Up-177/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-177/96
Datum odločitve:
12. 7. 1996
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:Up.177.96
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. II Kr 6/96-2 z dne 17.5.1996
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče ne sprejme ustavne pritožbe, če ugotoviti, da ustavne pravice pritožnika očitno niso bile kršene.
Geslo:
Varstvo osebne svobode.

Pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja.

Odreditev in trajanje pripora zaradi begosumnosti.

Nesprejem ustavne pritožbe, ker ni očitnih kršitev ustavnih pravic.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 23. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 201., 205., 176. čl.

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 5. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 54. čl.
Opomba:
Ustavno sodišče se v obrazložitvi sklepa sklicuje na svojo odločitev Up-205/95.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
24. 6. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US17970
Up-177/96
12.7.1996
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe Z.B., ki ga zastopa N.B., odvetnica v N.G. na seji senata dne 12. julija 1996
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. II Kr 6/96-2 z dne 17.5.1996 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v:
A.
1. Vrhovno sodišče je pritožniku, obdolženemu kaznivega dejanja posilstva po prvem in drugem odstavku 180. člena KZ in kaznivega dejanja umora po 1. in 2. točki drugega odstavka 127. člena KZ iz pripornega razloga po 1. točki drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju ZKP) podaljšalo pripor, odrejen s sklepom preiskovalnega sodnika Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. Kpd 7/96 z dne 21.2.1996, za dva meseca, to je do vključno 19.7.1996 do 5.20 ure. - Pritožnikovo begosumnost utemeljuje Vrhovno sodišče z dejstvom, da pritožnik opravlja redno delo v tujini (v Italiji), da hodi v tujino še tudi na občasno delo, da je v domačem kraju ogrožen od sorodnikov žrtve, ki so ga hoteli med pogrebom linčati, vse pa ob tem, da je osumljen dveh zelo hudih kaznivih dejanj. - Oceno, da za končanje preiskave zadostujeta dva meseca namesto predlaganih treh, je Vrhovno sodišče naredilo ob analizi preiskovalnih dejanj, ki jih je po navedbah preiskovalnega sodnika in podatkov spisa potrebno še opraviti.
Do takšnega zaključka je prišlo po predhodni ugotovitvi, da zaradi obsežnosti preiskava doslej - v treh mesecih od uvedbe - iz utemeljenih razlogov še ni mogla biti končana.
2. Pritožnik v ustavni pritožbi zatrjuje kršitev pravice do osebne svobode iz 20. člena ustave, kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 23. člena Ustave. kot posebno kršitev pa navaja še kršitev ustavnega načela sorazmernosti. - V zvezi z zatrjevano kršitvijo pravice do osebne svobode navaja, da je obrazložitev izpodbijanega sklepa presplošna, okoliščine, ki naj bi kazale na nevarnost, da bi na prostosti pobegnil, pa skromne in nasploh takšne, da na njihovi podlagi ni mogoče sklepati na nevarnost pobega. Ugovarja zaključku sodišča, da je v Italiji redno zaposlen, češ da je napačen, pa tudi grožnja z linčem naj ne bi bila v zadostni meri izkazana. Sama teža kaznivega dejanja in zagrožena kazen pa po mnenju pritožnika pripora ne opravičujeta. Pritožnik postavlja nasproti argumentom sodišča zlasti dejstvo, da ima v domačem kraju zagotovljeno eksistenco, zaposlitev, da je vezan na družinsko kmetijo in posest, ki jo obdeluje predvsem sam, ker so starša in sestra invalidi. Poudarja še, da je bil ves čas in da je še vedno pripravljen sodelovati v kazenskem postopku in da zaradi vsega navedenega njegova begosumnost ni izkazana. - Ustavna pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja naj bi bila kršena zato, ker teče preiskava prepočasi, čeprav za to ni objektivnih razlogov. - Načelo sorazmernosti pa naj bi bilo kršeno s tem, da Vrhovno sodišče za preprečitev pobega v tujino ni izbralo blažjega sredstva po ZKP.
B.
3. Ustavno sodišče je vpogledalo spis Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. Kpr 15/96.
4. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostosti, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Po določbi 1. točke drugega odstavka 201. člena ZKP je dopustno odrediti pripor iz pripornega razloga begosumnosti, če se oseba skriva, če ni mogoče ugotoviti njene istovetnosti ali če so podane druge okoliščine, ki kažejo na nevarnost, da bi pobegnila.
5. Po pregledu izpodbijane sodne odločbe in kazenskega spisa Ustavno sodišče ugotavlja, da je Vrhovno sodišče pri podaljšanju pripora zoper pritožnika ravnalo v skladu z ustavnimi določbami in določbami ZKP, ki določajo pogoje za odreditev pripora zaradi begosumnosti, in da zato pritožnikova ustavna pravica do osebne svobode ni bila kršena. Vrhovno sodišče pri podaljšanju pripora iz pripornega razloga begosumnosti ni upoštevalo samo višine zagrožene kazni, ampak je svojo odločitev oprlo tudi na druge relevantne okoliščine. Okoliščine, ki jih navaja Vrhovno sodišče, izhajajo iz listin, ki so v kazenskem spisu, so konkretne in osebne. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa je razvidno, da je sodišče tehtalo tudi okoliščine, ki jih navaja pritožnik v ustavni pritožbi in pri tem zlasti ob upoštevanju teže kaznivega dejanja in zagrožene sankcije, ki je najhujša, kolikor jo dopušča KZ, ocenilo, da je pripor neogibno potreben za zagotovitev pritožnikove navzočnosti v kazenskem postopku.
Ker brez prisotnosti obdolženca kazenskega postopka ni mogoče izvesti, je s tem izpolnjen tudi ustavni pogoj, po katerem mora biti odrejeni pripor neogibno potreben za potek kazenskega postopka. S katerim "blažjim" ukrepom bi lahko sodišče v konkretnem primeru preprečilo pritožnikov pobeg v tujino, pritožnik ne pove. Iz kazenskega spisa je razvidno, da pritožnik varščine ni ponudil, čeprav to možnost v obravnavanem primeru, ko se odreja pripor zaradi begosumnosti, po ZKP ima.
6. V zvezi s tistimi pritožbenimi navedbami, ki očitajo Vrhovnemu sodišču, da je njegova ocena presplošna, da so okoliščine, ki jih upošteva v zvezi z nevarnostjo pobega, preskromne in da je zaključek glede pritožnikove zaposlitve v Italiji napačen, Ustavno sodišče poudarja, da v postopku odločanja o ustavni pritožbi ne more opravljati funkcije pritožbenega sodišča. Kot je že navedlo v zadevi Up 205/95, se zato ne more spuščati v to, ali je sodišče pravilno ugotovilo dejansko stanje, kakor tudi ne v dokazno oceno in pravno presojo sodišča. Ta presoja je v skladu z ustavnimi in zakonskimi določbami zaupana prvenstveno sodnikom pristojnih rednih sodišč, ki sodijo v skladu z Ustavo in zakonom. Ustavno sodišče lahko opravlja nadzor nad sojenjem le z ustavnega vidika in v tem okviru ugotavlja, ali ni morda sodišče v postopku odločanja nedovoljeno poseglo v ustavno pravico posameznika.
7. Pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 23. člena Ustave zagotavlja posamezniku, zoper katerega je bil uveden kazenski postopek, da bo le-ta v razumnem roku končan s pravnomočno odločitvijo sodišča. S tem bo posameznik rešen bremena negotovosti in določenih posledic, ki jih ima zanj uvedeni kazenski postopek. Ustavno sodišče v okviru odločanja o ustavni pritožbi zoper sklep o priporu ne more odločati o tem, ali je o kazenski obtožbi zoper pritožnika odločeno brez nepotrebnega odlašanja, saj je kazenski postopek še v teku.
Kolikor pritožnik zatrjuje kršitev ustavne pravice iz 23. člena, je torej le-ta očitno neutemeljena.
8. Očitno pa je neutemeljena njegova ustavna pritožba tudi v primeru, kolikor smiselno zatrjuje kršitev pravice iz tretjega odstavka 5. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju: EKČP), ki daje posebno pravico priporniku, da se mu sodi v razumnem roku ali pa se ga, če tega ni mogoče zagotoviti, izpusti ter se mu s tem omogoči, da se brani s prostosti. Vrhovno sodišče je namreč z izpodbijanim sklepom na podlagi 205. člena ZKP pritožniku podaljšalo pripor v okviru rokov, ki jih za trajanje pripora v preiskavi določa Ustava v 20. členu, v obrazložitvi pa konkretno navedlo tako razloge, zakaj preiskava še ni mogla biti končana kot tudi tiste razloge, ki narekujejo nadaljnjo izvedbo preiskave, s tem pa tudi podaljšanje odrejenega pripora. Podatki kazenskega spisa zaključke Vrhovnega sodišča v celoti potrjujejo. Iz spisa je razvidno, da sodišče zadevo pospešeno obravnava in da kontinuirano opravlja preiskovalna dejanja. Do časovnih zamikov prihaja (kljub urgencam s strani sodišča) le pri izdelavi posameznih izvedenskih mnenj, pa tudi ti časovni presledki so razumljivi oziroma opravičljivi glede na obseg in zahtevnost izvedenskega dela. Natančnost in vsestranskost preiskave je v konkretnem primeru še posebej pogojena s težo kaznivih dejanj, ki se očitata pritožniku in z dejstvom, da pritožnik očitani kaznivi dejanji v celoti zanika. Ustavno sodišče še poudarja, da je kljub temu, da je pritožnik v priporu in s tem upravičen do prednostnega in hitrega reševanja zadeve, - tudi v interesu pritožnika - v preiskavi še vedno na prvem mestu dolžnost sodišča, da v skladu s 176. členom ZKP (sporna) dejstva zbere in razišče čimbolj popolno in s tem omogoči tako obrambi kot tožilstvu, da predložijo ustrezne dokaze ter s tem omogoči, da se po skrbni presoji zbranih dokazov sprejme ustrezna odločitev o nadaljevanju postopka. Kolikor bo vložena obtožnica, pa bo skrbno opravljena preiskava v skladu z intenco ZKP, naj ne prihaja do nepotrebnega zavlačevanja glavne obravnave, bistveno prispevala k racionalnemu in brezhibnemu postopku pred razpravljajočim sodiščem. Temeljitejša, pa čeprav zato nekoliko daljša preiskava, pomeni v bistvu skrajšanje celotnega kazenskega postopka, s tem pa tudi uresničitev zahteve po sojenju v razumnem roku iz tretjega odstavka 5. člena EKČP.)
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prvega odstavka 54. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik senata dr. Boštjan M. Zupančič in člana dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič