Up-142/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-142/97
Datum odločitve:
26. 11. 1997
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.142.97
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS, opr. št. II Ips 550/94 z dne 25.1.1996, v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani, opr. št. II Cp 2163/93 z dne 2.3.1994 in sodbo Temeljnega sodišča v Ljubjani, Enota na Vrhniki, opr. št. P 143/92 z dne 4.10.1993

Ustavna pritožba zoper sklep Temeljnega sodišča v Ljubljani, Enote na Vrhniki, opr. št. P 143/92 z dne 15.12.1993 o zavrnitvi prošnje za oprostitev od plačila sodnih taks ter zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani o pritožbi zoper ta sklep opr. št.

II Cp 2163/93 z dne 2.3.1994
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS, v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani in sodbo Temeljnega sodišča v Ljubjani, Enota na Vrhniki se ne sprejme.

Ustavna pritožba zoper sklep Temeljnega sodišča v Ljubljani, Enote na Vrhniki o zavrnitvi prošnje za oprostitev od plačila sodnih taks ter zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani o pritožbi zoper ta sklep se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ker je zastopnica pritožnika izkazala, da je enako ustavno pritožbo umaknila v času, ko ni mogla razumeti pomena in posledic takega ravnanja, je Ustavno sodišče izjemoma odločalo o vnovič vloženi ustavni pritožbi, čeprav je bila vložena prepozno.
S pravnim stališčem, da je z določbo prvega odstavka 9. člena Ustavnega zakona o izvrševanju Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti RS (Uradni list RS, št. 1/91) pravna oblast nad vsem premoženjem iz tega odstavka prešla na RS z dnem uveljavitve tega zakona in da sprejem Skupne deklaracije (Uradni list RS, št. 5/91) takega pravnega položaja glede vojaških stanovanj ni spremenil, zaradi česar je bilo razpolaganje vojaškega organa s stanovanjem po tem času - čeprav v času začasne odložitve nadaljnje implementacije tudi omenjenega zakona - nezakonito, izpodbijana sodba pritožniku ni kršila človekove pravice iz 22. člena Ustave.
Prepozno vloženo ustavno pritožbo zoper pravnomočni sklep, s katerim je bila zavrnjena prošnja za oprostitev plačila sodnih taks, je Ustavno sodišče zavrglo.
Geslo:
Uresničevanje in omejevanje pravic.

Enako varstvo pravic.

JLA, stanovanja.

Stanovanja, vojaška stanovanja.

Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 15., 22. čl.

Ustavni zakon o izvrševanju Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti RS (UZITUL), 9. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 3. odst. 52., 1. al. 1. ter 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-65/94 z dne 12. 12. 1996 (OdlUS V,192).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
6. 5. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18641
Up-142/97
26.11.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe M. S. z V., ki ga zastopa soproga S. S., od prav tam, na seji senata dne 26. novembra 1997
s k l e n i l o :
1. Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS, opr. št.
II Ips 550/94 z dne 25.1.1996, v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani, opr. št. II Cp 2163/93 z dne 2.3.1994 in sodbo Temeljnega sodišča v Ljubjani, Enota na Vrhniki, opr. št. P 143/92 z dne 4.10.1993 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba zoper sklep Temeljnega sodišča v Ljubljani, Enote na Vrhniki, opr. št. P 143/92 z dne 15.12.1993 o zavrnitvi prošnje za oprostitev od plačila sodnih taks ter zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani o pritožbi zoper ta sklep opr. št.
II Cp 2163/93 z dne 2.3.1994 se zavrže.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik izpodbija sodbe, na podlagi katerih je dolžan izprazniti stanovanje, ki mu ga je 22.8.1991 dodelil organ JLA, medtem ko mu je Republika Slovenija Ministrstvo za obrambo kot nasprotna tožeča stranka dolžna še prej izročiti v posest vojaško stanovanje, v katerem je z družino stanoval dotlej, ali drugo enakovredno.
2. Izpodbijane sodbe temelje na pravnem stališču, da je 22.8.1991 veljala določba tretjega odstavka I. točke Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti RS in določba prvega odstavka 9. člena Ustavnega Zakona o izvrševanju te Temeljne ustavne listine (Uradni list RS, št. 1/91), zaradi katerih organi SFRJ v Republiki Sloveniji niso več imeli pravic in pristojnosti, ki so bile poprej z Ustavo RS in Ustavo SFRJ prenesene nanje; premoženje, s katerim so na ozemlju RS prej upravljali zvezni organi, tudi organi JLA, da je bilo v kritičnem času v upravljanju RS.
3. Pritožnik se takemu pravnemu gledanju upira. Trdi, da so mu z njim oziroma zaradi njega kršene človekove pravice iz 14., 15., 22. in 33. člena Ustave. Izpodbijanim sodbam očita še kršitve nekaterih temeljnih načel Ustave, tudi Ustave bivše SFRJ, kar pa ne more biti temelj za ustavno pritožbo.
4. Iz vsebine ustavne pritožbe izhaja, da izpodbija tudi sklep, s katerim je sodišče prve stopnje zavrnilo pritožnikovo prošnjo za oprostitev od plačila sodnih taks, ter sklep pritožbenega sodišča, s katerim je bila njegova pritožba (2.3.1994) zavrnjena.
5. Čeprav je ustavna pritožba vložena po izteku 60. dnevnega zakonskega roka, predlaga pritožnik, naj Ustavno sodišče o njej odloči ob uporabi tretjega odstavka 52. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94, v nadaljevanju: ZUstS).
Enako pritožbo je bil namreč vložil pravočasno, pa jo je njegova zastopnica umaknila; to pa da je storila v času, ko zaradi svojega zdravstvenega stanja ni bila sposobna razumeti pomena in posledic takega dejanja, o čemer predloži zdravstvena potrdila.
6. Pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče izpodbijane sodne akte tako spremeni, da bo ugodeno njegovemu pritožbenemu zahtevku.
B.
7. Ustavno sodišče je ugotovilo, da so glede ustavne pritožbe zoper sodbo vseh treh sodišč podani razlogi za uporabo tretjega odstavka 52. člena ZUstS, zato pritožbe ni zavrglo, čeprav je bila vložena po izteku roka iz prvega odstavka istega člena.
8. Ustavno sodišče je že v zadevi Up 65/94 (OdlUS V, št. 192) odločilo in obrazložilo, da sodišča s pravnim stališčem, kot je opisano v 2. točki te obrazložitve, ni moglo kršiti človekove pravice iz 22. člena Ustave; v tem pogledu se sklicuje na 11. do 13. točko obrazložitve omenjene svoje odločbe.
9. Očitno pa z izpodbijanimi sodbami zaradi tega, ker zavzemajo navedeno pravno stališče, sodišča tudi drugih zatrjevanih kršitev človekovih pravic niso zagrešila: enakost pred zakonom ni kršena, ker se sodišče pri ugotavljanju zakonitosti oziroma nezakonitosti pritožnikove stanovanjske odločbe z dne 22.8.1991 ne ravna po kakršnikoli osebni okoliščini na pritožnikovi strani, temveč le po obrazloženem pravnem stališču in ker sodišča v vseh primerih, kakršen je pritožnikov, uporabljajo zakonske določbe, navedene v 2. točki te obrazložitv e, enako kot v obravnavanem primeru;15. člen Ustave ne vsebuje kake posamične človekove pravice, temveč temeljna pravila o uresničevanju in omejevanju teh pravic; za pravico do zasebne lastnine in dedovanja v obravnavani zadevi ne gre, temveč za pravico do najema, ki pa je pravni red ne more varovati, kadar ni zakonito pridobljena.
10. Ustavna pritožba zoper vse tri sodbe je torej očitno neutemeljena, zato je ni bilo mogoče sprejeti.
11. Sklep o tem, da prvostopno sodišče ne ugodi prošnji za oprostitev plačila sodnih taks, je postal pravnomočen, ko ga je potrdil sklep pritožbenega sodišča 25.1.1996; s tem so bila pravna sredstva zoper njega izčrpana. Ko je bil pritožbeni sklep vročen, je začel teči zakoniti 60 dnevni rok za vložitev ustavne pritožbe. Ob prvi vložitvi te pritožbe, 18.5.1996, je bil torej rok zamujen.
Zato je bilo treba ustavno pritožbo zoper sklep zavreči.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi tretjega odstavka 52. člena in 1. alinee prvega ter 1. alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata mag. Janez Snoj in člana Franc Testen in dr. Lojze Ude. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena še ostalim sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se je izrekel za sprejem le sodnik Krivic, je bil s tem sprejet sklep, da se ustavna pritožba ne sprejme v obravnavo. Sodnik Krivic je dal odklonilno ločeno mnenje.
Predsednik senata
mag. Janez Snoj
Odklonilno ločeno mnenje sodnika Krivica
I.
1. Strinjam se z ugotovitvijo v 12. točki odločbe, da moratorij Slovenije ni zavezal "k suspendiranju ali celo derogiranju pravnih in dejanskih razmerij, ki so bila vzpostavljena s sprejetjem Temeljne ustavne listine in ustavnega zakona o njenem izvrševanju". Pravna in dejanska razmerja, ki so bila takrat (dne 25.6.1991) vzpostavljena - še več: tudi tista, ki so bila vzpostavljena še do 8. julija 1991, ko je stopil v veljavo trimesečni moratorij - so tudi po mojem mnenju ireverzibilna.
Toda ne 25.6.1991 ne 8.7.1991 Slovenija še ni prevzela niti "pravne oblasti" (in še manj dejanske oblasti, torej posesti) nad premoženjem JLA (oziroma nad premoženjem "v upravljanju JLA"), kot to na podlagi očitno napačne interpretacije določb 9. člena UZITUL zatrjuje 11. točka obrazložitve.
2. Vojaška stanovanja so bila torej najmanj do 8.10.1991, če ne celo do 25.10.1991 (dan umika JLA iz Slovenije) še vedno v upravljanju JLA. Kolikor odhajajoča JLA v času moratorija s temi stanovanji ni razpolagala v skladu z dotlej (in še takrat) veljavnimi pravili in s skrbnostjo dobrega gospodarja, potem takih razpolaganj Slovenija kot pravna naslednica ne bi bila dolžna priznati, ampak bi jih z ustreznimi pravnimi sredstvi lahko razveljavila. A tudi, če je bila velika večina teh razpolaganj morda taka in bi zato na podlagi njih nastala pravna razmerja Slovenija razveljavila (torej ne zato, ker jih JLA a priori ne bi smela vzpostavljati, ampak ker jih je vzpostavljala nezakonito oziroma ob kršitvi veljavnih pravil), pa torej tega Slovenija ne bi smela storiti nasproti tistim pravnim razmerjem, ki pa so bila morda v času moratorija vzpostavljena ob spoštovanju veljavnega prava. Če je npr. neki vojaški upokojenec končno dobil vojaško stanovanje, na katerega je zaman čakal dolga leta in do katerega je bil po veljavnih pravilih povsem upravičen, ne vidim razloga, zakaj bi Slovenija smela ali celo morala to veljavno vzpostavljeno pravno razmerje šteti za nenastalo in za nično.
3. Primere, kakršen je hipotetični primer iz konca prejšnjega odstavka, še posebej poudarjam zato, ker je v 10. točki obrazložitve celo povedano, da je bil eden od dveh razlogov, zakaj je bila v obravnavani zadevi ustavna pritožba sprejeta v obravnavo, prav potreba po odgovoru na pomembno pravno vprašanje "o uporabi načel pravne in socialne države za konkretne primere, izvirajoče iz procesa osamosvajanja RS oziroma v zvezi z njim".
Odgovora, kakršen je v 13. točki obrazložitve, pa po mojem mnenju ni mogoče šteti niti za načelno niti za konkretno prepričljiv in sprejemljiv odgovor na zastavljeno pomembno pravno vprašanje. Načelnega odgovora na to vprašanje v 13. točki sploh ne najdem, v obravnavanem konkretnem primeru pa dani odgovor tudi ni odgovor na zastavljeno vprašanje, vsaj glede uporabe načel socialne države ne: odgovor "saj si bil prikrajšan le za izboljšanje stanovanjskih razmer", ki pa "se ni uresničilo, ker za to ni bilo zakonite podlage", je odgovor zgolj z gledišča načel pravne države (če seveda drži, da zakonite podlage res ni bilo - s čimer se ne strinjam), nikakor pa ne tudi z gledišča načel socialne države. Kadar je bil pritožnik do takega izboljšanja stanovanjskih razmer po takrat veljavnih pravilih upravičen, bi socialna država, če taka "moratorijska", a po vsebini upravičena izboljšanja stanovanjskih razmer pritožnika anulira, morala za vzpostavitev s tem prekršene socialne pravičnosti oziroma načel socialne države poskrbeti kako drugače - in Ustavno sodišče se je s sklepom o sprejetju ustavne pritožbe v obravnavo pravzaprav zavezalo, da bo v končni odločbi na to načelno pravno vprašanje dalo načelen odgovor, pa ga ni dalo.
4. Ključno v tej zadevi pa je seveda vprašanje spoštovanja ali nespoštovanja načel pravne države - tako pri izpodbijanih sodbah rednih sodišč kakor seveda tudi pri odločanju Ustavnega sodišča o tej ustavni pritožbi. Pri tem gre zlasti za vprašanje pravilne interpretacije Temeljne ustavne listine in 9. člena ustavnega zakona za njeno izvedbo (s kartico: UZITUL). S temi vprašanji opravi odločba (v 11. točki) v enem samem stavku - ali točneje: v treh polstavkih.
5. Prvi polstavek, ki "opravi" s tretjim odstavkom I. točke Temeljne ustavne listine (TUL), se glasi (poudarki tu in kasneje - moji): "tretji odstavek I. točke TUL pomeni takojšen prenos pravic in dolžnosti, kolikor gre za Republiko Slovenijo, spet nanjo". Določba, ki naj bi to pomenila, in njej sledeči četrti odstavek, pa se glasita (poudarek moj):
"Republika Slovenija prevzema vse pravice in doložnosti, ki so bile z ustavo RS in ustavo SFRJ prenesene na organe SFRJ.
Prevzem izvrševanja teh pravic in dolžnosti se uredi z ustavnim zakonom."
6. Če bi šlo res za "takojšen prenos", potem bi se besedilo glasilo "prevzame"(dovršno) in ne "prevzema" (nedovršno) - in da res ni bil mišljen takojšen, ampak postopen prenos ali prevzem, potrjuje tudi vsebina 9. člena UZITUL, ki ni bil sprejet morda kdaj kasneje, ko bi se pojmovanja lahko že spremenila, ampak hkrati s samo Temeljno ustavno listino - kar dodatno pojasnjuje medsebojno vsebinsko skladnost v obeh hkratnih ustavnih aktih uporabljenih formulacij.
7. Drugi polstavek, ki "opravi" s prvim odstavkom 9. člena UZITUL, se glasi: "prvi odstavek 9. člena Ustavnega zakona ... pomeni takojšen prehod pravne oblasti nad tam navedenim premoženjem na Republiko Slovenijo". Določba, ki naj bi to pomenila, pa se glasi: "Republika Slovenija prevzame v upravljanje vse premično in nepremično premoženje, s katerim so na ozemlju RS do uveljavitve tega zakona upravljali zvezni organi ter poveljstva, enote in zavodi JLA."
8. Ali je gornjo kategorično in "brezprizivno" interpretacijo ("pomeni takojšen prehod") morda mnogoče utemeljevati s formulacijo v citirani določbi, da RS prevzame v upravljanje vse tisto premoženje, s katerim so na ozemlju RS upravljali zvezni organi in JLA "do uveljavitve tega zakona" - češ, do 25.6.1991 je bilo tako, dne 25.6.1991 pa je to upravljanje trenutno, naenkrat prešlo na Slovenijo? Ne, tako sklepanje bi bilo očitna logična napaka: omenjena formulacija s tem samo precizira, za katero premoženje gre (za tisto, s katerim je do 25.6.1991 upravljala federacija) - s tem pa ni še prav nič rečeno, da s tem istim premoženjem ne bi mogla federacija upravljati nekaj časa še tudi po tem datumu, dokler pač ne bo prišlo do prenosa oziroma prevzema (v skladu z nadaljnjimi določbami 9. člena UZITUL).
9. Najpomembnejši pa je tretji polstavek, ki še krajše "opravi" kar z dvema odstavkoma 9. člena UZITUL (z drugim in tretjim) - in se glasi: "določbe drugega in tretjega odstavka tega člena pa urejajo le postopek dejanskega prevzema premoženja". Določbi, ki naj bi to pomenili, pa se glasita:
"Prevzem premoženja JLA se izvrši postopoma, najkasneje do konca leta 1993, v skladu z odredbami Predsedstva RS o preimenovanju enot Jugoslovanske armade v enote Teritorialne obrambe Slovenije.
Republiški upravni organ, pristojen za obrambo, v skladu z zakonom oziroma dogovorom zagotovi, da v skladu z odločitvami Predsedstva RS premoženje iz prejšnjega odstavka, s katerim so do uveljavitve tega zakona upravljala poveljstva, enote in zavodi JLA, prevzemajo v upravljanje poveljstva, enote in zavodi Teritorialne obrambe RS."
10. Sam drugi odstavek 9. člena (brez povezave s tretjim) bi bilo do neke mere morda še možno interpretirati na ta način, ne da bi bila povsem očitna nepravilnost take interpretacije. Gre očitno za interpretacijo, po kateri naj bi čl. 9/I govoril o (trenutnem) prevzemu v upravljanje vsega federalnega premoženja na ozemlju RS, medtem ko pa naj se postopnost, izrecno določena v drugem odstavku, ne bi nanašala na "prevzem v upravljanje", ampak le na "dejanski prevzem premoženja". Pravni prevzem ali "prehod pravne oblasti" naj bi bil torej trenuten, le dejanski prevzem premoženja naj bi bil postopen. - Toda tudi drugega odstavka 9. člena samega (brez tretjega odstavka) tako vendarle ni mogoče prepričljivo interpretirati, saj bi to pomenilo, da federacija oziroma JLA že od 25.6.1991ni bila več
"lastnica"(točneje: upravljalka) premičnega (orožje, vozila itd.) niti nepremičnega premoženja (stavbe, stanovanja itd.), ampak da je vse to imela le še "v posesti", torej v dejanski, ne v pravni oblasti. To bi pomenilo, da npr. ob odhodu iz Slovenije s seboj ni odnesla svojega oziroma (dotlej) skupnega, federalnega premoženja, ki naj bi se šele s sukcesijskim dogovorom razdelilo med nekdanje federalne republike, ampak tuje (slovensko) premoženje oziroma orožje.
11. Vztrajati pri takih pravnih konstrukcijah ob hkratnem pristajanju na brionsko deklaracijo seveda ni mogoče - oziroma to dvoje preprosto pravno ni združljivo. Pa ne le to dvoje. Taka pravna konstrukcija že z 9. členom UZITUL ni združljiva: tudi če brionske deklaracije in moratorija ne bi bilo, že s samim drugim odstavkom 9. člena, ki je (pred izbruhom vojaškega spopada) postopnost prevzemanja premoženja raztegoval celo do konca leta 1993, preprosto ni združljivo pojmovanje, da bi to sploh lahko bilo zamišljeno kot dveinpolletno stanje, v katerem JLA pravno ne bi razpolagala ne s svojim orožjem , ne z avtomobili, ne s kasarnami in stanovanji itd., ampak bi vse to imela le v posesti (v dejanski oblasti) - brez možnosti sklepanja veljavnih pravnih poslov itd. Izbruh vojaškega spopada, ki ni rezultiral v kapitulacijo JLA s prehodom njenega premoženja kot vojnega plena v last zmagovalca, ampak v brionski sporazum in v moratorij, vsekakor narekuje ustrezno drugačno interpretacijo drugega odstavka 9. člena od prvotne, toda le v tem smislu, da bi bilo dikcijo "postopoma, najkasneje do konca leta 1993" v spremenjenih okoliščinah treba razumeti kot "postopoma, najkasneje do konca moratorija - oziroma do sporazumno dogovorjenega odhoda JLA iz Slovenije" - pri čemer pa celo izraz iz prvega odstavka 9. člena "prevzame v upravljanje" ne more pomeniti popolnega pravnega ekvivalenta pridobitvi lastninske pravice, ampak res le prevzem upravljanja s premoženjem, ki je del sukcesijske mase in katerega lastništvo torej še ni pravno dokončno urejeno. Če to velja za orožje in druga sredstva, ki jih je JLA odpeljala s seboj (in seveda tudi za tista, ki so bila in ostala zunaj Slovenije), velja seveda tudi za tisti, relativno seveda zelo majhni del premoženja v upravljanju JLA, ki je po njenem odhodu ostal v Sloveniji. Do njenega odhoda pa, o tem zame ni najmanjšega dvoma, je z vsem tem premoženjem pravno in dejansko upravljala še JLA.
12. Če drugi odstavek 9. člena sam (brez tretjega odstavka) vsaj na prvi pogled morda še dopušča možnost interpretacije, da se v njem omenjena postopnost nanaša le na dejanski in ne tudi na pravni prevzem premoženja (in šele natančnejša analiza pokaže, da že to ne drži), pa je pri tretjem odstavku 9. člena stvar mnogo preprostejša in bolj očitna - celo tako zelo, da se ni mogoče izogniti vprašanju, ali ne gre pri zgoraj citiranem "tretjem polstavku" iz 11. točke obrazložitve in pri njegovi trditvi, da tudi tretji odstavek 9. člena ureja le dejanski prevzem premoženja, morda celo za očiten lapsus oziroma spregled tega, kaj v tretjem odstavku 9. člena res piše. Piše namreč, kot je razvidno iz citata zgoraj, o "prevzemanju (premoženja) v upravljanje" in ne zgolj o "dejanskem prevzemu premoženja". S tem je neizpodbitno demantirana teza, na kateri, domnevam, edino lahko temeljilo neobrazložene apodiktične trditve "treh polstavkov", namreč teza, da le prvi odstavek 9. člena govori o "prevzemanju premoženja v upravljanje" (ali o "prehodu pravne oblasti"), da pa drugi in tretji odstavek ne govorita o tem istem prevzemu, ampak o nekem drugem prevzemu, namreč o prevzemu zgolj dejanske oblasti nad premoženjem, medtem ko naj bi bila torej pravna oblast prevzeta ex lege že prej, že 25.6.1991. To tezo, ponavljam, tretji odstavek neizpodbitno in kategorično demantira, saj izrecno govori o "prevzemanju (premoženja) v upravljanje" (celo nedovršno: "prevzemanje"|) in ne zgolj o dejanskem prevzemu ali prevzemanju premoženja.
13. Tudi morebitnega poskusa, zatrjevati nujnost zgoraj izpodbijane "uradne" (sodne in ustavnosodne) razlage 9. člena s tem, da bi drugače nastala nerazrešljiva kontradikcija med prvim in drugima dvema odstavkoma 9. člena, ne bo težko zavrniti (češ, če bi vsi trije res govorili o istem prevzemu, to je o prevzemu pravne oblasti, potem se ne bi dalo pojasniti, kako lahko hkrati govori prvi odstavek o takojšnjem prevzemu, druga dva pa o postopnem prevzemanju istega). Vsi trije odstavki namreč res govorijo o iste vrste prevzemu (o prevzemu pravne, ne le dejanske oblasti), toda predmet tega prevzema ni v vseh treh odstavkih isti: prvi odstavek (izrecno) govori o celotnem federalnem premoženju na ozemlju Slovenije in zanj kot splošna določba (kot lex generalis) določa takojšen prevzem v upravljanje - kolikor seveda naslednje specialne določbe za del tega federalnega premoženja, to je za premoženje v upravljanju JLA, ne določajo izjeme od splošnega pravila iz prvega odstavka, namreč postopnosti prevzemanja namesto takojšnjega in enkratnega prevzema. Zakaj je bila ta postopnost kot izjema že pred izbruhom vojaškega spopada določena samo za vojaško premoženje, za "civilno" (upravno, finančno itd.) federalno premoženje pa ne, je povsem jasno: ker trenuten in enkraten prevzem vsega tega drugega premoženja delno ni predstavljal nikakršnega problema, kar se je tudi v praksi potrdilo - delno (glede mejnih prehodov, carinarnic in carin) pa je bilo že vnaprej jasno, da brez resničnega in popolnega (pravnega in dejanskega) prevzema navedenega samostojne Slovenije sploh ne more biti, zaradi česar je prav v zvezi z dejanskim in trenutnim prevzemom mejnih prehodov in carinarnic tudi izbruhnil vojaški spopad. Tega je Slovenija morala tvegati in ga je tudi uspešno izpeljala - v frontalen spopad z JLA pa ji ni bilo treba iti, zato je postopnost prevzemanja vojaškega premoženja v svojih osamosvojitvenih ustavnih aktih že vnaprej predvidela in zato je tudi na ta del kasnejših "moratorijskih" dogovorov toliko lažje pristala.
14. Quod erat demonstrandum (kar je bilo treba dokazati): da torej vojaških stanovanj Slovenija ni prevzela v upravljanje že 25.6.1991, ampak šele po odhodu JLA iz Slovenije - in da bi bilo obravnavano ustavno pritožbo konkretnega pritožnika torej treba sprejeti, ji ugoditi in zadevo vrniti v odločanje pristojnemu prvostopnemu sodišču: če bi to ugotovilo, da pritožniku stanovanje ni bilo dodeljeno zakonito (po takratnih pravilih), bi ga vseeno izgubil - drugače pa bi ga moral obdržati. Le tako bi bilo pritožniku zagotovljeno spoštovanje njegove ustavne pravice iz 22. člena Ustave (do enakega varstva pravic kot drugim) - sedaj pa mu ni.
Matevž Krivic