U-I-30/96
Natisni
Opravilna št.:
U-I-30/96
Datum odločitve:
30. 5. 1996
Objavljeno:
OdlUS V, 89
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:U.I.30.96
Akt:
Zakon o Zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju (Ur. list RS, št. 9/92) (ZZVZZ), 6. al. 1. odst. 9. čl.
Pravila obveznega zdravstvenega zavarovanja (Ur. list RS, št. 79/94), 1. odst. 235. čl., 2. odst. 239. čl., 2. odst. 244. čl. in 266. čl.
Izrek:
Pobuda za oceno ustavnosti 6. alinee prvega odstavka 9. člena Zakona o Zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju in za oceno zakonitosti določb prvega odstavka 235. člena, drugega odstavka 239. člena, drugega odstavka 244. člena in 266. člena Pravil obveznega zdravstvenega zavarovanja se zavrne.
Evidenčni stavek:
Pravica do nadomestila plače med začasno zadržanostjo delavca od dela zaradi bolezni ali poškodbe do 30 dni praviloma ne sodi med vsebine obveznega zavarovanja; zakonodajalec jo je naložil v breme delodajalcu, za kar je imel pooblastilo v 50. in 51. členu Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju.
Ugotovitev osebnega zdravnika glede tega, ali je zavarovanec začasno nesposoben opravljati svoja dela zaradi bolezni ali poškodbe, kakor tudi ocena zdravniške komisije I. in presoja mnenja prvostopne komisije po zdravniški komisiji II. stopnje o tem niso odločbe o pravici zavarovanca iz obveznega zavarovanja in ne nastajajo po pravilih splošnega upravnega postopka.
Geslo:
Nadomestilo plače za začasno zadržanje delavca od dela zaradi bolezni ali poškodbe (boleznina), breme delodajalca.
Narava ugotovitve osebnega zdravnika o začasni nesposobnosti za opravljanje dela.
Pravna podlaga:
Ustava, 50., 51. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 2. odst. 26. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Anica Marc, Žužemberk
Datum vloge:
19. 2. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US17858
Dokument v PDF obliki:
U-I-30-96.pdf
123 KB
Prenesite datoteko
U-I-30-96_LM Krivic.pdf
114 KB
Prenesite datoteko
U-I-30/96
30. maja 1996
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Anice Marc iz Žužemberka na seji dne 30. maja 1996
s k l e n i l o :
Pobuda za oceno ustavnosti 6. alinee prvega odstavka 9. člena Zakona o Zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju (Uradni list RS, št. 9/92) in za oceno zakonitosti določb prvega odstavka 235. člena, drugega odstavka 239. člena, drugega odstavka 244. člena in 266. člena Pravil obveznega zdravstvenega zavarovanja (Uradni list RS, št. 79/94) se zavrne.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pobudnica izpodbija 6. alineo prvega odstavka 9. člena Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju (Uradni list RS, št. 9/92, 13/93 in 9/96, v nadaljevanju: ZZVZZ), ki določa, da zagotavlja nadomestilo plače svojim delavcem med začasno zadržanostjo od dela zaradi bolezni ali poškodbe do 30 dni v skladu s kolektivno pogodbo delodajalec. Pobudnica namreč meni, da je to v neskladju s 50. členom Ustave, in pojasnjuje, da ta člen Ustave zagotavlja pravice iz zdravstvenega zavarovanja, za izvajanje teh pravic pa je pristojen Zavod za zdravstveno zavarovanje in je v nasprotju s splošnimi pravili obligacijskega prava, če Zavod brez soglasja zavarovanca prenaša del obveznosti do njega na delodajalca. Predlaga, naj Ustavno sodišče, ko bo razveljavilo izpodbijano določbo, v zvezi s tem razveljavi tudi tiste določbe ZZVZZ, ki dajejo delodajalcu pravico do vlaganja ugovora zoper mnenja osebnega zdravnika ali zdravniške komisije glede bolniškega staleža njegovega delavca.
2. Izpodbija pa tudi določbe prvega odstavka 235. člena, drugega odstavka 239. člena in drugega odstavka 244. člena Pravil obveznega zdravstvenega zavarovanja (v nadaljevanju: Pravila), ker določajo, da se mora zavarovanec ravnati po mnenju osebnega zdravnika, zdravniške komisije prve stopnje oziroma zdravniške komisije druge stopnje, čeprav ugovarja na zdravniško komisijo prve ali druge stopnje oziroma zahteva odločbo Zavoda za zdravstveno varstvo. To razume kot izvršljivost mnenja strokovne instance nižje stopnje, kar pa da je v nasprotju z 231. členom Zakona o splošnem upravnem postopku, po katerem se nepravnomočna odločba lahko izvrši le, če zakon tako določa; izpodbijane določbe da tudi nimajo opore v 81. - 85. členu ZZVZZ.
3. Svoj pravni interes za obe pobudi utemeljuje pobudnica s tem, da je od delodajalca dobila nadomestilo za prvih 30 dni začasne zadržanosti od dela zaradi bolezni z veliko zamudo, in da je zdravniška komisija prve stopnje dala o njej mnenje, da je zmožna opravljati službo, čeprav je hudo bolna in je mnenje njenega osebnega zdravnika drugačno.
B.
4. Ustavno sodišče ugotavlja, da je pravni interes pobudnice podan, pobuda pa očitno neutemeljena.
5. Pravica do socialne varnosti in do zdravstvenega varstva (50. in 51. člen Ustave) je že po svoji naravi ena od takih človekovih pravic, ki jih ni mogoče uveljavljati neposredno na temelju Ustave, temveč je treba tako njihove temeljne vsebine in omejitve kot mnoge podrobnosti o pogojih in načinih njihovega uveljavljanja določiti šele z zakonom. Zato Ustava v omenjenih členih izrecno zagotavlja pravico do socialne varnosti pod pogoji, določenimi z zakonom, ureditev in skrb za delovanje med drugim obveznega zdravstvenega zavarovanja - očitno prav tako z zakonom - in pravico do zdravstvenega varstva pod pogoji, ki jih določa zakon.
6. V okviru tako širokih in nujnih ustavnih pooblastil ureja zdravstveno varstvo in zdravstveno zavarovanje ZZVZZ. Kar zadeva pravico do nadomestila plače med začasno zadržanostjo delavca od dela zaradi bolezni ali poškodbe do 30 dni, jo je zakonodajalec zagotovil in uredil tako, da jo je naložil - v skladu s kolektivno pogodbo - delodajalcu. S tem je hkrati odločil, da ta pravica (oziroma pravica do nadomestila plače v tem delu), ne sodi med vsebine obveznega zavarovanja (izjema so primeri iz prve alinee prvega odstavka 29. člena ZZVZZ). Za tako razmejitev je imel zakonodajalec pooblastila v 50. in 51. členu Ustave.
Ocena o tem, ali je razmejitev tudi najprimernejša, pa spada v polje njegove proste presoje.
7. Zavod za zdravstveno zavarovanje je po tretjem odstavku 12. člena ZZVZZ nosilec obveznega zavarovanja, toda nadomestila plače za prvih 30 dni začasne zadržanosti od dela zaradi bolezni ali poškodbe, kot je že zapisano, niso vsebina obveznega zavarovanja. Zato je očitno zmoten očitek pobudnice, da Zavod brez njenega privoljenja prenaša svojo obveznost na delodajalca.
8. Ugotovitev osebnega zdravnika glede tega, ali je zavarovanec začasno nesposoben opravljati svoja dela zaradi bolezni ali poškodbe (233. člen Pravil), ocena zdravniške komisije I. stopnje o tem (235. člen Pravil) in presoja mnenja prvostopne komisije po zdravniški komisiji II. stopnje (240. člen Pravil) niso odločbe o pravici zavarovanca iz obveznega zavarovanja in ne nastajajo po pravilih splošnega upravnega postopka, zato tudi ni mogoče govoriti o njihovi skladnosti z Zakonom o splošnem upravnem postopku. Odločbo v upravnem postopku lahko zahteva, ko gre za pravice do nadomestila med začasno zadržanostjo od dela, zavarovanec v skladu s 83. členom ZZVZZ šele, če ni zadovoljen z mnenjem zdravniške komisije druge stopnje ali če ta svojega mnenja v zakonitem roku ne sporoči. Šele odločba Zavoda za zdravstveno zavarovanje iz 83. člena je odločba o zavarovančevi pravici in zanjo velja Zakon o splošnem upravnem postopku (84. člen ZZVZZ in 264. člen Pravil). Pravila v prvem odstavku 262. člena izrecno določijo oziroma pojasnjujejo: "Zdravniška komisija ne sme odločiti o pravici zavarovane osebe". Člen 266 Pravil, ki ga pobudnica tudi izpodbija, ne da bi navedla razloge, v skladu s tem v drugem odstavku še izrecno določa, da se zahteve zavarovanih oseb, ki zadevajo presojo mnenj zdravniških komisij, ne obravnavajo po določbah upravnega postopka. Zato tudi formulacij "ne glede na vloženo zahtevo se mora zavarovanec ravnati po mnenju osebnega zdravnika (prvi odstavek 235. člena Pravil), "zavarovanec se mora ravnati po mnenju zdravniške komisije prve stopnje" (drugi odstavek 239. člena Pravil) in "zavarovanec se mora ravnati po mnenju zdravniške komisije druge stopnje, kljub temu da je vložil zahtevo za izdajo odločbe" nikakor ne gre razumeti kot odločitve (odločbe) v upravnem postopku. Odločitev zdravnika predstavlja strokovni postopek v zdravstveni organizaciji oz. zdravniški komisiji I. ali II. stopnje. Njihove odločitve pa so podvržene še odločitvi - presoji po 83. členu ZZZVZZ, če zavarovanec zahteva odločitev Zavoda za zdravstveno zavarovanje v upravnem postopku. Seveda se zavarovanec ni dolžan ravnati po mnenju zdravnika ali zdravniške komisije, če meni, da mu je bila z odločitvijo zdravnika ali komisije v zdravstveni organizaciji kršena kakšna pravica, in da bo kasneje lahko v upravnem postopku dokazal, da je bila ocena zdravnika ali komisije nepravilna. Očitek o neskladju z Zakonom o splošnem upravnem postopku je torej očitno neutemeljen.
Ker je pobuda v obeh svojih delih očitno neutemeljena, jo je bilo treba zavrniti.
C.
9. Ustavno sodišče je ta sklep sprejelo na podlagi drugega odstavka 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik dr. Tone Jerovšek in sodniki mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Lovro Šturm, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Boštjan M. Zupančič. Sklep je sprejelo s petimi glasovi proti dvema: sodnika Krivic in Testen sta glasovala proti. Sodnik Krivic je dal odklonilno ločeno mnenje.
P r e d s e d n i k
dr. Tone Jerovšek
Odklonilno ločeno mnenje sodnika Krivica
Pobudo bi bilo po mojem mnenju treba sprejeti, ker odpira pomembna pravna vprašanja, ki jih bilo treba rešiti meritorno in ne v zavrnitvenem sklepu - z argumentacijo v tem sklepu (v 8. točki obrazložitve) pa se tudi po vsebini ne strinjam.
Iz citiranih določb Pravil, da se zavarovanec (pred prejemom odločbe Zavoda za zdravstveno zavarovanje) mora ravnati po mnenju zdravnika oziroma zdravniške komisije, izhaja, da je bila to (dejansko in pravno) že odločitev o njegovi pravici, saj so na to odločitev neposredno vezane pravne posledice: če mu zdravnik ni dovolil bolezenskega izostanka od dela, ga ob nespoštovanju te zdravnikove odločitve lahko zadenejo hude delovnopravne posledice, tja do prenehanja delovnega razmerja.
Trditev v nadaljevanju obrazložitve, da se seveda zavarovanec ni dolžan ravnati po mnenju zdravnika ali zdravniške komisije, če meni, da mu je bila s tem kršena kakšna pravica "in da bo kasneje lahko v upravnem postopku dokazal, da je bila ocena zdravnika ali komisije nepravilna", se mi zdi zelo sporna. Meja med zdravjem in boleznijo (oziroma med sposobnostjo in nesposobnostjo za delo) je še za strokovnjaka včasih težko določljiva, kaj šele za laika, zato se mi ne zdi dopustno, da opisana pravna ureditev v bistvu sili ljudi, ki se subjektivno počutijo bolne in nesposobne za delo, da sami (kot laiki) prevzemajo riziko za svoje zdravje, ko raje gredo bolni na delo, kot da bi tvegali izgubo plače, zaposlitev, disciplinske postopke itd. Preveč liberalna oziroma ohlapna ureditev tega vprašanja bi seveda lahko peljala v skrajnost (v omogočanje simuliranja in s tem v odškodovanje delodajalcev in skladov zdravstvenega zavarovanja) - vendar pa sedanja ureditev po mojem mnenju predstavlja drugo skrajnost, ki ni sprejemljiva ne z gledišča javne koristi (splošna skrb za zdravje prebivalstva) ne z gledišča ustavnih pravic prizadetih posameznikov, zlasti z gledišča njihove pravice do zdravstvenega varstva pod pogoji, ki jih določa zakon (in ne podzakonski predpisi - 51. člen Ustave), pravice do osebnega dostojanstva in varnosti (34. člen Ustave) ter pravice do nedotakljivosti telesne in duševne celovitosti (35. člen Ustave).
Na teh izhodiščih bi bilo po mojem mnenju treba zahtevati, da zakon razumno uravnovesi rizike, ki pri tem nastajajo - na primer tako, da bi imel pacient pravico zahtevati že od zdravnika zavezujočo odločitev s pomenom upravne odločbe, zoper katero bi se lahko pritožil tako on kot tudi delodajalec, pri čemer bi zakon moral urediti tudi vprašanje pravnih posledic morebitne kasnejše drugačne odločitve zdravniške komisije oziroma pritožbenega organa (da bi bil npr. pacient, ki bi z napačnimi ali pomanjkljivimi navedbami o svojem stanju zavestno ali iz malomarnosti zavedel zdravnika k sprejetju napačne odločitve, za to ustrezno odškodninsko odgovoren, v težjih primerih ne le skladom zdravstvenega zavarovanja, ampak tudi delodajalcu, če mu je s tem nastala škoda - in podobno).
Matevž Krivic