Up-139/95
Natisni
Opravilna št.:
Up-139/95
Datum odločitve:
4. 2. 1997
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.139.95
Akt:
Ustavna pritožba S. P.-P. zoper sklep Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 363/95 z dne 25.9.1995 v zvezi s sklepom istega sodišča št. K 168/95 z dne 25.5.1995
Izrek:
Ustavna pritožba S. P.-P. zoper sklep Okrožnega sodišča v Kopru v zvezi s sklepom istega sodišča se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker ustavna pritožnica v postopku ni izčrpala procesnih možnosti in ni predlagala izločitev sodnika, ko je izvedela za okoliščine, ki naj bi vzbujale dvom o njegovi nepristranosti, v ustavni pritožbi ne more prvič uspešno uveljavljati kršitve 23. člena Ustave zaradi domnevne pristranosti sodišča, saj v tem delu ni podana procesna predpostavka iz prvega odstavka 51. člena ZUstS in se zato Ustavno sodšče ni spuščalo v vsebinsko presojo te zatrjevane kršitve Ustave.
V kazenskem postopku naloženo plačilo povzročenih stroškov postopka zagovornici zaradi preložitve glavne obravnave (94. člen ZKP) predstavlja civilno obveznost in je zato sklicevanje na 29. člen Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku) očitno neutemeljeno.
Ustavni pritožnici, ki se je imela možnost izjaviti o zadevi s pritožbo zoper prvo izpodbijani sklep, ni pa ji bila dana možnost biti zaslišana in izvajati druge dokaze (zaslišanje prič) glede po razumni oceni sodišča nerelevantnih dejstev in so odločilna dejstva s katerimi je sodišče v bistvenem delu utemeljilo svojo odločitev o naložitvi plačila stroškov postopka nastalih s preložitvijo glavne obravnave, nesporna in listinsko izkazana, ni bila kršena pravica iz 22. člena Ustave. V okviru te ustavne pravice se sodišče tudi ni dolžno opredeliti do navedb strank, ki za odločitev o sporu niso odločilna.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Načelo pravne države.

Enako varstvo pravic.

Pravica do sodnega varstva.

Pravno jamstvo v kazenskem postopku.
Pravna podlaga:
Ustava, 2., 14., 22., 23., 29. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 39., 41., 67., 94., 130., 131., 329. čl.

Kazenski zakonik (KZ), 15. čl.

Zakon o obligacijskih razmerjih (ZOR), 93. čl.

Zakon o pravdnem postopku (ZPP), 99. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 51., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
29. 9. 1995
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18195
Up-139/95
4.2.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe S. P.- P. iz K. na seji senata dne 4. februarja 1997
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba S. P.-P. zoper sklep Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 363/95 z dne 25.9.1995 v zvezi s sklepom istega sodišča št. K 168/95 z dne 25.5.1995 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnica, ki je odvetnica, izpodbija v izreku navedena sklepa s katerima ji je bilo kot zagovornici obdolženca v kazenskem postopku na podlagi prvega odstavka 94. člena ZKP naloženo plačilo stroškov kazenskega postopka iz 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP v višini 75.000,00 SIT zaradi preložitve kazenske obravnave, do katere naj bi po obeh sklepih prišlo po njeni krivdi.
2. Pritožnica navaja, da naj bi ji bile z obema izpodbijanima sklepoma kršene ustavne pravice iz členov 2, 14, 22, 23 in 29 Ustave RS.
- Člen 2 Ustave, ki določa, da je Slovenija pravna država, naj bi bil kršen, ker je sodišče v izpodbijanih sklepih uporabilo določbo ZKP o plačilu povprečnine, istočasno pa naj ne bi uporabilo niti ene od varovalk, ki jih ima "storilec" na razpolago za svojo obrambo in so prav tako del prava.
- Člen 23 (pravica do sodnega varstva), ki določa, da ima vsakdo pravico do neodvisnega, nepristranskega sojenja, naj bi bil kršen, ker je pri izdaji sklepa izvenrazpravnega senata s katerim je bilo odločeno o njeni pritožbi, sodeloval sodnik (predsednik sodišča), ki je pritožnco predhodno v zvezi z zastopanjem v tej zadevi, tudi disciplinsko prijavil Odvetniški zbornici. V prijavi je navajal dokaze zoper njo, iz nje pa naj bi bilo razvidno tudi njegovo osebno mnenje o sporni zadevi, ki naj bi se kasneje v izpodbijanem sklepu izvenrazpravnega senata, ki mu je predsedoval, ponovilo. Šlo naj bi za prejudic sodnika, ki naj bi svoje že prej izoblikovano mnenje le še legaliziral v obliki sklepa senata. To pa naj ne bi bilo v skladu z duhom in voljo 23. člena Ustave, ki jasno govori o nepristranem in neodvisnem sodišču. Ta določba naj bi bila mišljena tako, da pri sojenju ne more biti prejudica do določene osebe, ne do določenega ravnanja. Ker naj bi bilo gotovo, da ima sodnik, ki je o zadevi sodil ali kakorkoli odločal, o tej svoje mnenje, se pritožnica sklicuje tudi na izločitvene razloge iz 39. člena ZKP, posebej na peto točko tega člena , ki določa, da sodnik ne sme opravljati sodniške dolžnosti, če je v isti zadevi sodeloval pri izdaji odločbe nižjega sodišča, ali je pri istem sodišču sodeloval pri izdaji odločbe, ki se izpodbija s pritožbo ali z zahtevo za varstvo zakonitosti.
- Člen 14 Ustave (enakost pred zakonom) naj bi bil kršen, vendar pritožnica te kršitve posebej ne utemeljuje.
- Člen 22 Ustave (enako varstvo pravic), naj bi bil kršena, ker naj pritožnica ne bi v postopku imela nikakršnih pravic. V pritožbi naj bi predlagala dokaze v svoj prid (zaslišanje prič: tajnice, kolegice ter strank), senat pa ni izvedel nobenega od predlaganih dokazov. Pritožnica se zato sklicuje tudi na "enakost orožij v postopku", ki naj bi jo zagotavljal 22. člen Ustave, saj naj bi imela ena stran možnost navajati in zavajati (očitno obdolženec), nje pa se ni vprašalo, kaj si o stvari misli.
Pritožničini pritožbeni argumenti naj se v sklepu Ks 363/95 z dne 25.9.1995 ne bi navajali, nanje naj bi se ne odgovorilo ustrezno, saj predlagani dokazi niso bili niti kakorkoli omenjani, ob tem pa je bila njena pritožba zavrnjena.
- Člen 29. Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku), ki zagotavlja, da mora biti vsakomur zagotovljeno izvajanje dokazov v njegovo korist, naj bi bil kršen, ker naj sestavljalec Ustave ne bi imel v mislih zgolj tistega, ki je obdolžen kaznivega dejanja, temveč vsakogar, ki se mu v kazenskem postopku karkoli očita, pa čeprav odvetniku, da naj bi se obravnava po njegovi "krivdi" preložila. Meni, da je sodišče v njenem primeru uporabilo posredno pridobljene dokaze (tako imenovane "zastrupljene plodove"). V zadevi naj ji ne bi bilo zagotovljeno izvajanje dokazov v njeno korist, ti niso bili izvedeni, v zadnje izpodbijanem sklepu se dokaznih predlogov danih v pritožbi celo ne omenja. Ni ji bila dana možnost soočenja z obdolžencem, tudi njeno naknadno obvestilo sodišču, da ji je obdolženec pooblastilo preklical, naj ne bi bilo upoštevano.
B.
3. Ustavno sodišče se ni spuščalo v vsebinsko presojo zatrjevane kršitve človekove pravice iz 23. člena Ustave, ker v mejah navedb ustavne pritožbe glede te očitane kršitve niso bile izčrpane procesne možnosti v postopku, s tem pa v tem delu ni podana procesna predpostavka za odločanje iz prvega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS). Disciplinska prijava odvetnice (ustavne pritožnice) Odvetniški zbornici ne predstavlja odločanja v isti zadevi v smislu pete točke 39. člena ZKP (kot to meni pritožnica), lahko pa bi glede na navedbe šlo za izločitveni razlog iz šeste točke 39. člena ZKP. Iz prilog, ki jih je ustavna pritožnica priložila ustavni pritožbi, izhaja, da je pritožnica prejela dopis Odvetniške zbornice št. 380/95 z dne 31.5.1995 s priloženo kopijo prijave Okrožnega sodišča v Kopru, urad predsednika z dne 29.5.1995 št. Su 8/95, podpisane s strani predsednika Okrožnega sodišča v Kopru, s pozivom Odvetniške zbornice, da se o zadevi izjasni do 15.6.1995. Iz ustavni pritožbi priloženega pojasnila Odvetniški zbornici, ki ga je v zadevi podala odvetnica (sedaj ustavna pritožnica) z dne 6.6.1995 izhaja, da je bila najkasneje tega dne seznanjena z disciplinsko prijavo Odvetniški zbornici, z njeno vsebino, kot tudi s tem kdo je bil podpisnik prijave. Iz pribavljenega spisa in navedb pa izhaja, da takrat (in vse do 25.9.1995, ko je bilo odločeno o njeni pritožbi) ustavna pritožnica ni zahtevala izločitve tega sodnika pri odločanju o njeni pritožbi, ker bi menila, da gre za okoliščine, ki zbujajo dvom o njegovi nepristranosti. Ker tretji odstavek 41. člena ZKP ne izključuje uveljavljanja izločitve sodnikov pritožbenega sodišča tudi po vloženi pritožbi, ustavna pritožnica pa ni predlagala sodnikove izločitve v postopku odločanja o pritožbi, ko je izvedela za razlog izločitve, tudi sedaj ne more prvič uspešno uveljavljati kršitve ustavne pravice, ki naj bi bila s tem povezana.
4. Pri vsebinski presoji ostalih očitanih kršitev je bilo potrebno predhodno odgovoriti na vprašanje, ali gre pri naložitvi plačila povzročenih stroškov postopka zagovornici, pa čeprav znotraj kazenskega postopka, res za zadevo, ki spada v področje kazenskega prava, kot bi to izhajalo iz pritožničinih navedb in očitanih kršitev. Na zastavljeno vprašanje je bilo delno že odgovorejno z obrazložitvijo izpodbijanega sklepa Okrožnega sodišča v Kopru opr. št. Ks 363/95 z dne 25.9.1995.
Sodišče razlaga pritožnici, da se v primeru, ko se zagovorniku naložijo stroški zaradi preložitve kazenske obravnave in drugi stroški, ki jih je povzročil po svoji krivdi po prvem odstavku 94. člena ZKP, ne ugotavlja njegova kazenska odgovornost v kazensko pravnem smislu, saj ne gre za očitek storitve kaznivega dejanja ter zato tudi ni potrebno dokazovati okoliščin v smislu krivdnih oblik iz drugega odstavka 15. člena KZ, temu ustrezno naj tudi ne bi bilo potrebno izvajati kazenski postopek po določbah ZKP.
Ustavno sodišče pritrjuje takšnemu razlogovanju, saj v zadevi očitno ne gre za to, da bi se pritožnici očitala storitev kakšnega kaznivega dejanja, takšno dejanje pa tudi ni predvideno kot kaznivo v kazenskem materialnem pravu. V zadevi tudi ne gre za obliko disciplinske sankcije. Te ima sodišče na voljo v okviru vzdrževanja reda v postopku in lahko udeležencem postopka izreka denarne kazni (členi: 78, 140, 190, 220, 244, 250, 302, 309 ZKP). Pri naložitvi plačila stroškov postopka iz 94. člena ZKP na katerega sta oprta izpodbjana sklepa, pa ne gre za kaznovanje (kot je to izrecno predvideno v primerih denarne kazni zaradi vzdrževanja reda v postopku). Da ne gre enačiti denarne kazni in naloženih stroškov postopka, izhaja tudi iz določbe prvega odstavka 131. člena ZKP, po kateri izvrši sodbo glede stroškov postopka pristojno sodišče po določbah, ki veljajo za izvršilni postopek in se po tretjem odstavku 132. člena ZKP uporablja, če je sodišče s sklepom odločilo o stroških postopka. V primeru, da izvršitev ni možna, ni predvidena možnost, da bi se vsota pretvorila v zapor, kot je to možno pri denarni kazni (pod pogoji 130. člena ZKP). Tako se pokaže, da gre v primeru naložitve plačila stroškov postopka za civilno obveznost, v pritožničinem primeru za povračilo povzročene škode, nastale zaradi preložitve obravnave, do katere naj bi prišlo po njeni krivdi, pri čemer gre za krivdo v civilnopravnem smislu.
5. Ob takšni opredelitvi zadeve kot civilne je pritožničino sklicevanje na 29. člen Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku) očitno neutemeljeno, saj gre v njenem primeru za civilno obveznost. Iz istega razloga je v okviru navedb ustavne pritožnice očitno neutemeljen tudi očitek kršitve 2. člena Ustave.
Pritožničin očitek, da naj bi sodišče v svojih sklepih ne upoštevalo niti ene od varovalk, ki jih ima "storilec" na razpolago za svojo obrambo, namreč izhaja iz napačne predpostavke, da gre za kazensko zadevo.
6. Kršitev 22. člena Ustave bi bilo možno uspešno uveljavljati tudi ob dejstvu, da je bila pritožnici z izpodbijanima sklepoma naložena civilna obveznost. Ustavno sodišče ob presoji možne kršitve 22. člena Ustave ne ugotavlja pravilnosti oziroma zakonitosti sodnih odločb, ampak presoja le, ali so bile v sodnem postopku spoštovane temeljne človekove pravice procesne narave.
Potrebno je tudi poudariti, da zahteva po enakem varstvu pravic, ki se mora odražati tudi v dokaznem postopku, še ne pomeni, da ima stranka pravico do izvedbe vseh dokazov, ki jih predlaga. Če sodišče razumno oceni, da nekateri predlagani dokazi oziroma dejstva, ki naj se z njimi ugotovijo, za odločitev v sporu niso odločilna, ali da je neko dejstvo že dokazano, nadaljnjih dokazov ni dolžno izvajati. O obstoju kršitve pravice do enakega varstva pravic v postopku zato ni mogoče sklepati zgolj na podlagi okoliščine, ali je sodišče izvedlo predlagane dokaze, pač pa je pri tem potrebno upoštevati vse okoliščine primera in celoten tek postopka.
7. Ustavna pritožnica v postopku o zadevi ni bila zaslišana in ni se zasliševalo drugih kot obdolženca Kavrečiča. Ne glede na to se je ustavna pritožnica o zadevi lahko izjavila in podala svojo verzijo dejanskega stanja pisno v pritožbi zoper sklep Okrožnega sodišča v Kopru opr. št. K 168/95 z dne 25.5.1995. Odgovor na vprašanje kršitve 22. člena Ustave je povezan z vprašanjem, ali bi njeno zaslišanje ter eventuelno zaslišanje drugih (njene tajnice, strank) lahko vplivalo na drugačno odločitev glede stroškov postopka. Iz vseh navedb in pribavljenega spisa izhaja, da je bilo nesporno, da je bila ustavna pritožnica kot odvetnica pooblaščena za zagovarjanje obdolženca s pooblastilom z dne 26.10.1994, da je bila glavna obravnava razpisana za dne 25.5.1995 ob 8.30 uri, da ji je bilo vabilo vročeno 12.5.1995, da na glavno obravnavo dne 25.5.1995 ni pristopila, svojega izostanka ni opravičila ali kakorkoli obvestila sodišče o kakšnih ovirah za njeno zastopanje. Obdolženec tudi na glavni obravnavi ni dal preklica pooblastila na zapisnik (ob tem je tudi zanikal, da bi medtem pooblastilno razmerje prenehalo), sodišče pa je bilo o tem, da naj bi ji obdolženec preklical pooblastilo dne 17.5.1995, obveščeno šele dne 29.5.1995, ko je prejelo pritožbo zoper sklep K 168/95 z dne 25.5.1995 ter še posebej z dopisom odvetnice z dne 30.5.1995, ki ga je sodišče prejelo dne 31.5.1995, v katerem obvešča sodišče, da ji je obdolženec Kavrečič dne 17.5.1995 preklical pooblastilo. Že obrazložitev prvega sklepa (sklep opr. št. K 168/95 z dne 25.5.1995) poudarja, da je bila odvetnica pravilno vabljena, svojega izostanka pa ni opravičila in je bilo zato potrebno glavno obravnavo preložiti za nedoločen čas.
Obrazložitev sklepa opr. št. Ks 363/95 z dne 25.9.1995 se sklicuje na 90. člen ZOR, ki naj bi bil konkretiziran v petem odstavku 67. člena ZKP, po katerem mora zagovornik predložiti organu, pred katerim teče postopek pooblastilo, obdolženec pa lahko da pooblastilo zagovorniku tudi ustno na zapisnik. Iz anolagne uporabe tega člena in predvsem 93. člen ZOR (učinek prenehanja in zožitve pooblastila nasproti tretjim) naj bi izhajalo, da je sodišču potrebno sporočiti preklic pooblastila v kazenskem postopku. Navaja se, da bi morala odvetnica sodišču sporočiti, če je bil dejansko dan preklic pooblastila s strani obdolženca, saj je obdolženec zanikal, da bi prišlo do prenehanja pooblastilnega razmerja, v nasprotnem primeru bi dal tudi preklic pooblastla na zapisnik.
8. V bistvenem delu torej naložitev plačila stroškov postopka zaradi preložitve glavne obravnave ne temelji na oceni, kdo je komu preklical pooblastilo ter ali je 17.5.1995 prišlo do prenehanja pooblastilnega razmerja med zagovornico in njenim klientom, temveč na dolžnosti, da se sodišče obvesti o preklicu pooblastila, če do tega pride. Krivda pritožnice za preložitev obravnave dne 25.5.1995 naj bi bila tako v opustitvi pravočasnega obvestila sodišču, kar je povzročilo preložitev glavne obravnave in s tem osnovo, da ji je sodišče naložilo plačilo stroškov postopka v tem delu. V tem bistvenem delu pa dejansko stanje ni sporno glede na navedbe ter listine v spisu. Tudi če je bilo pooblastilo preklicano s strani obdolženca dne 17.5.1995, sodišče o preklicu ni bilo pravočasno obveščeno, kar je povzročilo preložitev glavne obravnave. Zakon sicer ni jasen glede vprašanja, kdo od obeh naj bi imel dolžnost obvestiti sodišče o prenehanju pooblastilnega razmerja, vendar takšna razlaga in uporaba materialnega prava, kot jo je uporabilo sodišče, ni arbitrarna. Če po 93. členu ZOR preklic pooblastila nasproti tretjemu nima učinka, če ni vedel zanj, je za sodišče pooblastilo, vloženo v spis, veljavno do obvestila o nasprotnem. Tako bi izhajalo tudi iz primerjave z ustrezno ureditvijo v civilnem postopku (drugi in tretji odstavek 99. člena ZPP). Za sodišče je bilo pooblastilo zagovornice za zastopanje obdolženca Kavrečiča dne 25.5.1995 veljavno (saj do takrat in vse do prejema pritožbe dne 29.5.1995 ni bilo obveščeno o nasprotnem), vabilo odvetnici je bilo izkazano, izostanek pa ne opravičen niti niso bili sporočeni drugi razlogi ali zadržki za zastopanje v zadevi.
Izpodbijani sklep odvetnici tako ne očita, kot meni pritožnica, da bi morala še 30 dni opravljati najnujnejša dejanja za stranko, pa čeprav bi ji ta preklicala pooblastilo (kar bi bilo v nasprotju z Zakonom o odvetništvu), temveč, da bi morala sodišče o preklicu pooblastila obvestiti, kolikor je bil preklic res dan.
9. Glede na tako obrazložitev izpodbijanih sklepov, ustavna pritožnica zahteva svoje zaslišanje ter zaslišanje prič glede za to zadevo po razumni oceni sodišča nerelevantnih dejstev in sicer vprašanja, ali je 17.5.1995 v njeni pisarni prišlo med njo in njenim klientom do prenehanja pooblastilnega razmerja zaradi preklica pooblastila s strani obdolženca. Ta vprašanja se nanašajo na njuno notranje razmerje, glede razmerja do tretjih (v tem primeru do sodišča) pa je odločilno le obvestilo o prenehanju zastopanja (93. člen ZOR in analogna uporaba petega odstavka 67. člena ZKP), ki pa nesporno in listinsko izkazano, ni bilo dano pravočasno, pred obravnavo dne 25.5.1995. Ob tem je potrebno upoštevati, da sodišča prosto odločajo katera so tista dejstva, ki so pomembna za pravilno presojo in dokazovanje obsega le ta dejstva. Tako določata ustrezni določbi ZKP kot ZPP (drugi odstavek 329. člena ZKP in člen 220 ZPP). Iz istega razloga so neutemeljene tudi pritožničine navedbe, da se sodišče ni opredlilo do vseh njenih pritožbenih navedb, zlasti do predlaganih dokazov. Sodišče se namreč ni dolžno opredeljevati do tistih strankinih navedb, ki po razumni oceni sodišča za odločitev v sporu niso bistvene. Ker naj bi bila bistvena za odločitev v tej zadevi notifikacijska dolžnost sodišču o eventuelnem prenehanju pooblastilnega razmerja, ki jo sodišče izpelje iz analogne uporabe petega odstavka 67. člena ZKP in 93. člena ZOR, se opredelitev do navedb in predlaganih dokazov, ki zadevajo vprašanje, ali je pooblastilno razmerje res prenehalo teden dni pred obravnavo ter kdo ga končal (s preklicom ali odpovedjo pooblastila), razumno ne zdi bistveno za odločitev. Glede na navedeno ustavni pritožnici z izpodbijanima sklepoma ni bila kršena pravica iz 22. člena Ustave.
10. Pritožnica brez utemeljitve zgolj navaja med kršenimi človekovimi pravicami tudi 14. člen Ustave (enakost pred zakonom). Ker gre v primeru 22. člena Ustave (enako varstvo pravic) za posebno obliko enakosti pred zakonom, Ustavno sodišče k ugotovitvam glede očitane kršitve 22. člena Ustave, dodaja, da tudi samo ni našlo kakih drugih razlogov, ki bi kazali na kršitev 14. člena Ustave.
11. Ker z izpodbijanima sklepoma očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Boštjan M. Zupančič in člana dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
P r e d s e d ni k s e n a t a
dr. Boštjan M. Zupančič