Up-115/94
Natisni
Opravilna št.:
Up-115/94
Datum odločitve:
2. 12. 1996
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:Up.115.94
Akt:
Ustavna pritožba H. K. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS, opr. št. U 688/92 z dne 30.6.1993 v zvezi z odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 0011/8-XVII-166.446 z dne 20.7.1992
Izrek:
Ustavna pritožba H. K. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS v zvezi z odločbo Ministrstva za notranje zadeve se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Upravni organi morajo pri svojem odločanju uporabljati predpise, ki je veljajo v času izdaje odločbe prve stopnje, saj mora organ druge stopnje ob morebitni pritožbi ugotavljati pravilno uporabo materialnega predpisa pri izdaji odločbe prve stopnje.
Geslo:
Zavrnitev ustavne pritožbe, ker ni očitnih kršitev ustavnih pravic.

Državljanstvo, pridobitev.

Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Zakon o splošnem upravnem postopku (ZUP-86), 243. čl.

Zakon o državljanstvu (ZDRS), 40. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
23. 12. 1994
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18135
Up-115/94
2.12.1996
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku preizkusa ustavne pritožbe H. K. iz T. na seji senata dne 2. decembra 1996
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba H. K. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS, opr. št. U 688/92 z dne 30.6.1993 v zvezi z odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 0011/8-XVII-166.446 z dne 20.7.1992 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
1. Pritožnik v svoji ustavni pritožbi navaja, da je prvostopni organ upošteval spremembo Zakona o državljanstvu retroaktivno s tem, da je uporabil spremembo 40. člena (Zakon o dopolnitvah Zakona o državljanstvu, Uradni list RS, št. 30/91-I) na njegovo vlogo za pridobitev državljanstva, ki jo je vložil pred sprejemom te spremembe zakona. Po pritožnikovih navedbah mu ni bilo podeljeno državljanstvo v skladu s pravilno vloženo vlogo zato, ker o tej vlogi upravni organ ni odločil v zakonitem roku.
Pritožnik navaja, da je isti upravni organ prej odločil o vlogah, ki so bile vložene istočasno ali celo pozneje kot njegova, zato naj bi mu bila z izpodbijanim aktom kršena ustavna pravica enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave.
2. Upravni organi morajo pri svojem odločanju uporabljati predpise, ki veljajo v času izdaje odločbe prve stopnje, saj mora organ druge stopnje ob morebitni pritožbi ugotavljati pravilno uporabo materialnega predpisa pri izdaji odločbe prve stopnje, kot to jasno izhaja iz 243. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 47/86). Pritožnik se zmotno sklicuje na kazensko pravo, saj je pravilo, da je dejanje kaznivo le, če je bilo kot tako predpisano pred izvršitvijo konkretnega dejanja, izjema v kazenskem pravu. V navedenem primeru sta tako prvostopni upravni organ kot Vrhovno sodišče pravilno uporabila tudi spremembo 40. člena Zakona o državljanstvu, ki je bila uveljavljena sicer po vložitvi vloge pritožnika, vendar pred izdajo odločbe prve stopnje.
3. Po mnenju Ustavnega sodišča je Vrhovno sodišče tudi v ostalem celovito preizkusilo utemeljenost pritožnikovih navedb ter ugotovilo, da niso bile kršene njegove pravice in svoboščine ter da ni bil diskriminatorno obravnavan, kot to zmotno misli pritožnik.
4. Ker je očitno, da v konkretnem primeru ne gre za kršitev pritožnikovih pravic in svoboščin, Ustavno sodišče ni sprejelo njegove ustavne pritožbe.
5. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi 1. alinee 55. člena ZUstS v naslednji sestavi: predsednik senata dr. Lovro Šturm in člana dr. Tone Jerovšek in mag. Matevž Krivic.
Proti sprejemu sklepa je glasoval sodnik Krivic, ki je dal odklonilno ločeno mnenje.
Predsednik senata
dr. Lovro Šturm
Odklonilno ločeno mnenje sodnika Krivica
1. Najprej opozarjam na bistveno pomanjkljiv povzetek vsebine ustavne pritožbe v 1. točki obrazložitve. Pritožnik je namreč zatrjeval tudi, da je bil obravnavan po bistveno strožjih kriterijih kot drugi (zaradi retroaktivne uporabe novele zakona o državljanstvu, sprejete že po tem, ko je na podlagi takrat veljavnega 40. člena zakona vložil zahtevo za državljanstvo) - in da je do tega prišlo celo z diskriminatorskim zavlačevanjem reševanja njegove vloge.
2. Izpodbijana sodba je po mojem mnenju očitno nezakonita (s čimer krši pritožnikovi ustavni pravici iz 22. in 23. člena Ustave do fair in enakega varstva pravic v sodnem postopku) in sicer zato, ker zatrjuje, da je toženi upravni organ uporabo svoje diskrecijske pravice (ki mu je bila dodeljena šele z naknadno spremembo zakona, torej retroaktivno - op. M. K.) "ustrezno obrazložil in da pri uporabi prostega preudarka ni ravnal samovoljno". Odločanje upravnega organa sicer tudi po mojem mnenju ni bilo povsem samovoljno, saj je svojo odločitev oprl na podatke o osemkratni obravnavanosti pritožnika v kazenskih postopkih v obdobju 1973-1983 in o njegovi obsodbi na dve leti zapora leta 1987 - nikakor pa ne drži, da je upravni organ svojo odločitev "ustrezno obrazložil". V obrazložitvi namreč zatrjuje, da "vse doslej izrečene in prestane zaporne kazni ... doslej niso pripomogle k temu, da bi navedeni prenehal z izvrševanjem kaznivih dejanj". Ta trditev je v očitnem nasprotju s podatki, navedenimi v sami odločbi, saj odločba za čas od leta 1987 do 1992 ne navaja nobenih kaznivih dejanj več - pritožnik sam pa (povzeto po sodbi) navaja, da zadnjih pet let živi neoporečno, da se je umiril, se zaposlil, si uredil družinsko življenje itd.
3. Tudi če bi bilo dopustno, da država po že vloženi vlogi za pridobitev državljanstva, ko sta zakon in celo ustavni zakon določeni kategoriji ljudi vnaprej obljubila in zagotovila pridobitev državljanstva brez kakršnegakoli diskrecijskega odločanja (glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-38/93 - objavljeno v zbirki OdlUS IV,130), te pogoje spremeni in retroaktivno uvede diskrecijsko odločanje, bi moral upravni organ pri takem diskrecijskem odločanju ravnati "v mejah in v skladu z namenom zakonskega pooblastila". Izpodbijana sodba zatrjuje, da tako tudi je ravnal, kar pa očitno ne drži (glej ugotovitve zgoraj pod 2). Naknadno novelirani 40. člen zakona je namreč dopustil diskrecijsko odločanje le v primeru, "kadar so podani razlogi iz 8. točke 1. odstavka 40. člena" - to pa pomeni, da bi morala biti ugotovljena ne v preteklosti izkazana, ampak še sedaj obstoječa nevarnost pritožnika za javni red. Da bi bilo to ugotovljeno, pa bi moral upravni organ oceniti tudi, ali je po zadnji obsodbi pritožnik res spremenil svoj način življenja, kot zatrjuje sam, in svojo diskrecijsko odločitev vendarle opreti na neka realno ugotovljena dejstva, ne pa na pavšalno in zelo verjetno celo neresnično trditev, da pritožnik kljub obsodbam ni prenehal z izvrševanjem kaznivih dejanj.
Matevž Krivic