Up-154/95
Natisni
Opravilna št.:
Up-154/95
Datum odločitve:
4. 4. 1996
Objavljeno:
OdlUS V, 67
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:Up.154.95
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. II Kr 2o/95 z dne 18.10.1995
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije se zavrne.
Evidenčni stavek:
Iz vsebine pojma "neogibno potrebno za varnost ljudi" iz 20. člena Ustave ni mogoče vnaprej izključiti premoženjskih deliktov, češ da z njimi varnost ljudi sploh ne more biti ogrožena. Vendar pa mora sodišče pri odločanju o priporu zaradi ponovitvene nevarnosti ob uporabi načela sorazmernosti pretehtati, ali v konkretnem primeru ogrožanje varnosti ljudi, kar bi lahko pomenila izpustitev obdolženca, tako veliko nevarnost za ustavno zagotovljeno pravico do zasebne lastnine, da odtehta poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode, pri tem ko še ni dokazano, da je očitano dejanje res storil in ko tudi ni mogoče z gotovostjo napovedovati, ali bi takšna kazniva dejanja na prostosti ponavljal.
To pomeni, da nevarnost ponavljanja premoženjskih deliktov praviloma ne bo mogla odtehtati posega v osebno svobodo, če ne bo šlo za težje delikte z elementi poseganja v najpomembnejše ustavno varovane dobrine drugih ljudi. Ali je s storitvijo premoženjskega delikta ogrožena eksistenčna podlaga oseb, pa je možno presojati glede na obseg prizadetosti te pravice, kot sta vrednost ali pomembnost stvari, pa tudi glede na način storitve.
Geslo:
Pripor iz razlogov koluzijske in ponovitvene nevarnosti.
Načelo sorazmernosti.
Pravica do zasebne lastnine.
Pravica do osebne svobode.
Premoženjski delikti.
Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 33. čl.
Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 2. tč. 2. odst. 201. čl.
Zakon o ustavnem sodišču (ZUstS), 56., 1. odst. 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje odločbe št. Up-57/95, Up-75/95 in Up-74/95.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
24. 10. 1995
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US17802
Dokument v PDF obliki:
Up-154-95.pdf
129 KB
Prenesite datoteko
Up-154-95_LM Zupančič.pdf
118 KB
Prenesite datoteko
Up-154/95
11. april 1996
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A.C., ki ga zastopa J.N., odvetnik v L. na seji dne 11. aprila 1996
o d l o č i l o:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. II Kr 2o/95 z dne 18.10.1995 se zavrne.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Vrhovno sodišče je z izpodbijanim sklepom na predlog preiskovalne sodnice pritožniku, obdolženemu storitve treh kaznivih dejanj velike tatvine po prvem in drugem odstavku 212. člena KZ RS, enega kaznivega dejanja tatvine po prvem odstavku 211. člena KZ RS, kaznivega dejanja napeljevanja h kaznivemu dejanju prikrivanja po prvem odstavku 221. člena v zvezi s prvim odstavkom 26. člena KZ RS, kaznivega dejanja prikrivanja po prvem odstavku 221. člena in kaznivega dejanja napada na uradno osebo, ko ta opravlja naloge varnosti, po prvem odstavku 310. člena KZ RS, odrejeni pripor iz pripornih razlogov koluzijske in ponovitvene nevarnosti podaljšalo še za en mesec. Ocenilo je, da gre v konkretnem primeru za izkazano tako visoko stopnjo verjetnosti ponavljanja kaznivih dejanj in oviranja preiskave, da je neogibno potrebno, da pritožnik ostane še naprej v priporu.
Iz obrazložitve sklepa izhaja, da se Vrhovno sodišče strinja s preiskovalno sodnico, da so še vedno podane posebne okoliščine, ki opravičujejo bojazen, da bi obdolženec na prostosti kazniva dejanja ponavljal, med katere šteje zlasti dejstvo, da je že bil pravnomočno obsojen zaradi kaznivega dejanja prikrivanja, da naj bi očitana kazniva dejanja storil v preizkusni dobi, določeni v pogojni obsodbi, da je utemeljeno osumljen večjega števila kaznivih dejanj, da gre za kazniva dejanja tatvine avtomobilov in drugih kaznivih dejanj, ki so s tatvinami avtomobilov povezana, s katerimi je lastnikom povzročena velika premoženjska škoda, in dejstvo, da so bili pri preiskavi pritožnikovega stanovanja in vikenda najdeni vlomilsko orodje in predmeti, ki bi lahko bili uporabljeni za spravljanje ukradenih avtomobilov v promet.
Nevarnost ponovitve kaznivih dejanj je po oceni Vrhovnega sodišča na podlagi navedenih dejstev realna, z izvrševanjem kaznivih dejanj pa bi pritožnik ogrožal premoženje ljudi oziroma njihovo varnost.
Vrhovno sodišče tudi meni, da je še vedno podana nevarnost, da bi pritožnik na prostosti vplival na priče oziroma sostorilca in pri tem kot argumente navaja, da v preiskavi še niso bile zaslišane vse priče, da še ni bil zaslišan obdolženi L.H., ki naj bi bil skupaj s pritožnikom storil eno kaznivo dejanje velike tatvine, in da je pritožnik že izkazal pripravljenost, da uniči dokaze, s tem ko je drugega napeljal k prikrivanju, tako da je bilo ukradeno vozilo odpeljano z mesta, kjer je bilo spravljeno.
2. Pritožnik se z obrazložitvijo oziroma utemeljitvijo izpodbijanega sklepa ne strinja in meni, da je odločitev Vrhovnega sodišča v nasprotju s prvim odstavkom 20. člena Ustave. Trdi, da sodišče ni pravilno opravilo presoje okoliščin, na podlagi katerih bi lahko utemeljeno sklepalo na obstoj ponovitvene nevarnosti pri pritožniku in da izrečeni ukrep ni v sorazmerju z ogrožanjem varnosti ljudi, ki jo mora sodišče konkretno in določno ugotoviti, pri čemer se sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča št. Up 57/95 z dne 7.7.1995. Tudi trditev o potrebi po zaslišanju prič naj bi sodišče postavilo le nedoločno, saj ni konkretno obrazložilo, katere priče naj bi bile še zaslišane, v zvezi s katerimi kaznivimi dejanji in kaj naj bi zaslišane priče izpovedale.
Dejstvo, da obd. L.H. ni dosegljiv sodišču, po prepričanju pritožnika ne more biti razlog za podaljševanje pripora, saj se lahko le-ta še naprej uspešno izmika organom pregona oziroma sodišču. Opozarja še, da sodišče ni obrazložilo "utemeljenega suma", da bi pritožnik poskušal navezati stike s H., ki ga le bežno pozna, da bi poskušal nanj vplivati in prikriti možne dokaze o kaznivem dejanju.
Pritožnik Ustavnemu sodišču predlaga, da izpodbijani sklep odpravi in odloči o njegovi izpustitvi na prostost.
B.
3. Senat Ustavnega sodišča je na seji dne 26.2.1996 sprejel ustavno pritožbo v obravnavo. Ustavna pritožba je bila v skladu z določbo 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) predložena Vrhovnemu sodišču RS, ki v odgovoru sporoča, da k svoji odločbi z dne 18.10.1995, štev. II Kr 20/95 (in z dne 19.11.1995, št. II Kr 22/95, s katero je Vrhovno sodišče RS pripor ponovno podaljšalo) nima kaj dodati.
4. Ustavno sodišče je vpogledalo spis Okrožnega sodišča v Celju št. K 586/95.
5. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostosti, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave pa se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. ZKP določa v 2. točki drugega odstavka 201. člena, da se sme pripor odrediti, če je opravičena bojazen, da bo oseba uničila sledove kaznivega dejanja, ali če posebne okoliščine kažejo, da bo ovirala preiskavo s tem, da bo vplivala na priče, udeležence ali prikrivalce, po 3. točki drugega odstavka iste zakonske določbe pa se sme pripor odrediti, če posebne okoliščine opravičujejo bojazen, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi.
Merila, po katerih je v skladu z Ustavnimi določbami in določbami ZKP kot predpisa, ki Ustavne določbe konkretizira, dopustno odrediti pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, je Ustavno sodišče dodatno opredelilo v odločbah, v katerih je odločalo o ustavnosti odrejenih odvzemov prostosti, tako v zadevah Up 57/95, 75/95 in 74/95, in se nanje sklicuje tudi v tej zadevi.
6. Po pregledu izpodbijane sodne odločbe in kazenskega spisa Ustavno sodišče ugotavlja, da je ustavna pritožba neutemeljena in da z izpodbijano odločbo Vrhovnega sodišča pritožnikova pravica do osebne svobode ni bila kršena.
7. Vrhovno sodišče je v sklepu obširno argumentiralo nevarnost, da bi pritožnik na prostosti kaznivo dejanje ponovil in pri tem navedlo številne konkretne okoliščine, ki jih je povezalo s položajem pritožnika. Okoliščine, ki jih navaja sodišče in ki so razvidne tudi iz podatkov kazenskega spisa, predvsem veliko število kaznivih dejanj, za katera je bila zoper pritožnika najprej uvedena in nato še razširjena preiskava, pritožnikova predkaznovanost, dejstvo, da naj bi bila kazniva dejanja storjena v preizkusni dobi in najdba vlomilskega orodja, so po oceni Ustavnega sodišča tehtne do te mere, da je na njihovi podlagi verjetnost ponovitve kaznivega dejanja izkazana.
8. Vrhovno sodišče je v povezavi z zgoraj navedenimi dejstvi ocenilo tudi neogibno potrebnost podaljšanja pripora za varnost ljudi, ki naj bi bila ogrožena zaradi realne nevarnosti, da bi pritožnik na prostosti nadaljeval z izvrševanjem kaznivih dejanj velike tatvine. Ustavno sodišče v odločbi Up 57/95, na katero se sklicuje pritožnik v ustavni pritožbi, ne izključuje napadov na premoženje iz pojma "varnosti ljudi" iz 20. člena Ustave, saj v isti odločbi pravi, da je o varnosti ljudi težko govoriti, če bi jim država v praksi zagotavljala le varnost pred napadi na življenje in telo, ne pa tudi varnosti pred napadi na njihovo premoženje, od katerega je pomembneje odvisno njihovo delo, preživljanje, način življenja itd. Upoštevati je namreč potrebno, da premoženje lahko predstavlja eksistenčno podlago človeka. Po stališču, zavzetem v citirani odločbi, iz vsebine pojma "neogibno potrebno za varnost ljudi" iz 20. člena Ustave ni mogoče vnaprej izključiti premoženjskih deliktov, češ da z njimi varnost ljudi sploh ne more biti ogrožena - vendar pa mora sodišče pri odločanju o priporu zaradi ponovitvene nevarnosti ob uporabi načela sorazmernosti pretehtati, ali je v konkretnem primeru ogrožanje varnosti ljudi, ki bi lahko pomenila izpustitev obdolženca, tako velik oziroma težek poseg v njihovo ustavno pravico do varnosti, da odtehta poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode, pri tem ko še ni dokazano, da je očitano kaznivo dejanje res storil in ko tudi ni mogoče z gotovostjo napovedovati, ali bi takšna kazniva dejanja na prostosti ponavljal. To pomeni, da nevarnost ponavljanja premoženjskih deliktov praviloma ne bo mogla odtehtati posega v osebno svobodo, če ne bo šlo za težje delikte z elementi poseganja v najpomembnejše ustavno varovane dobrine drugih ljudi. Ali je s storitvijo premoženjskega delikta ogrožena npr. eksistenčna podlaga oseb, pa je možno presojati glede na obseg prizadetosti te pravice, kot sta vrednost ali pomembnost stvari, pa tudi glede na način storitve. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe, ki je v tem delu sicer zelo skopa, je razvidno, da je Vrhovno sodišče tehtanje med ustavno pravico, ki je ogrožena s kaznivim dejanjem, in med pritožnikovo pravico do osebne svobode opravilo, neogibno potrebnost odreditve pripora iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti pa je ugotavljalo (Okrožno) sodišče tudi pri predhodnih podaljšanjih pripora. Tako je v sklepu št. Ks 291/95 z dne 19.9.1995 izrecno navedlo, da bi bila zaradi ponovitve kakšnega od očitanih kaznivih dejanj nedvomno ogrožena varnost ljudi, zato je po prepričanju sodišča pripor kot začasna izolacija obdolženca - še pred odločanjem o njegovi krivdi - neizogibno potreben.
9. Ustavno sodišče pritrjuje zaključku Vrhovnega sodišča, da je v konkretnem primeru nevarnost za poseg v ustavno zagotovljeno pravico iz 33. člena Ustave tolikšna, da opravičuje odvzem pritožnikove osebne svobode. Treba je namreč upoštevati, da gre pri predmetih kaznivega dejanja za takšne stvari, na katerih uporabo se navezujejo možnost opravljanja poklicnega dela in s tem preživljanja ljudi ter način njihovega življenja. Sodišča so izrecno navedla tudi nadaljnje dejstvo, katerega obstoj se po citirani odločbi Ustavnega sodišča zahteva pri ocenjevanju možnosti, da bi se morebitna nevarnost ponovitve kaznivega dejanja preprečila z blažjim ukrepom, in sicer, da drugega ustreznega ukrepa, s katerim bi bilo mogoče pritožniku preprečiti ponavljanje kaznivih dejanj, razen pripora, ZKP ne pozna.
10. Vrhovno sodišče je po oceni Ustavnega sodišča z izpodbijanim sklepom ugotovilo in obrazložilo tudi obstoj koluzijske nevarnosti. Pri tem je izrecno navedlo, katero dejstvo šteje za "tisto posebno okoliščino" iz 2. točke drugega odstavka 201. člena ZKP, ki kaže, da bo pritožnik s svojim vplivanjem na priče oziroma sostorilca oviral preiskavo. Res ni konkretno navedlo, kot to utemeljeno zatrjuje pritožnik, katere priče naj bi bile še zaslišane, v zvezi s katerimi kaznivimi dejanji in kaj naj bi izpovedale, je pa izrecno navedlo, da še ni bil zaslišan L.H., ki je utemeljeno osumljen kaznivega dejanja velike tatvine, ki naj bi ga storil skupaj s pritožnikom. Z navedeno argumentacijo, ki temelji na podatkih kazenskega spisa, je Vrhovno sodišče po oceni Ustavnega sodišča v zadostni meri izkazalo, da bi bila zaradi možnega vplivanja pritožnika na soobdolženca ovirana preiskava, s tem pa je, ob izpolnjenih pogojih iz 2. točke drugega odstavka 201. člena ZKP zadoščeno tudi zahtevam za odreditev oziroma podaljšanje pripora iz prvega odstavka 20. člena Ustave.
C.
11. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Tone Jerovšek in sodniki dr. Peter Jambrek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Lovro Šturm, Franc Testen, dr. Lojze Ude, dr. Janez Šinkovec in dr. Boštjan M. Zupančič. Odločbo je sprejelo z osmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval dr. Boštjan M. Zupančič, ki je dal odklonilno ločeno mnenje.
P r e d s e d n i k
dr. Tone Jerovšek
Up 154/95
Odklonilno ločeno mnenje sodnika Zupančiča
V predmetni zadevi gre za vprašanje, ali vlamljanje v avtomobile predstavlja tolikšno nevarnost posameznika, da je s priporom obdolženca zadoščeno ustavni določbi 20. člena --, po kateri je pripor možen samo, če je to "neogibno potrebno...za varnost ljudi."
Očitno je, da bi Ustava širše govorila o "ogrožanju splošne varnosti" in ne o "varnosti ljudi", če bi merila na to, da lahko pripor zajame tudi habitualne vlomilce. Vlomna tatvina je kvalificirano kaznivo dejanje tatvine samo zato, ker nasilno premagovanje materialnih ovir v načelu dokazuje višjo stopnjo kriminalne volje storilca. S tem je brez dvoma izkazana storilčeva večja "družbena nevarnost" in s tem posredno lahko tudi njegova večja nevarnost za ljudi.
Toda ta nevarnost za ljudi mora biti izkazana konkretno in specifično. Ustavnopravno enostavno ne zadošča, če je "nevarnost" nasilnega vlomilca izkazana samo zoper stvari, ki so relativno oddaljene od človeka samega. Če pa bi bilo v konkretnem primeru izkazano, (1) da je storilčeva vlomna nasilnost samo en vidik njegove splošne nasilnosti in (2) da je ta nasilnost verjetna tudi zoper ljudi, bi bil pripor v predmedtni zadevi lahko ustavnopravno utemeljen. To pa ne izhaja niti iz sodbe Vrhovnega sodišča in tudi ne iz sodbe Ustavnega sodišča.
Bistvo razlogovanja večine v tej zadevi se nahaja v stavku:"To načelno stališče seveda pomeni, da nevarnost ponavljanja premoženjskih deliktov praviloma ne bo mogla odtehtati posega v osebno svobodo, če ne bo šlo za težje delikte z elementi nasilja ali drugačnega poseganja v najpomembnejše ustavno varovane dobrine drugih ljudi." Večina torej v tej zadevi jemlje z levico, kar zagotavlja z desnico. Pri tem pa večina pušča odprta vrata tudi glede ostalih "ustavno varovanih dobrin ljudi" -- v popolnem nasprotju z intenco ustavne določbe, ki te dobrine omejuje samo na "varnost ljudi".
Ustavne določbe je treba razlagati predvsem tako kot so napisane. Če Ustava govori o "varnosti ljudi", je iz tega nemogoče sklepati na "varnost avtomobilov." Če bi imel storilec nenavadno željo avtomobilom blokirati krmilne mehanizme, bi z napadom na avtomobil gotovo ogrožal predvsem varnost ljudi. Ni pa mi jasno, kako sama poškodba ali odvzem pločevine lahko pomeni, da je bila ogrožena varnost ljudi.
Dodaten razlog, ki prispeva k razvidnosti restriktivnosti ustavne določbe, je sklicevanje na "neogibno potrebnost" pripora za varnost ljudi. Ta razlog jasno pomeni, da celo vsaka dejanska nevarnost za ljudi ni zadosten razlog za pripor. Pripor je ustavno dovoljen samo v tistih situacijah, v katerih se storilca ne da drugače nevtralizirati -- kot s priporom. To je po eni strani navodilo zakonodajalcu, da mora predvideti te milejše ukrepe, s katerimi je mogoče storilca napraviti konkretno nenevarnega, po drugi strani pa je to predvsem navodilo vsakokratnemu sodišču, da storilčevo nevarnost presoja konservativno in se za pripor odloči le kot za ultimum remedium. Samo, če se res ne da storilčeve nevarnosti za ljudi preprečiti drugače kot s priporom, je dovoljen ta poseg v najvišjo ustavno dobrino, v svobodo posameznika. Že iz tega je očitno jasno razvidno, da ustavno navodilo predpostavlja tudi kar najbolj restriktivno razlago tega, kaj ogroža "varnost ljudi".
Sodnik
Dr. Boštjan M. Zupančič