Up-327/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-327/97
Datum odločitve:
18. 12. 1997
Objavljeno:
OdlUS VI, 200
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.327.97
Akt:
Sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 310/97 z dne 7.11.1997 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I Kr 87/97 z dne 29.10.1997 in sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 351/97 z dne 2.12.1997 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I K 774/97 z dne 26.11.1997
Izrek:
Sklep Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani in sklep Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani se razveljavijo.

Pripor zoper S. S. M. se odpravi.

To odločbo takoj izvrši Okrajno sodišče v Ljubljani.
Evidenčni stavek:
S tem ko je sodišče na podlagi konkretno izkazanih okoliščin presodilo, da je nevarnost bega - kot se to zahteva v skrajšanem postopku - očitna, z utemeljitvijo pripora na razlogu begosumnosti ni kršilo pritožnikove pravice do osebne svobode.
Stališče, da obstoj utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja in pripornega razloga po poteku določenega časa ne moreta več utemeljevati nadaljnjega trajanja pripora, ki ga je Ustavno sodišče zavzelo v odločbi št. Up 123/95 (OdlUS IV, 135), še posebej velja v primeru, ko gre za skrajšani postopek. Ali je bil pripor ob smiselni uporabi določbe petega odstavka 207. člena, ki jo predpisuje tretji odstavek 432. člena ZKP in po kateri lahko po vložitvi obtožnice pripor traja največ dve leti, v posameznem primeru odrejen oziroma podaljšan v ustavno dopustnih mejah, je treba torej presojati še posebej glede na vrsto in naravo konkretnega kazenskega postopka.
Ker sodišče ob ponovni odreditvi in ob podaljšanju pripora ni presodilo, ali je trajanje pripora, ki teče (znotraj skrajšanega postopka) že enajsti mesec od njegove odreditve, še dopustno ali pa že presega razumno dolžino, ki jo, upoštevajoč stališče Ustavnega sodišča v odločbi št. Up 155/95 (OdlUS V, 190) zahteva določba prvega odstavka 23. člena Ustave, in ker pripora glede na okoliščine konkretnega kazenskega postopka ni odpravilo, je kršilo pritožnikovo pravico iz prvega odstavka 23. člena Ustave in hkrati pravico do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
Geslo:
Varstvo osebne svobode.
Odreditev in trajanje pripora.
Pravica do sodnega varstva.
Domneva nedolžnosti.
Pripor iz razloga begosumnosti.
Pripor, razlogi za ponovno odreditev in podaljšanje.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 23., 27. čl.
Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 200., 207., 432. čl.
Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 5., 6. čl.
Kazenski zakon (KZ), 217. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi št. Up-123/95 z dne 6. 10. 1995 (OdlUS IV,135), št. Up-155/95 z dne 5. 12. 1996 (OdlUS V,190).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
12. 11. 1997
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US18653
Dokument v PDF obliki:
Up-327-97.pdf
138 KB
Prenesite datoteko
Up-327/97
18.12.1997
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi S. S. M. iz N. m. na seji dne 18.decembra 1997
o d l o č i l o:
1. Sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 310/97 z dne 7.11.1997 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I Kr 87/97 z dne 29.10.1997 in sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 351/97 z dne 2.12.1997 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I K 774/97 z dne 26.11.1997 se razveljavijo.
2. Pripor zoper S. S. M. se odpravi.
3. To odločbo takoj izvrši Okrajno sodišče v Ljubljani.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Višje sodišče v Ljubljani je z izpodbijanim sklepom št. II Kp 310/97 zavrnilo kot neutemeljeno pritožbo, ki jo je vložil pritožnik zoper sklep Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I Kr 87/97 o odreditvi pripora iz pripornega razloga begosumnosti po 1. točki prvega odstavka 432. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: ZKP). V celoti pritrjuje razlogom sodišča prve stopnje glede obstoja pripornega razloga in s tem v zvezi ugotavlja, da pritožnik na naslovu, kjer je prijavljen, že več let ne živi in da se tam tudi ne javlja, hkrati pa se zaradi narave svojega dela nahaja v različnih krajih po Sloveniji. Ker v teku postopka ni pojasnil, kje namerava bivati, njegova obljuba, da bo sodišču dosegljiv preko zagovornice oziroma preko novega zagovornika, po presoji obeh sodišč ne pomeni zadostnega zagotovila, da bi se, če bi bil spuščen na prostost, vabilom sodišča tudi resnično odzival.
Sodišče druge stopnje se ozre tudi na pritožbene trditve o nezakonitem delu sodišča in o trajanju pripora: prve zavrne brez posebne utemeljitve, glede dolžine pripora pa ugotovi, da teče enajsti mesec, saj je pritožnik medtem prestal trimesečno zaporno kazen, in da zaenkrat še ni razloga za presojo, ali morda odvzem prostosti ne krši pravice do razumnega trajanja pripora. Po mnenju sodišča druge stopnje bi bilo treba to presojo opraviti v primeru, če sodišče prve stopnje ne bi zaključilo zadeve na glavni obravnavi, določeni za 19.11.1997.
2. Pritožnik v ustavni pritožbi zoper navedena sklepa smiselno uveljavlja kršitev ustavne pravice do osebne svobode in predlaga odpravo pripora. Poleg tega zatrjuje še, da je postopanje sodišča nepravilno in nezakonito in opozarja na dejstvo, da traja pripor že trinajst mesecev, s čimer - prav tako smiselno - uveljavlja kršitev pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave.
3. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up 327/97 z dne 5.12.1997 ustavno pritožbo sprejel v obravnavo.
4. Na poziv Ustavnega sodišča k odgovoru na ustavno pritožbo v smislu 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) se je odzvalo Okrajno sodišče. V odgovoru zavrača pritožbene navedbe, da je trajanje pripora predolgo. Navaja, da je v zadevi postopalo kolikor mogoče hitro, preudarno in skrbno, da pa je bilo potrebno zaradi številnih pritožnikovih vlog spis pogosto posredovati Višjemu in Vrhovnemu sodišču. S tem v zvezi pripominja, da so višja sodišča potrdila vse odločitve sodišča prve stopnje v zvezi s priporom. Opozarja še, da je pritožnik v postopku predlagal izvedbo številnih dokazov, ki jim je sodišče na glavni obravnavi ugodilo , in da je postopek po nepotrebnem zavlačeval s tem, ko je pred pričetkom glavnih obravnav predlagal izločitev sodnice. Opozarja tudi, da je bil v teku postopka pripor enkrat že odpravljen in nato po prestani zaporni kazni spet odrejen. Ponovno je bil odrejen pripor po izreku sodbe do njene pravnomočnosti. Tudi zoper ta sklep se je pritožnik pritožil, Višje sodišče pa je njegovo pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno.
5. Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi vpogledalo spis Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I K 774/97. V spisu se je ob vpogledu že nahajala ustavna pritožba pritožnika zoper nadaljnji sklep Okrajnega sodišča o podaljšanju pripora št. I K 774/97 z dne 26.11.1997 in sklep Višjega sodišča št. II Kp 351/97 z dne 2.12.1997, datirana z dnem 4.12.1997, ki jo je Ustavno sodišče prejelo v reševanje dne 17.12.1997. S sklepoma se pritožniku podaljšuje pripor ob izreku obsodilne sodbe z enako argumentacijo kot v predhodnih sklepih o odreditvi pripora. Vsebinsko enake so tudi pritožnikove navedbe.
B.
6. Ustavno sodišče je na seji sprejelo v obravnavo tudi ustavno pritožbo z dne 4.12.1997, zadevi združilo in takoj nadaljevalo z odločanjem. Za takšen postopek se je Ustavno sodišče lahko odločilo tudi zato, ker je bila v okviru postopka sprejema ustavne pritožbe zoper prva (v izreku te odločbe) navedena sklepa tako Višjemu sodišču v Ljubljani kot tudi Okrajnemu sodišču v Ljubljani v skladu s 56. členom ZUstS že dana možnost odgovora na ustavno pritožbo.
7. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostosti, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Ustavni pojem "potrebno za potek kazenskega postopka" se nanaša tudi na zagotovitev obdolženčeve prisotnosti v kazenskem postopku, brez katere kazenskega postopka sploh ni mogoče izvesti. Pripor pa mora biti tudi "neogibno potreben", kar pomeni, da obdolženčeve prisotnosti ni mogoče zagotoviti z nobenim drugim, blažjim ukrepom.
8. Pripor zaradi begosumnosti je mogoče odrediti le ob izpolnjenih pogojih, določenih v Ustavi in zakonu. Po določbi 1. točke prvega odstavka 432. člena ZKP je dopustno tudi v skrajšanem postopku pred okrajnim sodiščem odrediti pripor iz pripornega razloga begosumnosti, če se oseba skriva, če ni mogoče ugotoviti njene istovetnosti ali če so podane druge okoliščine, ki očitno kažejo na nevarnost, da bo sicer pobegnila. V svojih dosedanjih odločitvah je Ustavno sodišče že večkrat navedlo, da mora sklepanje sodišča o obstoju begosumnosti temeljiti na konkretno izkazanih okoliščinah, na podlagi katerih je mogoče z veliko verjetnostjo sklepati, da obstoji nevarnost bega. Mednje sodijo poleg teže kaznivega dejanja in morebitne pričakovane visoke kazni predvsem okoliščine, ki zadevajo značaj osebe, domicil, premoženje, družinske in vse druge vezi z domačim in tujim okoljem, v katerega bi se pritožnik lahko umaknil pred kazenskim pregonom.
Te okoliščine je tako prvostopno kot drugostopno sodišče ugotavljalo in na njihovi podlagi konkretno presodilo, da - kot se to zahteva v sumarnem postopku - očitno kažejo na nevarnost bega. Zato sodišču ni mogoče očitati, da je z utemeljitvijo pripora na razlogu begosumnosti kršilo pritožnikovo pravico do osebne svobode.
9. Tudi v primeru, ko sodišče v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji presodi, da obstoji priporni razlog, pa je treba ugotoviti, da po poteku določenega časa pripora ni več mogoče podaljševati le na tej podlagi. Rok dveh let od vložitve obtožnice, ki ga je določil ZKP v petem odstavku 207. člena, ne pomeni, da pred njegovim iztekom ni mogoče utemeljeno zastaviti vprašanja, ali pripor traja razumno dolgo. Določba petega odstavka 207. člena tako ne more biti edino merilo presoje še dovoljenega trajanja pripora. Sodišče jo sme in mora upoštevati le tedaj, ko to ne bi pomenilo znižanja ravni ustavno zagotovljenega varstva. Še posebej velja to stališče, ki ga je Ustavno sodišče zavzelo v odločbi št. Up-123/95 z dne 6.10.1995 (OdlUS IV, 135) in nato še v odločbi št. Up-155/95 z dne 5.12.1996 (OdlUS V, 190), v primeru, ko gre za skrajšani postopek, v katerem so glede na manjšo stopnjo družbene nevarnosti kaznivih dejanj možnosti za odreditev pripora zelo omejene. Bistveno bolj kot v rednem postopku se omejuje tudi trajanje pripora. Po določbi drugega odstavka 432. člena sme trajati pripor pred vložitvijo obtožnega predloga le toliko, kolikor je treba, da se opravijo preiskovalna dejanja, vendar ne več kot osem dni, medtem ko je trajanje pripora v preiskavi, pred vložitvijo obtožnice, po Ustavi in zakonu omejeno na skupno šest mesecev. Ali se pripor ob "smiselni" uporabi določbe petega odstavka 207. člena, ki jo predpisuje tretji odstavek 432. člena ZKP in po kateri lahko po vložitvi obtožnice pripor traja največ dve leti, v posameznem konkretnem primeru odreja oziroma podaljšuje v ustavno dopustnih mejah, je treba torej presojati še posebej glede na vrsto in naravo konkretnega kazenskega postopka.
10. Po določbi prvega odstavka 23. člena Ustave ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Po stališču, sprejetem v zadevi št. Up-155/95, je pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja tista, ki (med drugim) zagotavlja posamezniku, zoper katerega je bil uveden kazenski postopek, da bo ta v razumnem roku končan s pravnomočno odločitvijo sodišča.
Presojo tega, ali sodišče odloči o obtožbi brez nepotrebnega odlašanja ali v razumnem roku, kakor to določa prvi odstavek 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94 - v nadaljevanju: EKČP), je mogoče opraviti le ob upoštevanju okoliščin konkretnega primera. Na presojo vpliva več dejavnikov, med njimi tudi ravnanje pritožnika, narava in značilnosti konkretnega kazenskega postopka ter ravnanje pristojnih organov državne oblasti.
11. Pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz prvega odstavka 23. člena Ustave je po stališču, zavzetem v citirani odločbi, zagotovljena ne glede na to, ali je posamezniku v času kazenskega postopka odvzeta prostost ali ne. Ker pa pomeni pripor poseg v ustavno pravico do osebne svobode, urejeno v 19. členu Ustave, zavzema Ustavno sodišče v isti odločbi stališče, da morajo biti kriteriji razumnega časa strožji kot v primeru, ko se obdolženec lahko brani obtožbe s prostosti. Še posebej zato, ker gre za istočasen poseg v človekovo svobodo še pred pravnomočnostjo sodbe, torej v času, ko za obdolženo osebo velja tudi domneva nedolžnosti, določena v 27. členu Ustave. Zaradi tega morajo vsi državni organi v tem primeru postopati posebej skrbno in hitro (200. člen ZKP). Dolžnost sodišča, da mora postopati posebno hitro, če je obdolženec v priporu, je zapisana v četrtem odstavku 432. člena ZKP, ki ureja pripor v skrajšanem postopku. Če pristojni organi in še posebej sodišče ne postopajo v skladu z navedenim, pa za njihovo ravnanje (ali opustitev) ni mogoče najti opravičila v posebnih okoliščinah konkretnega kazenskega postopka ali v ravnanju pripornika, ni mogoče istočasno dopustiti še posega v osebno svobodo. Za takšno razlago določbe prvega odstavka 23. člena Ustave govori tudi določba tretjega odstavka 5. člena EKČP, ki določa, da je treba priporniku soditi v razumnem roku ali pa ga izpustiti. Zato je po določenem času trajanja pripora sodišče dolžno presojati ne le, ali še obstojijo razlogi in neogibna potreba, da se poseže v osebno svobodo, ampak tudi, ali je trajanje pripora še v okviru razumnega časa.
12. V obravnavani zadevi je pripor zoper pritožnika začel teči 4.10.1996. Priprt je bil do 4.8.1997, ko je bil pripor odpravljen zato, ker je začel prestajati kazen treh mesecev zapora po pravnomočni sodbi Okrajnega sodišča v Kočevju. Na podlagi izpodbijanega sklepa o odreditvi pripora ponovno teče pripor zoper pritožnika od dneva, ko je kazen prestal, to je od 4.11.1997. Ob vložitvi ustavne pritožbe zoper ta sklep je tekel pritožniku enajsti mesec pripora. Istočasno kot pripor je začel zoper pritožnika teči kazenski postopek, sprva za eno kaznivo dejanje goljufije, po združitvi postopkov pa še za nadaljnji dve kaznivi dejanji goljufije po prvem odstavku 217. člena KZ.
Obsodilna sodba s kaznijo 24 mesecev zapora mu je bila izrečena dne 30.10.1996, to je v enem mesecu od prijetja, po treh opravljenih narokih za glavno obravnavo.Višje sodišče je dne 8.1.1997 na podlagi pritožbe pritožnika sodbo razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v novo odločanje. Razpisanih je bilo nadaljnjih pet narokov, dne 16.4.1997 pa izrečena obsodilna sodba s kaznijo zapora enega leta. Po pritožbi je Višje sodišče dne 6.8.1997 sodbo razveljavilo že drugič in zadevo ponovno vrnilo v nov postopek na prvo stopnjo. Do vložitve prve obravnavane ustavne pritožbe je sodišče razpisalo narok za glavno obravnavo. Po dveh opravljenih narokih je bila pritožniku 26.11.1997 izrečena obsodilna sodba s kaznijo dveh let zapora, ki še ni pravnomočna. Ob izreku obsodilne sodbe je sodišče pritožniku podaljšalo pripor do pravnomočnosti sodbe oziroma najdlje do izteka izrečene kazni zapora. Po navedenem je preteklo od takrat, ko se je zoper pritožnika začel kazenski postopek, več kot eno leto, pa o obtožbi zoper pritožnika še vedno ni pravnomočno odločeno. Eno leto znaša tudi dolžina nepogojne zaporne kazni, ki jo je pritožniku v prvič ponovljenem postopku izreklo sodišče prve stopnje. Trajanje pripora je ob odreditvi pripora oziroma ob vložitvi ustavne pritožbe zoper ta sklep že skoraj doseglo višino kazni, ki jo je bilo v (drugič) ponovljenem postopku mogoče realno pričakovati. Po izreku obsodilne sodbe predstavlja prestani pripor še vedno skoraj polovico (tretjič) izrečene kazni. Pri tem je iz podatkov spisa razvidno, da objektivni razlogi za tako dolg postopek niso podani, saj gre za kazniva dejanja, ki jih je zakonodajalec uvrstil med najlažja, dejansko stanje obravnavanih kaznivih dejanj je enostavno, skrajšani postopek, ki se uporablja, pa poenostavljen in naj bi bil po zakonskih določbah - še zlasti, kadar je obdolženec v priporu - poudarjeno hiter. Tudi razlogi na strani pritožnika (vložene pritožbe, zahteve za varstvo zakonitosti, zahteve za izločitev sodnice) ne morejo več bistveno vplivati na presojo utemeljenosti tako dolgega trajanja pripora.
13. Presojo, ali je po preteku določenega časa pripor zoper pritožnika mogoče (ponovno) odrediti ali ne, bi bilo glede na okoliščine iz 12. točke te odločbe dolžno ob izdaji izpodbijanega sklepa opraviti že sodišče prve stopnje. Kljub temu se obrazložitev sklepa o odreditvi pripora z vprašanjem razumnega trajanja pripora sploh ne ukvarja. Če bi sodišče to presojo opravilo, bi moralo ugotoviti, da je potrebno dati glede na opisane okoliščine primera pritožnikovi pravici do osebne svobode prednost pred učinkovitostjo sodnega postopka, kakršna se v konkretnem primeru zasleduje z odreditvijo pripora. Okrajno sodišče pa je z izpodbijanim sklepom pripor kljub temu odredilo. S tem je kršilo pritožnikovo pravico iz prvega odstavka 23. člena Ustave in hkrati pravico do osebne svobode iz 19. člena Ustave. Te kršitve kljub izrecnemu zatrjevanju pritožnika, da je v priporu nerazumno dolgo, tudi Višje sodišče v okviru pritožbenega postopka ni odpravilo. Isti kršitvi sta sodišči na enak način, ne da bi sploh presojali, ali je trajanje pripora še razumno, ponovili s podaljšanjem pripora ob izreku obsodilne sodbe. Zato je bilo potrebno razveljaviti tudi ta dva sklepa, pripor pa odpraviti, zlasti še glede na to, da EKČP v takem primeru zahteva izpustitev priprte osebe (tretji odstavek 5. člena).
C.
14. Ustavno sodišče je odločbo sprejelo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Lovro Šturm in sodniki dr. Peter Jambrek, dr. Tone Jerovšek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, dr. Lovro Šturm, Franc Testen in dr. Boštjan M. Zupančič. Odločbo je sprejelo soglasno.
Predsednik
dr. Lovro Šturm