 62. člena ZUS ne bi prinesla možnosti vzpostavitve pravnega položaja, v katerem je bil pritožnik pred umikom. Tedaj je bil pritožnik predlagan kot edini kandidat v imenovanje Državnemu zboru. Odprava akta, s katerim je bila umaknjena njegova kandidatura, bi torej pomenila ponovno oživitev tega predloga za imenovanje. Vendar Državni zbor o tem predlogu ne bi mogel odločiti po določbi drugega odstavka 125. člena ZN. Ta prehodna določba, ki pravno formalno sicer še velja, je z imenovanjem prvih trideset notarjev po Državnem zboru dejansko izgubila svojo normativno veljavo. Po določbi prvega in tretjega odstavka 10. člena ZN je poslej pristojen imenovati notarja ne Državni zbor, ampak pristojni minister na predlog Notarske zbornice, pri čemer je treba za vsako mesto predlagati v imenovanje tri kandidate. Pritožnik nima pravice biti imenovan za notarja, ima le pravico, da se pod enakimi pogoji z drugimi poteguje za zasedbo prostega notarskega mesta. Zaradi izčrpanosti drugega odstavka 125. člena ZN in drugačne ureditve imenovanja notarja pritožniku ni bilo in ni mogoče zagotoviti enakega pravnega položaja, kakor bi ga imel, če predlog za njegovo imenovanje ne bi bil umaknjen. Zato Vrhovno sodišče ni kršilo pritožnikove pravice iz tretjega odstavka 49. člena Ustave, ker v navedenem primeru glede na spremenjeni pravni položaj ne bi moglo ugoditi pritožnikovemu zahtevku, da ga je ministrica za pravosodje dolžna predlagati v imenovanje. Iz istih razlogov tega tudi ne more storiti Ustavno sodišče. Še toliko manj pa je mogoče (kakor pritožnik predlaga v postopku odločanja o ustavni pritožbi) z odločbo Ustavnega sodišča naložiti pristojnemu ministru obveznost, da pritožnika imenuje na notarsko mesto v Mariboru. S tem bi sodišče odločilo, da ima pritožnik pravico biti imenovan za notarja. Te pravice pa mu niti Ustava niti Zakon ne dajeta.
13. Pravno formalno pravilna odločitev Vrhovnega sodišča v izpodbijani sodbi bi torej morala ob ugotovitvi kršitve ustavne pravice tudi izrecno zavrniti pritožnikov zahtevek, da ga je ministrica dolžna predlagati v imenovanje. Vendar sama ta formalna kršitev še ne pomeni kršitve ustavne pravice do enakosti. Načelo enakosti pred zakonom, določeno v 14. členu Ustave, in še posebej specialna ustavna pravica iz 22. člena Ustave zagotavljata vsakomur enako varstvo pravic v postopku pred sodiščem. Načelo enakosti zahteva od sodišča, da v enakih pravnih položajih odloči enako in v različnih različno. Pritožnikov pravni položaj je bil v času odločanja tak, da sodišče s svojo odločitvijo ne bi moglo zagotoviti položaja, ki ga je pritožnik imel pred nezakonitim umikom. Z ugotovitvijo nezakonitosti umika je bila pritožniku spet dana možnost, da se ob vsakem bodočem razpisu pod enakimi pogoji z drugimi poteguje za zasedbo notarskega mesta (tretji odstavek 49. člena Ustave), vendar pod takšnimi pogoji, ki jih Zakon določa tudi za vse druge kandidate (prvi in tretji odstavek 10. člena ZN). Pravica do odprave posledic kršitve človekovih pravic, ki jo zagotavlja Ustava v četrtem odstavku 15. člena, zagotavlja tako kot vsem drugim tudi pritožniku pravico, da se kršitev odpravi z vzpostavitvijo stanja, ki je obstajalo pred kršitvijo. Če pa glede na naravo stvari takšna vzpostavitev ni mogoča, potem ima na podlagi te določbe pritožnik pravico, da zaradi nezakonitega dejanja organov države (v tem primeru nezakonitega umika kandidature) zahteva v skladu z določbo prvega odstavka 26. člena Ustave odškodnino za morebitno škodo, ki bi mu bila z nezakonitim delom državnega organa povzročena. Uveljavitev teh pravic je pritožniku z izpodbijano sodbo omogočena.
14. Glede na navedeno niso utemeljene pritožnikove navedbe, da je bila z izpodbijano sodbo kršena pravica iz 22. člena Ustave. Prav tako pa tudi niso utemeljene navedbe pritožnika, da je bila z izpodbijano sodbo kršena njegova pravica iz 23. člena Ustave. Ta pravica zagotavlja vsakomur, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče.
Pritožnik ne pojasnjuje, s čim naj bi bila izkazana zatrjevana kršitev. Glede na zgoraj navedeno pa Ustavno sodišče samo ni našlo razlogov, ki bi utemeljevali obstoj te kršitve.
15. Pritrditi je treba stališču Vrhovnega sodišča, da z nezakonitim umikom nista bili kršeni pritožnikova pravica iz 14. in 27. člena Ustave. Sodišče je ugotovilo kršitev ustavne pravice iz tretjega odstavka 49. člena Ustave. Navedena pravica je specialna pravica v odnosu do splošne pravice enakosti pred zakonom. Zato je Vrhovno sodišče pravilno ugotovilo, da zatrjevana dejstva pomenijo kršitev specialne pravice, ne pa hkrati tudi kršitev splošne določbe o enakosti. Ustavna pravica iz 27. člena zagotavlja tistemu, ki je obdolžen kaznivega dejanja, da velja za nedolžnega, dokler njegova krivda ni ugotovljena s pravnomočno sodbo. Ustavno sodišče je v svoji odločbi št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V,40) pojasnilo pomen domneve nedolžnosti. V pritožnikovem primeru pa ta pravica ni bila prizadeta, zato niso utemeljene navedbe o njeni kršitvi.
16. Na podlagi vsega navedenega Ustavno sodišče ocenjuje, da niso podane zatrjevane kršitve človekovih pravic. Zato je bilo treba pritožnikovo ustavno pritožbo zavrniti.
C.
17. Ustavno sodišče je to odločbo sprejelo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Tone Jerovšek in sodniki dr. Peter Jambrek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, dr. Lovro Šturm, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Boštjan M. Zupančič. Odločbo je sprejelo s šestimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodniki Jambrek, Jerovšek in Šturm. Sodnik Jerovšek je dal odklonilno ločeno mnenje.
P r e d s e d n i k
dr. Tone Jerovšek
Odklonilno ločeno mnenje predsednika dr. Jerovška
Glasoval sem zoper zavrnitev ustavne pritožbe, ker menim, da bi bilo potrebno pritožbi ugoditi ter zadevo vrniti Vrhovnemu sodišču v novo odločanje. Menim namreč, da je odločitev Vrhovnega sodišča sicer pravilna glede ugotovitve nezakonitosti umika predloga za imenovanje pritožnika za notarja, nepravilna pa zato, ker sodišče ni odpravilo nezakonitega akta o umiku.
1. Načini odločanja sodišča v upravnem sporu so določeni v 39. in 42. členu ZUS. Le - ta določa v drugem odstavku, da se s sodbo tožbi ugodi ali pa se tožba kot neutemeljena zavrne; če tožbi ugodi, sodišče odpravi izpodbijani upravni akt. Sodišče odpravi izpodbijani akt po določbi drugega odstavka 39. člena ZUS, če spozna, da na podlagi dejanskih okoliščin, ki so bile ugotovljene v upravnem postopku, ne more rešiti spora zato, ker so ugotovljene dejanske okoliščine v nasprotju s spisi, ker so v bistvenih točkah nepopolno ugotovljene, ker je bil iz ugotovljenih dejanskih okoliščin napravljen napačen sklep glede dejanskega stanja ali ker v upravnem postopku niso bila dovolj upoštevana pravila postopka, kar bi lahko vplivalo na rešitev zadeve. Če je treba izpodbijani upravni akt odpraviti, ima sodišče v določbi tretjega odstavka 42. člena ZUS tudi pooblastilo, da sme s sodbo odločiti o upravni stveći, če narava stvari to dopušča in če ima v podatkih postopka za to zanesljivo podlago. Po določbi 62. člena ZUS se v primeru odprave akta, zoper katerega je bil sprožen upravni spor, zadeva vrne v stanje, v katerem je bila, preden je bil odpravljeni akt izdan. Če je treba glede na naravo zadeve, za katero gre v sporu, namesto odpravljenega upravnega akta izdati drugega, ga mora pristojni organ izdati brez odlašanja, najpozneje pa v tridesetih dneh od dneva, ko je dobil sodbo. Pri tem je pristojni organ vezan na pravno mnenje sodišča in na njegove pripombe, ki se tičejo postopka.
2. Vrhovno sodišče, ki je odločalo po 66. členu ZUS, bi moralo torej smiselno uporabiti tudi navedene določbe ZUS. V obrazložitvi izpodbijane sodbe Vrhovno sodišče navede, da je odločilo o zahtevi pritožnika ob smiselni uporabi določbe drugega odstavka 42. člena ZUS. Ta pa od sodišča zahteva, da v primeru ugoditve tožbi, izpodbijani akt odpravi. Posledice, ki jih ima odprava nezakonitega akta, so določene v zgoraj citiranem 62. členu ZUS. Vrhovno sodišče pa se je v svoji odločitvi omejilo na ugotovitev, da je bil z zahtevo izpodbijani akt nezakonit. Razlog za nezakonitost naj bi bila kršitev pritožnikove ustavne pravice, da je pod enaimi pogoji vsakomur dostopno vsako delovno mesto, ki jo določa tretji odstavek 49. člena Ustave, oziroma kršitev pravice o enaki dostopnosti do javnih služb v državi, ki je urejena v c točki 25. člena Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah (Uradni list SFRJ, MP, št. 7/71). Slednje ugotovitve pritožnik niti ne izpodbija in sama po sebi torej niti ni sporna. Vendar pa predstavlja ta ugotovitev šele podlago za odločitev sodišča po drugem odstavku 42. člena ZUS. Pooblastilo sodišču, da posamezno zakonsko določbo smiselno uporabi, ne dopušča sodišču, da določbe, ki v bistvu zagotavlja učinkovito sodno varstvo zaradi odprave nezakonitega stanja, sploh ne uporabi. Vrhovno sodišče pa izpodbijanega akta, za katerega je ugotovilo, da krši človekove pravice, ni odpravilo. Ustava določa v četrtem odstavku 15. člena, da sta zagotovljeni sodno varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin in pravica do odprave posledic njihove kršitve. V 22. členu pa določa, da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. To velja tudi za ustavne pravice. Sodišče pooblastila za smiselno uporabo zakona ne more uporabiti tako, da pri tem krši navedeno ustavno pravico.
Zato je v tem delu treba pritrditi pritožniku, ki zatrjuje, da je sodišče s takšno odločitvijo kršilo načelo enakosti. Vendar ne gre za neposredno kršitev splošnega načela enakosti iz 14. člena Ustave, kakor zatrjuje pritožnik, ampak za kršitev specialne določbe 22. člena Ustave, ki zagotavlja enakost pri varstvu pravic in preko ter tudi posredno 14. člena Ustave.
3. Če bi sodišče ravnalo v smislu navedenega, bi torej moralo odpraviti akt o umiku, s tem bi Državni zbor še vedno imel predlog za imenovanje pritožnika za notarja v Mariboru. Kako bi Državni zbor ravnal, glede na to, da je bilo prvih 30 notarjev že imenovanih, ni predmet tega odločanja. Dejstvo je, da mora, po odpravi akta v upravnem sporu, organ, ki je zagrešil nezakonitost, to tudi odpraviti. Do kršitve je prišlo zaradi umika predloga ministrice, z odpravo akta o umiku pa bi bila Državnemu zboru kot zakonodajalcu dana vsakršna možnost, da bodisi normativno ali kako drugače, popravi posledice nezakonitosti, ne pa tako kot navaja odločba Ustavnega sodišča, da pritožniku omogoča eno samo možnost in to pravico do odškodnine. S tem je kandidat postavljen v povsem neenak položaj v razmerju s tistimi, katerim sodišče po ugotovitvi nezakonitosti akta, le tega odpravi in v posledici tega, s tistimi s katerimi je bil predlagan za imenovanje za notarja. S tem pa je kršeno tudi ustavno načelo enakosti pred zakonom. Zakonodajalec ima namreč vse možnosti, da to neenakost odpravi in če je potrebno, odpre še eno notarsko mesto oziroma zagotovi možnost, da prvo naslednje notarsko mesto v Mariboru nastopi pritožnik, ki bi bil evidentno izvoljen, če do umika predloga ne bi prišlo.
Razglabljanje sodišča o spremenjenem načinu imenovanja notarja in ukvarjanje z nekaterimi pravnimi vprašanji, ki jih Ustavno sodišče v tem primeru samo producira, je seveda brezpredmetno. Ustavno sodišče ni dolžno, da razrešuje nastalo nezakonitost pred drugimi državnimi organi, še zlasti ne v primeru, ko je do take nezakonitosti prišlo v ministrstvu in posledično v Državnem zboru, ki imata na voljo vse možnosti, da vsakršno nezakonitost tudi odpravita. V konkretnem primeru izvršilna in zakonodajna oblast ne ravnata po pravilih, ki sta si jih sami določili. Menim, da primerna odškodnina ne more biti nadomestilo za mesto notarja, zato tudi odškodnina ne bo mogla zagotoviti satisfakcije načela enakosti.
P r e d s e d n i k
dr. Tone Jerovšek