Up-27/94
Natisni
Opravilna št.:
Up-27/94
Datum odločitve:
19. 6. 1997
Objavljeno:
OdlUS VI, 180
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.27.94
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. U 32/93-6 z dne 10.3.1994 in odločba Ministrstva za notranje zadeve št. 0011/11-XVII-305.280/1 z dne 18.11.1992
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča in odločba Ministrstva za notranje zadeve se odpravita.

Zadeva se vrne Ministrstvu za notranje zadeve v ponovno odločanje.
Evidenčni stavek:
Ker upravni organ v odločbi o zavrnitvi vloge za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije ni navedel, kakšno vsebino je dal nedoločenemu pravnemu pojmu "dejansko živi v Sloveniji", s katerim zakon opredeljuje dejansko stanje, ni navedel dejstev, na podlagi katerih je napravil sklep o tem, da pritožnika dejansko ne živita v Republiki Sloveniji, niti dokazov, ki bi taka dejstva potrjevala, je bilo s tako odločbo kršeno ustavno zagotovilo o enakem varstvu pravic (22. člen Ustave).
Ker Vrhovno sodišče v upravnem sporu, kljub navedenim pomanjkljivostim, odločbe upravnega organa ni odpravilo, čeprav v podobnih ali enakih primerih odloča drugače, je tudi samo kršilo določbo o enakem varstvu pravic iz 22. člena Ustave.
Geslo:
Enako varstvo pravic.
Drugačno odločanje sodišča v konkretni zadevi, kot sicer sodišče redno odloča v vsebinsko podobnih primerih.
Sodna odločba, obrazložitev kot formalna pomanjkljivost.
Pravna podlaga:
Ustava, 22. čl.
Zakon o splošnem upravnem postopku (ZUP), 209. čl.
Zakon o državljanstvu (ZDRS), 40. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje zadeve št. Up-17/95 z dne 4.7.1996, št. Up-84/94 z dne 11.7.1996, št. Up-73/95 z dne 27.2.1997 in Up-39/95 z dne 16.1.1997.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
3. 5. 1994
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US18400
Dokument v PDF obliki:
Up-27-94.pdf
129 KB
Prenesite datoteko
Up-27/94
19.6.1997
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi D. P. iz K., ki ga zastopa H. S. Đ., odvetnik v K. na seji dne 19. junija 1997
o d l o č i l o :
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. U 32/93-6 z dne 10.3.1994 in odločba Ministrstva za notranje zadeve št. 0011/11-XVII- 305.280/1 z dne 18.11.1992 se odpravita.
2. Zadeva se vrne Ministrstvu za notranje zadeve v ponovno odločanje.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik z ustavno pritožbo, vloženo dne 29.4.1994 in dopolnjeno 13.7.1994, izpodbija sodbo Vrhovnega sodišča št. U 32/93-6 z dne 10/3-1994, s katero je bila v upravnem sporu zavrnjena njegova tožba zoper negativno odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 0011/11-XVII-305.280/1 z dne 18.11.1992 glede pridobitve državljanstva Republike Slovenije.
2. V ustavni pritožbi zatrjuje kršitev 32., 49., 53., 54. in 56. člena Ustave ter 14. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Navaja, da tako izpodbijana upravna odločba kot tudi izpodbijana sodba temeljita na ugotovitvi, da ne izpolnjuje pogoja iz 40. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije "da v Sloveniji dejansko živi", ker "da se je pokoril odločbi tuje države, se preselil v tujo državo in tako prekinil življenje v Sloveniji". Pritožnik se s to trditvijo ne strinja, saj meni, da je v času njegove premestitve na drugo delovno mesto bivša SFRJ še vedno obstajala in je bila Slovenija, ne glede na razglašeno osamosvojitev, njen sestavni del. Po pritožnikovem mnenju naj bi takrat še vedno veljal moratorij na ločitev od zvezne države in ker je bila carinska služba v pristojnosti zvezne države, je on le izvršil odločbo takrat edino obstoječe in mednarodno priznane države.
Pri tem pripominja, da tudi v primeru, kolikor bi šteli, da je šlo za premestitev na delo v tujo državo, to ne bi smelo biti ovira pri pridobitvi slovenskega državljanstva, saj je na tisoče slovenskih državljanov zaposlenih pri tujih firmah in v tujih državah in zaradi tega nimajo težav z državljanstvom.
Izpodbijani odločbi naj bi bili akta diskriminacije, ki sta v nasprotju s 14. členom EKČP. Ustavne pravice naj bi mu bile kršene zgolj s pavšalno trditvijo, da ne živi v Sloveniji, kar pa ne drži. Po pritožnikovem mnenju človek ne živi tam, kjer začasno dela, temveč tam, kjer so njegovi intimni, osebni, družinski in ekonomski odnosi. V ustavni pritožbi pritožnik zatrjuje tudi kršenje Pisma o namenih Skupščine Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 44/90), v katerem naj bi bilo "za pripadnike drugih narodov in narodnosti" kot edini pogoj za pridobitev slovenskega državljanstva določeno stalno prebivališče v Sloveniji na dan plebiscita. Šele kasneje sprejeti Zakon o državljanstvu Republike Slovenije pa je v 40. členu določil še nadaljnji pogoj - "dejansko življenje v Sloveniji". Pritožnik poudarja, da je na dan uveljavitve zakona in vložitve prošnje za sprejem v državljanstvo izpolnjeval oba pogoja. Dalje zatrjuje, da niti izpodbijana odločba niti izpodbijana sodba pri odločanju o sprejemu v državljanstvo nista upoštevali mednarodnopravno priznanega kriterija "pristne zveze", in navaja, da je prišel v Slovenijo že pred dvajsetimi leti, da ima tu stanovanje in družino (ženo in dva sinova, ki so vsi slovenski državljani) ter poudarja, da je njegova neodtujljiva človekova pravica, da živi skupaj z njimi. Z izpodbijanimi odločbami naj bi mu bila kršena pravica, da živi skupaj z ženo in otroki in pravica, da skrbi za varstvo in vzgojo otrok.
3. Vrhovno sodišče na ustavno pritožbo ni odgovorilo.
B.
4. Po določbi prvega odstavka 40. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91-I, 38/92 in 13/94 - v nadaljevanju: ZDRS) državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23. decembra 1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če v šestih mesecih od uveljavitve ZDRS vloži vlogo pri pristojnem upravnem organu.
5. Pretežni del pritožnikovih navedb v ustavni pritožbi lahko strnemo v njegovo nestrinjanje s tako interpretacijo nedoločenega pravnega pojma "dejansko živi v Sloveniji", kakršno je v izpodbijani sodbi zavzelo Vrhovno sodišče. Subsumpcija ugotovljenega dejanskega stanja pod ta nedoločeni pojem pomeni uporabo materialnega prava. Ustavno sodišče ni pristojno presojati, ali je bilo materialno pravo v izpodbijani sodbi prav uporabljeno, zato zgolj napačna oziroma nezakonita uporaba materialnega prava, ki jo zatrjuje pritožnik, sama po sebi še ni zadosten razlog za uspešno izpodbijanje odločbe z ustavno pritožbo.
6. Utemeljen pa je pritožnikov očitek, da so mu bile ustavne pravice kršene zgolj s pavšalno trditvijo, da ne živi v Sloveniji. Zatrjuje sicer kršitev več človekovih pravic, vendar Ustavno sodišče ugotavlja, da je za presojo pred Ustavnim sodiščem v tej zadevi bistveno predvsem vprašanje, ali je bila pritožniku v spornem postopku zagotovljena pravica do enakega varstva pravic v postopku po 22. členu Ustave.
7. Ustava v 22. členu določa, da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Ustavno sodišče je že odločilo, da ustavna pravica iz 22. člena posamezniku v upravnem postopku zagotavlja, da mu mora upravni organ dati možnost, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločitev (odločba št. Up - 17/95 z dne 4.7.1996) in da pošten (upravni) postopek terja tudi seznanitev osebe, o katere pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih odloča upravni organ, z razlogi te odločitve (odločba št. Up - 84/94 z dne 11.7.1996 in odločba št. Up - 73/95 z dne 27.2.1997).
8. Da bi torej prizadeta oseba mogla učinkovito izpodbijati odločitev upravnega organa in da bi sodišče moglo presoditi zakonitost akta, mora biti odločba upravnega organa obrazložena. Po določbi drugega odstavka 209. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 47/86 - prečiščeno besedilo) mora biti v obrazložitvi ugotovljeno dejansko stanje in razlogi, ki so bili odločilni za presojo dokazov; navedeni morajo biti pravni predpisi in razlogi, ki glede na ugotovljeno dejansko stanje narekujejo odločitev, navedeno v izreku. Odločba Ministrstva za notranje zadeve, s katero je bila vloga pritožnika za sprejem v državljanstvo zavrnjena, navedenih elementov nima. V konkretnem primeru upravni organ v odločbi ni navedel, kakšno vsebino je dal nedoločenemu pravnemu pojmu "dejansko živi v Sloveniji", s katerim zakon opredeljuje dejansko stanje, ni navedel dejstev, na podlagi katerih je napravil sklep o tem, da pritožnik dejansko ne živi v Republiki Sloveniji, niti dokazov, ki bi taka dejstva potrjevali, čeprav je iz podatkov upravnega spisa razvidno, da je v postopku ugotovil vsa dejstva in okoliščine, ki so pomembne za odločitev. Ministrstvo za notranje zadeve je v obrazložitvi le citiralo prvi odstavek 40. člen ZDRS in nato ugotovilo: "Ker prosilec dejansko ne živi v Sloveniji, ne izpolnjuje zakonskih pogojev za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije po 40. členu zakona, čeprav je imel na dan 23.12.1990 tukaj prijavljeno stalno prebivališče. V skladu z ugotovljenim dejanskim stanjem je zato odločeno, kot se glasi izrek te odločbe." Po presoji Ustavnega sodišča tako pomanjkljivo obrazložene odločbe pritožnik ne more učinkovito izpodbijati. Z odločbo Ministrstva za notranje zadeve je bila zato po formalni plati kršena ustavna določba o enakem varstvu pravic (22. člen). Zaradi te formalne pomanjkljivosti je Ustavno sodišče odpravilo navedeno odločbo.
9. Pritožnik je pri Vrhovnem sodišču sprožil upravni spor, vendar kljub navedenim pomanjkljivostim v odločbi Ministrstva za notranje zadeve Vrhovno sodišče izpodbijane odločbe ni odpravilo. Ustavno sodišče je že odločilo, da ustavna pravica iz 22. člena Ustave stranki zagotavlja, da je sodišče ne sme obravnavati neenakopravno s tem, da bi v njegovi zadevi odločilo drugače, kot sicer redno odloča v vsebinsko podobnih primerih (npr. odločba št. Up - 39/95 z dne 16.1.1997 in odločba št. Up - 73/95 z dne 27.2.1997). V računalniški bazi sodb Vrhovnega sodišča je najti celo vrsto sodb, s katerimi je Vrhovno sodišče v podobnih ali enakih primerih odločbe upravnih organov, izdanih na podlagi prvega odstavka 40. člena ZDRS, ki so bile pomanjkljivo oziroma sploh neobrazložene, razveljavilo in vrnilo v ponovno odločanje upravnemu organu (npr. sodbe št. U 473/92-5 z dne 6.5.1993; U 769/92-8 z dne 14.5.1993; U 985/92-5 z dne 7.10.1993; U 765/93-5 z dne 23.3.1994; U 505/93-5 z dne 13.7.1994; U 202/93 z dne 19.1.1995). Ker je v pritožnikovem primeru odločilo drugače, kot sicer odloča v podobnih ali enakih primerih, je z izpodbijano sodbo kršilo ustavno določbo o enakem varstvu pravic.
10. Glede na navedeno je Ustavno sodišče izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča in odločbo Ministrstva za notranje zadeve odpravilo in v skladu s prvim odstavkom 59. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 v nadaljevanju: ZUstS) vrnilo pristojnemu upravnemu organu, da o njej odloči v skladu z zakonom in ob spoštovanju ustavne pravice pritožnika, tako kot izhaja iz razlogov te odločbe.
C.
11. Ustavno sodišče je to odločbo sprejelo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Lovro Šturm in sodniki dr. Tone Jerovšek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Boštjan M. Zupančič. Odločbo je sprejelo s šestimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovala sodnika Jerovšek in Ude.
P r e d s e d n i k
dr. Lovro Šturm