Up-160/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-160/97
Datum odločitve:
2. 7. 1997
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.160.97
Akt:
Sklepa Okrožnega sodišča v Celju št. Ks 136/97 z dne 15.5.1997 in št. Ks 143/97 z dne 16.5.1997

Navodilo Vrhovnega sodišča z dne 15.5.1997
Izrek:
Ustavna pritožba M. P. zoper sklepa Okrožnega sodišča v Celju se ne sprejme v obravnavo.

Navodilo Vrhovnega sodišča se zavrže.
Evidenčni stavek:
Stališče kazenskega oddelka Vrhovnega sodišča, ki je objavljeno v internem sodniškem glasilu, ni posamični pravni akt, zoper katerega bi bila dovoljena ustavna pritožba, zato Ustavno sodišče ni pristojno za njegovo presojo.
Zaradi poteka roka, ki ga je Ustavno sodišče ob izdaji ugotovitvene odločbe po 48. členu Zakona o Ustavnem sodišču določilo Državnemu zboru za odpravo ugotovljene protiustavnosti, določba 3. točke drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (ponovitvena nevarnost kot priporni razlog) ni prenehala veljati. Zato sodišče, s tem da je po izteku tega roka zavrnilo pritožnikov predlog za odpravo pripora, ni kršilo pritožnikove pravice do osebne svobode.
Geslo:
Pripor, ponovitvena nevarnost.

Potek roka zakonodajalcu za uskladitev neustavne zakonske določbe (ZKP) z Ustavo po 48. čl. ZUstS.

Poziv zakonodajalcu za izpolnitev obveznosti po 48. čl. ZUstS.

Odločitev rednega sodišča o podaljšanju pripora, obrazložitev odločitve.

Načelo enakosti pred zakonom.

Odreditev in trajanje pripora.

Pravica do sodnega varstva.

Varstvo ustavnih pravic v upravnem sporu.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 20., 23., 157., 161., 162. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 201. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 21., 43., 48., 50., 51., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje zadeve št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V, 40), št. Up- 75/95 z dne 7.7.1995 (OdlUS IV, 132), št. Up-268/96 z dne 4.11.1996 (OdlUS V, 206).
Obravnavana zadeva je po svoji vsebini povezana z zadevo št. U- I-168/97 (sklep, z dne 3.7.1997).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
20. 5. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18460
Up-160/97
2.7.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe M. P. iz C., ki ga zastopa M. N., odvetnica v C. na seji senata dne 2. julija 1997
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba M. P.
1. zoper sklepa Okrožnega sodišča v Celju št. Ks 136/97 z dne 15.5.1997 in št. Ks 143/97 z dne 16.5.1997 se ne sprejme v obravnavo,
2. zoper navodilo Vrhovnega sodišča z dne 15.5.1997 se zavrže.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je 19.5.1997 vložil po svoji pooblaščenki ustavno pritožbo zoper sklepa Okrožnega sodišča v Celju, s katerima je zunajobravnavni senat zavrnil predlog njegove zagovornice za odpravo pripora. Ustavno pritožbo je vložil tudi zoper "navodilo" Vrhovnega sodišča, s katerim je to sodišče sodnikom posredovalo stališče do odrejanja priporov zaradi ponovitvene nevarnosti po izteku roka, ki ga je določilo Ustavno sodišče z odločbo št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V, 40) Državnemu zboru za odpravo ugotovljenih neskladnosti z Ustavo. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče ugotovi, da je z izpodbijanimi akti kršena njegova pravica do osebne svobode, izpodbijana sklepa odpravi in pritožnika izpusti na prostost.
2. Pritožnik navaja, da je Vrhovno sodišče dne 15.5.1996 sprejelo in naslednjega dne posredovalo vsem sodiščem mnenje, da določbe ZKP, ki so po citirani odločbi Ustavnega sodišča v nasprotju z Ustavo, še niso prenehale veljati. Glede na določbo 161. člena Ustave in po določbah Zakona o Ustavnem sodišču bi moral po mnenju pritožnika zunajobravnavni senat ob odločanju o predlogu pritožnika za odpravo pripora neposredno uporabiti Ustavo. Sodišče bi moralo oceniti, ali obstaja neogibna potrebnost za varnost ljudi kot podlaga za odvzem prostosti pritožniku. Tega pa naj sodišče ne bi storilo. Pritožnik meni, da pri kaznivem dejanju hudodelskega združevanja sploh ne more biti zoper njega odrejen pripor, ker naj bi noben posameznik ne bil oškodovan s kaznivimi dejanji, ki se mu očitajo. Oškodovanci naj bi bili ljudje, ki izhajajo iz premožnih družin ali pa so tudi sami premožni. Ustava pa po mnenju pritožnika ne dopušča odvzema prostosti zato, ker je premožna oseba ostala brez avtomobila.
3. Dne 10.6.1997 pa je pritožnik vložil ustavno pritožbo še sam. V njej predlaga, da Ustavno sodišče ugotovi kršitve sodišča pri odrejanju pripora zaradi ponovitvene nevarnosti. V nadaljevanju ustavne pritožbe pritožnik opisuje dosedanje kazenske postopke, ki so tekli proti njemu, in zadnji kazenski postopek, za katerega trdi, da v njem sodišče krši njegovo pravico do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave ter pravico do sojenja brez odlašanja, ker naj bi preiskovalna sodnica namerno zavlačevala preiskovalna dejanja in pritožnika obravnavala namerno drugače kot ostale državljane Republike Slovenije. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče iz moralnega vidika pripor odpravi, ker po njegovem mnenju ponovitvena nevarnost ne more trajati večno. Pritožnik meni, da za pripor niso izpolnjeni pogoji po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave, ker ni begosumen, niti ni nevaren za ljudi.
4. S sklepom Okrožnega sodišča v Celju z dne 15.5.1997 je bil zavrnjen predlog zagovornice pritožnika za odpravo pripora.
Zagovornica pritožnika je predlagala, da sodišče po uradni dolžnosti pritožnika 17.5.1997 spusti na prostost, ker Državni zbor v roku enega leta, ki mu ga je določilo Ustavno sodišče v zgoraj citirani odločbi, ni odpravil ugotovljenih neskladnosti z Ustavo. Državni tožilec je nasprotoval odpravi pripora z utemeljitvijo, da z odločbo Ustavnega sodišča priporni razlog ponovitvene nevarnosti ni odpravljen in da so bili pri odreditvi pripora zoper pritožnika upoštevani vsi pogoji iz navedene ustavne odločbe. Sodišče je svojo odločitev utemeljilo s tem, da je: 1) ugotovilo, da je odločba Ustavnega sodišča ugotovitvena, da torej 3. točka drugega odstavka 201. člena ZKP ni bila razveljavljena, 2) sodišče pri odreditvi in pri podaljševanju pripora pritožniku vsakokrat upoštevalo v navedeni odločbi Ustavnega sodišča določene kriterije o dopustnosti posega v osebno svobodo in da je 3) tudi ob zadnjem preverjanju tem kriterijem še vedno zadoščeno.
5. S sklepom Okrožnega sodišča v Celju z dne 16.5.1997 je bil zavrnjen predlog zagovornice pritožnika za odpravo pripora.
Zagovornica je izrecno predlagala, da zaradi nemotenega poteka kazenskega postopka in varnosti ljudi ni potrebno, da je pritožnik v priporu. Predlagala je odpravo pripora, ker naj bi se določbe ZKP, ki se nanašajo na odrejanje in podaljševanje pripora z iztekom 16.5.1997 prenehale uporabljati.
Zunajobravnavni senat se v zavrnitvi predloga sklicuje na sklep iz prejšnje točke te obrazložitve in poudarja ugotovitveno naravo odločbe Ustavnega sodišča v zvezi s pripornim razlogom ponovitvene nevarnosti, ki ni bil razveljavljen, zaradi česar določbe še veljajo. Sodišče poudarja vezanost sodnika na Ustavo in zakon in ugotavlja, da je sodišče tako pri odreditvi kakor tudi pri podaljševanjih pripora pritožniku vsakokrat upoštevalo v citirani odločbi Ustavnega sodišča navedene kriterije o dopustnosti posega v osebno svobodo.
B.
6. Po določbi šeste alinee 21. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) odloča Ustavno sodišče o ustavnih pritožbah zaradi kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin s posamičnimi akti. Po določbi prvega odstavka 50. člena ZUstS lahko vsakdo ob pogojih, ki jih določa ta zakon, vloži pri Ustavnem sodišču ustavno pritožbo, če meni, da mu je s posamičnim aktom državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil kršena njegova človekova pravica ali temeljna svoboščina. Stališče kazenskega oddelka Vrhovnega sodišča, ki je bilo posredovano sodnikom in ki ga pritožnik imenuje "navodilo", ni posamični pravni akt, zoper katerega bi bila dovoljena ustavna pritožba. Zato je bilo treba v tem delu ustavno pritožbo zavreči.
7. V delu ustavne pritožbe, ki se nanaša na zatrjevano kršitev pravice do osebne svobode, pa očitno ne gre za kršitev človekovih pravic. Pri tem je senat Ustavnega sodišča štel, da se tudi ustavna pritožba, ki jo je vložil pritožnik sam, nanaša na ista posamična akta, ker pritožnik smiselno enako zatrjuje, da je razlog ponovitvene nevarnosti za odreditev pripora po odločitvi Ustavnega sodišča protiustaven in da pripor zoper pritožnika ni neogibno potreben, ker ni begosumen in ne nevaren za ljudi.
8. Pritrditi je treba stališču sodišča, da Ustavno sodišče z zgoraj citirano odločbo v zadevi št. U-I-18/93 ni razveljavilo določbe 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP niti ni razveljavilo določb ZKP, ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju in odpravi pripora. Ustavno sodišče je na podlagi prvega odstavka 48. člena ZUstS izdalo odločbo, s katero je le ugotovilo neskladnost navedenih določb z Ustavo. Po določbi prvega odstavka 162. člena Ustave postopek pred Ustavnim sodiščem določa zakon. Ta zakon je ZUstS, ki v določbi 43. člena ureja razveljavitveno odločbo. Če z njo Ustavno sodišče razveljavi zakonsko določbo, začne razveljavitev učinkovati naslednji dan po objavi odločbe o razveljavitvi oziroma po poteku roka, ki ga je določilo Ustavno sodišče. Ta rok po določbi prvega odstavka 161. člena Ustave ne sme biti daljši kot eno leto. V določbi 48. člena pa ZUstS ureja tako imenovano ugotovitveno odločbo. To lahko Ustavno sodišče izda, če oceni, da je 1) zakon protiustaven zato, ker določenega vprašanja ne ureja ali 2) ga ureja na način, ki ne omogoča razveljavitve. Po določbi drugega odstavka tega člena Ustavno sodišče zakonodajalcu določi rok, v katerem mora ugotovljeno protiustavnost odpraviti. Pri ugotovitveni odločbi določba sama ne preneha veljati niti ob njeni izdaji oziroma objavi, prav tako pa tudi ne ob brezuspešnem poteku roka za njeno uskladitev. Za prenehanje njene veljavnosti bi bil potreben ali zakonodajalčev poseg ali razveljavitev s strani Ustavnega sodišča. Za 3. točko drugega odstavka 201. člena ZKP (62. točka obrazložitve citirane odločbe) in za določbe ZKP, ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju ali odpravi pripora (75. točka obrazložitve citirane odločbe), je torej Ustavno sodišče ugotovilo protiustavnost določb, ni pa jih razveljavilo. V citirani odločbi je Ustavno sodišče tudi jasno določilo kriterije, na podlagi katerih naj sodišča odločajo o posegu v osebno svobodo posameznikov. S tega vidika je tudi senat Ustavnega sodišča presojal vse ustavne pritožbe zoper posamezne odločitve sodišč o priporu zaradi ponovitvene nevarnosti.
Pritožnik zato s svojo zahtevo po izpustitvi na prostost zgolj na podlagi poteka roka, ki ga je Ustavno sodišče določilo zakonodajalcu, ni mogel uspeti. Zgolj iz tega razloga z izpodbijanimi odločitvami sodišče tudi ni kršilo pritožnikove pravice do osebne svobode.
9. Sodišče je v obeh izpodbijanih aktih izrecno poudarilo, da je pri odločanju o podaljšanju pripora presojalo dopustnost posega v pritožnikovo osebno svobodo na podlagi kriterijev, ki jih je Ustavno sodišče opredelilo v navedeni odločbi. Bistven kriterij pri tej presoji je v skladu z ustavnim načelom sorazmernosti prav ocena neogibne potrebnosti posega v osebno svobodo zaradi varnosti ljudi. Pri tem vprašanju se glede na navedbe pritožnika senat Ustavnega sodišča sklicuje na že sprejeta stališča Ustavnega sodišča in tega senata do premoženjskih deliktov. Tako je Ustavno sodišče v odločbi št. Up-75/95 z dne 7.7.1995 (OdlUS IV, 132) sprejelo načelno stališče, da iz vsebine pojma "neogibno potrebno za varnost ljudi" iz prvega odstavka 20. člena Ustave ni mogoče vnaprej izključiti premoženjskih deliktov, češ da z njimi varnost ljudi sploh ne more biti ogrožena. Ustavno sodišče je poudarilo, da nevarnost ponavljanja premoženjskih deliktov praviloma ne bo odtehtala posega v osebno svobodo, če ne bo šlo za težje delikte z elementi nasilja ali drugačenga poseganja v najpomembnejše ustavno varovane dobrine drugih ljudi. V sklepu št. Up-268/96 z dne 4.11.1996 (OdlUS V, 206) je senat Ustavnega sodišča sprejel stališče, da pri presoji neogibne potrebnosti za varnost ljudi iz pojma "varnosti ljudi" ni mogoče izključiti posegov v premoženje ljudi, izvršenih s ponavljajočimi (serijskimi) delikti, ki jih spremlja visoka stopnja organiziranosti oziroma profesionalnosti in katerih cilj je pridobitev visoke premoženjske koristi.
10. Glede na navedeno z izpodbijanima aktoma sodišča očitno ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode, zato senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
11. Pritožnikovih zatrjevanj kršitve pravice iz drugega odstavka 14. člena Ustave in iz 23. člena Ustave senat Ustavnega sodišča v okviru te ustavne pritožbe ni obravnaval, ker za njihovo obravnavo ni izpolnjena procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev. Po določbi prvega odstavka 51. člena ZUstS se namreč ustavna pritožba lahko vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Teh kršitev pritožnik ni uveljavljal v predlogu za odpravo pripora, o katerem je bilo odločeno z izpodbijanima aktoma, zato za njihovo uveljavljanje v ustavni pritožbi niso izčrpana vsa pravna sredstva. Kolikor pa se pritožnikove navedbe nanašajo na dolgotrajnost postopka nasploh, pa bi moral pred ustavno pritožbo izčrpati sodno varstvo, ki ga predvideva drugi odstavek 157. člena Ustave (sodno varstvo pred pristojnim sodiščem zoper dejanja oziroma opustitve državnih organov, s katerimi se posega v ustavne pravice). Tudi tega pritožnik ni izkazal, zato tudi s tega vidika ni pogojev za vsebinski preizkus teh pritožbenih trditev.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi 21. člena in prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Boštjan M. Zupančič in člana dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič