Up-12/93
Natisni
Opravilna št.:
Up-12/93
Datum odločitve:
4. 7. 1996
Objavljeno:
OdlUS V, 181
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:Up.12.93
Akt:
Ustavni pritožbi zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 4/93-4 z dne 26.2.1993 in zoper sklep istega sodišča št. II Kr 6/93-3 z dne 25.3.1993
Izrek:
Ustavni pritožbi zoper sklep Vrhovnega sodišča in zoper sklep istega sodišča se zavrneta.
Evidenčni stavek:
1. Odreditev pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti ni v nasprotju z domnevo nedolžnosti iz 27. člena Ustave. Domneva nedolžnosti je procesno sredstvo, ki ne pomeni, da zoper obdolženca ni mogoče odrediti pripora.
2. Ker že samo dejstvo, da sta bila izpodbijana sklepa o podaljšanju pripora izdana v preiskavi, pove, da storitev kaznivih dejanj in krivda zanje pritožniku še nista bili dokazani, domneva nedolžnosti iz 27. člena Ustave tudi ni bila kršena s tem, ko sodišče ni izrecno navedlo, da je obstajal le utemeljen sum storitve kaznivih dejanj.
3. Pritožbo zoper sklep, s katerim Vrhovno sodišče podaljša pripor v preiskavi, je izključil že zakonodajalec. Ustava določa, da je za odločanje o priporu po poteku treh mesecev pred vložitvijo obtožnice pristojno Vrhovno sodišče kot najvišje sodišče splošne pristojnosti v državi. Pred odločitvijo Vrhovnega sodišča o podaljšanju pripora je pristojno sodišče najmanj dvakrat presojalo obstoj pogojev za pripor. Zoper obe odločitvi je imel priprti možnost pritožbe. Priprti je imel tudi pravico vsak čas predlagati odpravo pripora. Zato s sklepom Vrhovnega sodišča o podaljšanju pripora ni bila kršena pritožnikova pravica do pravnega sredstva (25. člen Ustave).
4. S tem, ko je pri odločanju o priporu iz razloga ponovitvene nevarnosti kot eno od okoliščin upoštevalo tudi pritožnikovo brezposelnost, sodišče ni kršilo določb o enakosti pred zakonom (14. člen Ustave) in o enakem varstvu pravic (22. člen Ustave).
Geslo:
Pripor iz razlogov ponovitvene nevarnosti.
Meje pristojnosti Ustavnega sodišča pri odločanja o ustavni pritožbi.
Domneva nedolžnosti.
Pravica do pravnega sredstva.
Načelo enakosti.
Enako varstvo pravic.
Pritrdilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 20., 22., 25., 26., 27. čl.
Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 171., 191., 192., 197., 194. čl. Zakon o ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo U-I-18/93 z dne 11/4-1996.
K obravnavani zadevi je bila s sklepom Ustavnega sodišča z dne 15/6-1995 pridružena zadeva U-I-17/93 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
4. 4. 1993
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US17919
Dokument v PDF obliki:
Up-12-93.pdf
129 KB
Prenesite datoteko
Up-12-93-LM.pdf
111 KB
Prenesite datoteko
Up-12/93
4. julij 1996
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavnih pritožbah H.G. iz L. na seji dne 4. julija 1996
o d l o č i l o :
Ustavni pritožbi zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 4/93-4 z dne 26.2.1993 in zoper sklep istega sodišča št. II Kr 6/93-3 z dne 25.3.1993 se zavrneta.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik v ustavni pritožbi, vloženi dne 4.3.1993, izpodbija sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 4/93-4 z dne 26.2.1993, v ustavni pritožbi, vloženi dne 7.4.1993, pa še sklep istega sodišča št. II Kr 6/93-3 z dne 25.3.1993. Navedel je, da mu je bil z izpodbijanima sklepoma podaljšan pripor iz razloga po 3. točki drugega odstavka 191. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 14/85, 26/86, 57/89 in 3/90; v nadaljevanju ZKP-77). V prvi ustavni pritožbi predlaga, da Ustavno sodišče izpodbijani sklep razveljavi in se "opredeli do izvajanja in uporabe 3. točke, 2. alinee, 191. člena ZKP, SFRJ - ter v skladu z ustavnimi pooblastili primerno ravna". V drugi ustavni pritožbi predlaga oceno ustavnosti in zakonitosti izpodbijanega sklepa.
2. Pritožnik meni, da je pripor izjemen ukrep in da zato določbe ZKP-77 še dodatno omejuje določba 20. člena Ustave. Upoštevanje brezposelnosti kot obteževalne okoliščine pri odločanju o priporu naj bi bilo v nasprotju s 14. in 22. členom Ustave. V nasprotju z domnevo nedolžnosti iz 27. člena Ustave naj bi bila uporaba besedne zveze "dokaj obsežna kriminalna dejavnost" in pa navedba, da je "zaradi velikega števila k. d., intenzivnega usklajevanja izvrševanja k. d., in njihove teže (...) po mnenju Vrhovnega sodišča RS pripor neogibno potreben za nemoten potek kazenskega postopka. Podana je bojazen, da bi obdolženci na prostosti nadaljevali s kriminalno dejavnostjo in tako na lahek način prišli do nadaljnjega denarja." V drugi ustavni pritožbi je še navedel, da naj bi ne šlo za kaznivo dejanje, za katero se sme izreči kazen pet let ali več zapora, kar naj bi kot pogoj za podaljšanje pripora določal tretji odstavek 20. člena Ustave. Sodišče naj bi v sklepu ne navedlo tehtnih razlogov, kar je kot pogoj za podaljšanje pripora določal drugi odstavek 197. člena ZKP-77.
Sklep, ki ga izpodbija v drugi ustavni pritožbi, naj bi bil tudi v nasprotju s pravico do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave.
3. Vrhovno sodišče je v obeh izpodbijanih odločbah zavzelo stališče, da veliko število kaznivih dejanj, intenzivno usklajeno izvrševanje, njihova teža in dejstvo, da je pritožnik brez redne zaposlitve oziroma da nima sredstev za preživljanje, utemeljujejo bojazen, da bi na prostosti s kriminalno dejavnostjo nadaljeval.
4. V odgovoru je Vrhovno sodišče navedlo, da se pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti nesporno ne odreja zaradi zagotovitve poteka kazenskega postopka, ampak zaradi zagotovitve varnosti ljudi (prvi odstavek 20. člena Ustave). Varnost ljudi naj bi ne bila ogrožena samo takrat, ko je ogroženo življenje ljudi, ampak tudi takrat, ko je ogroženo njihovo zdravje ali premoženje. Sodna praksa naj bi doslej izdelala kriterije za obstoj ponovitvene nevarnosti, med katere štejejo: predkaznovanost, zlasti pri specialnem povratniku; če je storilec kaznivo dejanje storil obrtoma; pri premoženjskih deliktih, če je storilec nezaposlen in brez premoženja oziroma dohodkov za preživljanje; pri nedovoljeni trgovini z mamili, če gre za večje količine zaseženega mamila, kar naj bi kazalo, da je mamilo namenjeno tržišču.
5. Po mnenju Vrhovnega sodišča je priporni razlog podan ne le v primerih predkaznovanosti s pravnomočno sodbo, ampak tudi v primerih, ko je obdolženec prvič v kazenskem postopku zaradi serije kaznivih dejanj, storjenih v krajšem časovnem obdobju.
Vrhovno sodišče meni, da bi bilo neživljenjsko in v nasprotju z določbo 3. točke drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: ZKP) trditi, da pri takem obdolžencu priporni razlog ponovitvene nevarnosti ni podan. Priporni razlog ponovitvene nevarnosti naj bi ne pomenil kršitve domneve nedolžnosti, saj naj bi ne temeljil na očitku obdolžencu, da je storil kaznivo dejanje. Temelj za odreditev pripora naj bi bila uvedba preiskave na podlagi utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja.
B.
6. V času odločanja Ustavnega sodišča pritožnik ni bil več v priporu. Po glavni obravnavi dne 23. junija 1993 mu je sodišče pripor odpravilo. Pritožnik je navedel, da bo v primeru ugoditve ustavni pritožbi uveljavljal pravice v skladu s 26. členom Ustave (pravica do povračila škode). S tem je izkazal pravni interes za odločitev o ustavni pritožbi - ne glede na to, ali bi z odškodninsko tožbo tudi dejansko uspel.
7. Ustavno sodišče pri odločanju o ustavni pritožbi presoja, ali je bila pritožniku z izpodbijanim posamičnim aktom kršena človekova pravica ali temeljna svoboščina (argument iz prvega odstavka 160. člena Ustave). Pravilnost uporabe in izvajanja neke zakonske določbe je predmet presoje pri odločanju o ustavni pritožbi le toliko, kolikor bi nepravilna uporaba zakona lahko pomenila kršitev človekove pravice ali temeljne svoboščine.
Vprašanje ustavnosti 3. točke drugega odstavka 191. člena ZKP-77 je predmet odločitve o pritožnikovi pobudi za oceno ustavnosti te določbe. O njej je Ustavno sodišče odločilo z odločbo št. U-I- 18/93 z dne 11.4.1996 (Uradni list RS, št. 16/96).
8. Že v odločbi št. U-I-18/93 je Ustavno sodišče zavrnilo očitek, da bi bila odreditev pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti v nasprotju s 27. členom Ustave. Med drugim je navedlo, da je predpostavka nedolžnosti procesno sredstvo, ki ne pomeni, da zoper obdolženca ne bi bilo mogoče odrediti pripora. Če bi bilo to res, potem zoper nikogar ne bi bilo mogoče niti začeti kazenskega postopka, ker sploh ne bi bilo mogoče govoriti o utemeljenem sumu, da je oseba storila kaznivo dejanje.
9. Ta utemeljeni sum bi bil v logičnem protislovju s predpostavko nedolžnosti, če bi jo razlagali kot statično meritorno stanje in ne kot dinamični-procesni prenos dokaznega bremena. Poudarilo je tri vidike domneve nedolžnosti: da je dokazno breme na tožeči stranki (državi) in ne na obdolžencu; da država kot tožeča stranka nosi dokazno tveganje; da mora sodišče v dvomu obdolženca oprostiti. Z istimi razlogi zavrača Ustavno sodišče tudi pritožnikov očitek, da naj bi bilo v nasprotju z domnevo nedolžnosti sklepanje o prihodnji nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj.
10. Določba 27. člena Ustave tudi ni bila kršena s tem, ko sodišče ni izrecno navedlo, da je obstajal le utemeljen sum storitve kaznivih dejanj. Že samo dejstvo, da sta bila izpodbijana sklepa o podaljšanju pripora izdana v preiskavi, pove, da storitev kaznivih dejanj in krivda zanje pritožniku še nista bili dokazani.
11. Neutemeljen je tudi pritožnikov očitek, da niso bili izpolnjeni pogoji za podaljšanje pripora nad tri mesece. Drugi odstavek 197. člena ZKP-77 je določal dva pogoja za podaljšanje pripora po treh mesecih: 1) da je tekel postopek zaradi kaznivega dejanja, za katero se je smela izreči kazen nad pet let zapora in 2) da so obstajali tehtni razlogi za tako podaljšanje. Že za kaznivo dejanje goljufije po tretjem odstavku 171. člena je tedaj veljavni Kazenski zakon (Uradni list SRS, št. 12/77, 19/84, 47/87, 33/89 in 5/90) določal, da se lahko izreče kazen od enega do deset let zapora. Prvi pogoj je bil torej izpolnjen. Vrhovno sodišče pa je tudi dovolj prepričljivo utemeljilo obstoj tehtnih razlogov za podaljšanje pripora.
12. Neutemeljen je tudi pritožnikov očitek kršitve pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Pritožbo zoper sklep Vrhovnega sodišča je izključil že zakonodajalec (četrti odstavek 394. člena ZKP-77). Ustava določa, da je za odločanje o priporu po poteku treh mesecev pred vložitvijo obtožnice pristojno Vrhovno sodišče kot najvišje sodišče splošne pristojnosti v državi (drugi in tretji odstavek 20. člena). Pred odločitvijo Vrhovnega sodišča o podaljšanju pripora je pristojno sodišče najmanj dvakrat presojalo obstoj pogojev za pripor (197. člen ZKP-77). Zoper obe odločitvi je imel priprti možnost pritožbe (četrti odstavek 192. člena in drugi odstavek 197. člena ZKP-77). Priprti je imel tudi pravico vsak čas predlagati odpravo pripora.
13. Prav tako ni mogoče pritrditi pritožniku, da je upoštevanje brezposelnosti pri odločanju o priporu v nasprotju s 14. in 22. členom Ustave. Ustava sama pod določenimi pogoji, navedenimi v 20. členu, dovoljuje pripor kot poseg v osebno svobodo. Zakonu nalaga, da določi razloge za odreditev pripora. Eden od pripornih razlogov, ki jih je določil ZKP-77, je bil tudi priporni razlog ponovitvene nevarnosti. Ustavno sodišče je že v odločbi U-I-18/93 poudarilo, da je na nevarnost ponovne storitve kaznivega dejanja mogoče sklepati tako iz okoliščin storitve kaznivega dejanja kot iz okoliščin v sferi obdolženca: njegovih osebnostnih potez, okolja, iz katerega izhaja, razmer, v katerih živi ipd. Ena od teh okoliščin je lahko tudi okoliščina, da pritožnik nima sredstev za preživljanje ali da je nezaposlen. Tako je sodišče kot eno od okoliščin, odločilnih za podaljšanje pripora, lahko upoštevalo tudi dejstvo, da pritožnik neposredno pred uvedbo kazenskega postopka in med kazenskim postopkom ni imel sredstev za preživljanje. Ne bi pa moglo sodišče zgolj na podlagi te okoliščine sklepati na nevarnost ponovitve kaznivih dejanj.
C.
14. Ustavno sodišče je sprejelo odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik dr. Tone Jerovšek in sodniki dr. Peter Jambrek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, dr. Lovro Šturm, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Boštjan M. Zupančič. Odločbo je sprejelo soglasno. Sodnik Krivic je dal pritrdilno ločeno mnenje.
P r e d s e d n i k
dr. Tone Jerovšek
Pritrdilno ločeno mnenje sodnika Krivica
Izražam pridržek k 12. točki obrazložitve. Za zavrnitev pritožnikove trditve, da mu je bila kršena pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave, po mojem mnenju ne zadošča v obrazložitvi navedena ugotovitev, da je pritožbo zoper sklep Vrhovnega sodišča izključil že zakonodajalec. Ustavna določba, da sme Vrhovno sodišče "pripor podaljšati še za nadaljnje tri mesece" (četrti stavek drugega odstavka 20. člena Ustave), namreč sama po sebi še ne pomeni, da zoper tako odločitev pritožba sploh ni možna. Če zakon na podlagi take ustavne določbe predpiše, da pritožbe zoper tako odločitev Vrhovnega sodišča ni, bi bilo to vsekakor treba šteti za poseg v pravico do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave in potem presoditi, ali je tak poseg ustavno dopusten ali nedopusten.
Matevž Krivic