Up-349/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-349/96
Datum odločitve:
2. 7. 1997
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.349.96
Akt:
Ustavna pritožba A. P. zoper

1) sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 928/96 z dne 8.11.1996 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 1146/96 z dne 21.11.1996 v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 271/96,

2) sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. II Kr 1/97 z dne 10.1.1997,

3) sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 68/97 z dne 20.3.1997 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 230/97 z dne 11.3.1997 in

4) sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 129/97 z dne 20.5.1997 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 414/97 z dne 9.5.1997
Izrek:
Ustavna pritožba A. P. zoper

1) sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije,

2) sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije,

3) sklep Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani in

4) sklep Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Senat sodišča, ki odloča o podaljšanju pripora, mora v fazi preiskave ob vsaki odločitvi znova preizkusiti, ali obstoji utemeljen sum. Kriteriji za presojo bodo praviloma podobni kriterijem presoje na podlagi 4. točke prvega odstavka 181. člena ZKP. Po teh kriterijih pride do ustavitve postopka, kadar sploh ne bo dokazov, da je dejanje storjeno ali da je dejanje storil obdolženi ali če bodo le takšni dokazi, ki tak sklep izključujejo. Kadar obstojijo nasprotujoči si dokazi, se zunajobravnavni senat tudi pri odločanju o priporu v njihovo oceno ne more spuščati, ker je to predmet presoje
razpravljajočega sodišča na podlagi neposredno izvedenih dokazov na kontradiktorni glavni obravnavi. Po določbi drugega odstavka 355. člena ZKP mora sodišče vestno pretehtati vsak dokaz posebej in v zvezi z drugimi dokazi in na podlagi take presoje storiti sklep, ali je kakšno dejstvo dokazano ali ne. Odločitev razpravljajočega sodišča mora imeti tisto stopnjo gotovosti, ki je zunaj vsakega dvoma. Presoja, ki jo opravi zunajobravnavni senat ob odločanju o priporu v času preiskave in ob vložitvi obtožnice, pa ne temelji na "gotovosti zunaj vsakega dvoma".
Dokazi se v preiskavi šele zbirajo in ob njenem zaključku bo nastopila presoja o tem, ali so dokazi takšni, da opravičujejo utemeljen sum - ne pa še, ali opravičujejo nedvomno sklepanje, da je obdolženec storilec kaznivega dejanja in ali je zanj tudi kazensko odgovoren.
Ker izpodbijanim odločitvam sodišč ni mogoče očitati, da niso ugotovila obstoja utemeljenega suma na podlagi objektivno - subjektivnega merila razumnega človeka in ker jim tudi ni mogoče očitati, da niso ugotovila drugih z Ustavo in zakonom določenih pogojev za poseg v pritožnikovo osebno svobodo, s podaljšanjem pripora ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
Zgolj zaradi poteka roka, v katerem zakonodajalec ni izpolnil obveznosti odprave protiustavnosti, ki jo je ugotovilo v postopku za oceno ustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku Ustavno sodišče, sodišče s podaljšanjem pripora ni kršilo pritožnikove pravice do osebne svobode.
Ker je sodišče izvedlo številna procesna dejanja, ki so bila potrebna zaradi narave in značilnosti tega kazenskega postopka proti devetim obdolžencem, sodišču zaenkrat ni mogoče očitati, da pri opravljanju procesnih dejanj ni ravnalo, zaradi dejstva, da je pritožnik v priporu, posebej hitro in skrbno.
Geslo:
Odreditev in trajanje pripora.

Pravica do sodnega varstva.

Konkretna kontrola ustavnosti in zakonitosti (156. čl. Ustave).

Pripor, ponovitvena nevarnost.

Potek roka zakonodajalcu za uskladitev neustavne zakonske določbe (ZKP) z Ustavo po 48. čl. ZUstS.

Poziv zakonodajalcu za izpolnitev obveznosti po 48. čl. ZUstS.

Odločitev rednega sodišča o podaljšanju pripora, obrazložitev odločitve.
Pravna podlaga:
Ustava, 20., 23., 156., 161., 162. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 17., 167., 181., 201., 277., 355., 420. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 48., 43., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje zadeve št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V,40), št. Up- 34/96 z dne 19.6.1996 (OdlUS V,202), št. Up-205/95 z dne 9.4.1996 (OdlUS V,212).
K obravnavani zadevi je bila s sklepom Ustavnega sodišča z dne 8.4.1997 pridružena zadeva št. Up-28/97 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Konkretna zadeva je po svoji vsebini povezana z zadevo št. U-I- 168/97 (sklep, z dne 3.7.1997).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
24. 12. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18456
Up-349/96
2.7.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. P. iz L., ki ga zastopata M. S. in B. M.-S., odvetnika v L. na seji senata dne 2. julija 1997
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba A. P. zoper
1) sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 928/96 z dne 8.11.1996 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 1146/96 z dne 21.11.1996 v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 271/96,
2) sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. II Kr 1/97 z dne 10.1.1997,
3) sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 68/97 z dne 20.3.1997 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 230/97 z dne 11.3.1997 in
4) sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 129/97 z dne 20.5.1997 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 414/97 z dne 9.5.1997
se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je dne 23.12.1996 vložil ustavno pritožbo zoper sklep izvenobravnavnega senata o podaljšanju pripora, sklep, s katerim je bila zavrnjena pritožba njegovih zagovornikov zoper prvostopno odločitev, in zoper sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila zahteva za varstvo zakonitosti zavrnjena kot neutemeljena. Dne 20.1.1997 je pritožnik vložil ustavno pritožbo še zoper sklep Vrhovnega sodišča, s katerim je bil pripor podaljšan za 30 dni. Pritožnik zatrjuje kršitev pravice do osebne svobode in kršitev 5. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, Mednarodne pogodbe, št. 7/94 - v nadaljevanju: EKČP).
2. Kršitev pravice do osebne svobode naj bi bila podana zaradi kršitve 20. člena Ustave. Po mnenju pritožnika iz doslej zbranega gradiva ne izhaja materialni dokaz, s katerim bi sodišče lahko utemeljilo sum, da je storil očitano mu kaznivo dejanje. Pritožnik zatrjuje, da je v postopku prepričljivo navedel, kje se je v času storitve kaznivega dejanja nahajal, navedel pa je tudi imena prič, ki bi to lahko potrdile. Višje in Vrhovno sodišče po mnenju pritožnika doslej nista presojali zbranega dokaznega gradiva. To pa naj bi bilo v prid pritožniku in naj bi dokazovalo, da ponovitvena nevarnost ne obstaja več.
Sklep Višjega sodišča naj tudi ne bi imel razlogov o odločilnih dejstvih, s katerimi utemeljuje zavrnitev pritožbe pritožnikovega zagovornika. Enako naj bi veljalo tudi za sklep Vrhovnega sodišča o podaljšanju pripora. Vrhovno sodišče naj ne bi navedlo posebnih in konkretnih razlogov, ki bi utemeljevali ponovitveno nevarnost pri pritožniku, ampak naj bi splošno obrazložilo priporni razlog za vse obdolžence. Kršitev 5. člena EKČP naj bi bila podana, ker je po mnenju pritožnika trajanje pripora glede na dosedanji potek preiskave pretirano oziroma je preseglo "razumni rok". Pritožnik predlaga Ustavnemu sodišču, da pripor odpravi.
3. Dne 9.5.1997 je pritožnik vložil ustavno pritožbo zoper odločitvi sodišč, navedeni v točki 3 izreka tega sklepa. V njej se pritožnik sklicuje na svoje prejšnje navedbe. Poleg tega pa zatrjuje, da sta sodišči kršili 20. člen Ustave. Pritožnik meni, da ne obstajajo posebne okoliščine za ponovitveno nevarnost, sodišče pa jih tudi ni obrazložilo. Edina obrazložitev sodišča naj bi bila, da okoliščine izhajajo že iz same narave in načina storitve kaznivega dejanja. Način storitve dejanja po pritožnikovem mnenju ne more biti edina posebna okoliščina za utemeljitev ponovitvene nevarnosti. Prav tako meni, da s posplošenim zatrjevanjem o obstoju konfliktnega razmerja med obdolženci in oškodovanci ni mogoče utemeljevati ponovitvene nevarnosti. Iz spisovnega gradiva naj ne bi izhajal obstoj utemeljenega suma, ki bi bil v skladu z zahtevami Ustavnega sodišča predhoden, artikulabilen, konkreten in specifičen.
Sodišče naj bi obstoj utemeljenega suma utemeljilo le pavšalno in za vse obdolžence hkrati, kar naj bi bila tudi sicer značilnost vseh dosedanjih odločb o priporu. Razlogi sodišča naj bi bili od prvega sklepa dalje enaki, ker tudi sama preiskava ni prinesla nobenih novih okoliščin, ki bi kazale na utemeljenost podaljševanja pripora.
4. Dne 13.5.1997 je pritožnik vložil tudi pobudo za oceno ustavnosti 201. člena in drugih določb Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljnjem besedilu:
ZKP), ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju in odpravi pripora s predlogom Ustavnemu sodišču, da: 1) razveljavi izpodbijane določbe ZKP
2) zadrži izpodbijane določbe ZKP
3) zadrži izvršitev sklepa Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 230/97 z dne 11.3.1997.
5. Dne 6.6.1997 je pritožnik vložil ustavno pritožbo še zoper odločitvi sodišč, navedeni v točki 4 izreka tega sklepa. V njej se sklicuje na svoje prejšnje navedbe in dodaja, da se drugostopno sodišče sklicuje na pravnomočnost obtožbe, iz zapisnika zadnje glavne obravnave pa naj bi bilo razvidno, da obtožnica še ni pravnomočna. Vodenje postopka naj ne bi dajalo nobenih procesnih jamstev in ni mogoče predvideti njegovega konca. Razlogovanje sodišča, da so okoliščine, ki utemeljujejo ponovitveno nevarnost skupne za vse obdolžence, je po mnenju pritožnika nepravilno. Sodišče naj bi subjektivni element pripornih razlogov objektiviziralo z navajanjem prejudiciranih dejstev - to so način storitve, vrsta in teža kaznivega dejanja in dalj časa trajajoči spor med obtoženci in oškodovanci, ki se ne more raztezati na pritožnika. Navajanje okoliščin, kot so posest orožja, obravnavanje pri sodniku za prekrške in nedokončani kazenski postopki, po mnenju pritožnika pomenijo kršitev ustavnih določb in določb kazenskega postopka. V direktnem nasprotju z načelom ustavnosti in zakonitosti pa naj bi bilo tudi stališče, da zakon, tudi če je protiustaven, velja toliko časa, dokler ga zakonodajalec ali Ustavno sodišče ne razveljavita. Pritožnik se sklicuje na določbo 156. člena Ustave in meni, da nadaljnja uporaba protiustavnih določb ni dopustna, zato naj bi bilo podaljševanje pripora groba kršitev človekovih pravic.
6. Z izpodbijanim sklepom z dne 8.11.1996 je Okrožno sodišče pritožniku podaljšalo pripor iz pripornega razloga po 3. točki drugega odstavka 201. člena ZKP. Sodišče je ocenilo, da okoliščine, zaradi katerih je bil pripor odrejen, še vedno obstajajo. Ponovitvena nevarnost naj bi bila po mnenju sodišča podana zaradi teže in načina storitve kaznivega dejanja, ki se očita pritožniku, dejstva, da je kaznivo dejanje, storjeno iz maščevanja, ostalo pri poskusu, in dejstva, da je pritožnik še v štirih kazenskih postopkih zaradi kaznivih dejanj z elementi nasilja.
7. Višje sodišče je z izpodbijanim sklepom z dne 21.11.1996 zavrnilo pritožbo pritožnikovega zagovornika zoper navedeni prvostopni sklep in potrdilo priporni razlog. Višje sodiše je ocenilo, da je, glede na rezultat obračuna vnaprej organizirane skupine z določenim načrtom in motivom za obračun z oškodovanci, nevarnost dokončanja začetega kaznivega dejanja ali ponovitve podobnega kaznivega dejanja realna. Ocenilo je tudi, da je zagovor z alibijem ob izostanku drugih dokazov, ki bi ga lahko potrjevali, zaenkrat neupošteven.
8. Z izpodbijano sodbo z dne 11.12.1996 je Vrhovno sodišče odločilo o zahtevi za varstvo zakonitosti, ki jo je vložil pritožnikov zagovornik. Ker naj bi bili v izpodbijanih sklepih navedeni tehtni razlogi glede obstoja ponovitvene nevarnosti, je Vrhovno sodišče potrdilo obstoj pripornega razloga. Ocenjevanje verodostojnosti posameznih dokazov pa je po mnenju Vrhovnega sodišča dejansko vprašanje in kot tako ne more biti predmet izrednega pravnega sredstva - zahteve za varstvo zakonitosti.
9. Vrhovno sodišče je z izpodbijanim sklepom z dne 10.1.1997 pripor zoper pritožnika in soobdolžence podaljšalo za 30 dni.
Vrhovno sodišče je ugotovilo, da preiskava zoper obdolžence še ni končana iz objektivnih razlogov in da je priporni razlog ponovitvene nevarnosti pri vseh obdolžencih še vedno podan.
Ponovitvena nevarnost naj bi izhajala tako iz narave in načina storitve kaznivega dejanja, kakor tudi iz dolgotrajnega spora med obdolženci in oškodovanci. Glede pritožnika pa je Vrhovno sodišče poleg dejstva, da je v kazenskih postopkih zaradi kaznivih dejanj nasilniškega obnašanja, ugotovilo, da mu je bilo v postopkih o prekršku tudi že odvzeto orožje.
10. S sklepom z dne 11.3.1997 je Okrožno sodišče v Ljubljani po vložitvi obtožnice pripor zoper pritožnika podaljšalo. Svojo odločitev sodišče utemeljuje s tem, da obtožnica očita pritožniku in soobdolžencem, da so iz breobzirnega maščevanja poskušali vzeti življenje in se združili z namenom izvršitve umora. Utemeljen sum izhaja iz podatkov, zbranih v predhodnem postopku ter izvedenih dokazov tekom preiskave, predvsem iz zaslišanja oškodovancev, opravljene prepoznave med obdolženci in oškodovanci in iz izpovedb zaslišanih prič, iz posnetka, ki ga je zabeležila videokamera na bencinskem servisu, zapisnikov o ogledu ter dokumentacije o poškodbah. Priporni razlog ponovitvene nevarnosti pa po oceni sodišča izhaja iz narave in načina storitve kaznivih dejanj:
- pri izvršitvi naj bi sodelovalo več kot devet oseb, - dejanje je bilo storjeno na obljudenem kraju, podnevi, - povod naj bi bili nesporazumi od prej - dalj časa trajajoči konflikt med obdolženci in oškodovanci,
- pritožnik je bil že obravnavan pri sodniku za prekrške zaradi kršitev zoper javni red in mir in mu je bilo že odvzeto orožje, - pritožnik je v kazenskem postopku zaradi kaznivih dejanj nasilniškega obnašanja, preprečitve uradnega dejanja uradni osebi in kaznivega dejanja grdega ravnanja.
Ker gre za eno najhujših kaznivih dejanj, je pripor po oceni sodišča sorazmeren glede na pravico drugih do njihove varnosti in tudi nujno potreben.
11. S sklepom z dne 20.3.1997 je Višje sodišče zavrnilo pritožnikovo pritožbo in glede na pritožbene navedbe obrazložilo, da je bil pritožnik utemeljeno sumljiv že s sklepom o uvedbi preiskave in tudi ob zadnjem podaljšanju pripora s strani Vrhovnega sodišča. Obtožnica še ni pravnomočna, vendar podatki, zbrani v preiskavi, tudi po oceni pritožbenega sodišča dajejo dovolj podlage za utemeljen sum storitve kaznivega dejanja. Glede posebnih okoliščin, ki kažejo na realno nevarnost, pritožbeno sodišče vsebinsko ponavlja prvostopno obrazložitev.
12. S sklepom prvostopnega sodišča z dne 9.5.1997 je bil pripor zoper pritožnika zaradi ponovitvene nevarnosti ponovno podaljšan. Sodišče svojo odločitev utemeljuje s pravnomočno obtožnico, iz katere izhaja, da naj bi se pritožnik in soobdolženci organizirali in se vnaprej pripravili za izvršitev kaznivega dejanja. Dejanje naj bi bilo storjeno podnevi, na javnem mestu, kjer naj bi obdolženci obstopili avto in v kratkem času izstrelili 31 nabojev, kar po oceni sodišča kaže na izredno odločnost in vztrajnost obdolžencev izvršiti prepovedano posledico. Glede
na prejšnje spore med oškodovanci in obdolženci naj bi obstajala pri obdolžencih brezobzirna maščevalnost. Vsi so bili že obravnavani pred sodnikom za prekrške zaradi kršitev javnega reda in miru, pritožniku je bilo že odvzeto orožje, zoper njega tečejo kazenski postopki zaradi kaznivih dejanj nasilniškega obnašanja in preprečitve uradnega dejanja uradni osebi ter zaradi kaznivega dejanja grdega ravnanja. Iz navedenih okoliščin po oceni sodišča izhaja, da obdolženci ne le ponavljajo kazniva dejanja, ampak se pri tem poslužujejo tudi nasilja, zato obstoji realna nevarnost, da bodo na prostosti kazniva dejanja z elementi nasilja zoper varnost ljudi ponovili, zaradi česar je pripor neogibno potreben.
13. Višje sodišče je s sklepom z dne 20.5.1997 zavrnilo pritožbo zoper zgoraj navedeni sklep. V obrazložitvi je navedlo, da je prvostopno sodišče skupne konkretne okoliščine, iz katerih je mogoče sklepati na obstoj ponovitvene nevarnosti, dovolj obrazložilo. Način storitve, teža in vrsta kaznivega dejanja, ki se očita pritožnikom, so nedvomno okliščine, ki jih je treba upoštevati ob presoji, ali naj se odredi pripor. V tem primeru utemeljujejo oceno o realni nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj. Dalj časa trajajoči spori držijo za vse obdolžence. Za pritožnika pa je tudi konkretno navedeno, da mu je bilo odvzeto orožje in da je bil kaznovan za prekrške. Navedba nedokončanih kazenskih postopkov po oceni sodišča ne pomeni kršitve domneve nedolžnosti, ampak gre za dodatne okoliščine, ki ob drugih okoliščinah še podkrepijo obstoj realne nevarnosti. Med priporom in pravico drugih do njihove varnosti je podano sorazmerje (prvi odstavek 20. člena Ustave). Pritožnik neutemeljeno napada stopnjo utemeljenosti suma, ker je obtožnica pravnomočna, dosedaj zbrani dokazi in podatki pa niso nakazali nobenih takih sprememb, ki bi ob pravnomočni obtožnici lahko vzbujali dvom v utemeljenost suma. Zakon, za katerega je ugotovljeno, da je protiustaven, po mnenju Višjega sodišča velja, dokler ga zakonodajalec ali Ustavno sodišče ne razveljavita. Zato pripornik kljub poteku roka za uskladitev zakona z Ustavo še vedno ostane priprt iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, če je pripor neogibno potreben za varnost ljudi (prvi odstavek 20. člena Ustave). Prvostopenjsko sodišče je v izpodbijanem sklepu po oceni Višjega sodišča ustrezno obrazložilo vse elemente, na katere je opozorilo Ustavno sodišče ob obravnavanju ustavnih pritožb.
B.
14. Ustavno sodišče je pobudo za oceno ustavnosti iz 4. točke te obrazložitve izločilo iz postopka preizkusa ustavne pritožbe. O njej bo odločeno posebej. S tem sklepom pa senat Ustavnega sodišča odloča o sprejemu ustavne pritožbe v obravnavo.
15. Ustavno sodišče je zaradi skupnega obravnavanja in odločanja ustavni pritožbi, navedeni v 1. točki te obrazložitve, združilo. Ustavno sodišče je vpogledalo kazenski spis Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Kpr 580/96.
16. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. ZKP določa v 3. točki drugega odstavka 201. člena, da se sme pripor odrediti, če posebne okoliščine opravičujejo bojazen, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi. V svojih dosedanjih odločitvah o pripornih zadevah je Ustavno sodišče večkrat obrazložilo, na podlagi katerih kriterijev naj sodišča presojajo, ali so v posameznem primeru izpolnjeni navedeni ustavno in zakonsko določeni pogoji za poseg v osebno svobodo posameznika. Ti kriteriji pa so obrazloženi tudi v odločbi št.
U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V/1, 40).
17. Obstoj utemeljenega suma je temeljni pogoj za odreditev pripora. Pritožnik meni, da ta že ob odreditvi pripora ni bil podan in navaja, da sodišča pri podaljšanju pripora niso upoštevala novih okoliščin, ki naj bi izključevale obstoj utemeljenega suma. Sodišče o utemeljenosti suma odloča na podlagi proste presoje okoliščin posameznega primera. Pogoj za utemeljenost suma pa je, da so okoliščine iz katerih po oceni sodišča izhaja utemeljen sum, specifične in konkretne. Pri tem ni nedopustno, da se sodišče glede obstoja utemeljenega suma v odločbah o podaljšanju pripora sklicuje na pravnomočni sklep o uvedbi preiskave. Takšno sklicevanje sodišča je dopustno, če je utemeljen sum v prejšnjih odločbah obrazložen v skladu z zgoraj navedenim in če okoliščine, ki sum utemeljujejo, še vedno obstajajo. Senat Ustavnega sodišča je doslej že večkrat poudaril, da morajo sodišča ob vsakem podaljševanju pripora presojati, ali so izpolnjeni vsi ustavni in zakonski pogoji za odvzem osebne svobode posamezniku. To stališče se nanaša tudi na ustavni pogoj (prvi odstavek 20. člena Ustave) obstoja utemeljenega suma.
18. Pritožnik izpodbija obstoj utemeljenega suma tako v sklepih o podaljšanju pripora v času preiskave, kakor tudi po vložitvi obtožnice. Po določbi 167. člena ZKP se preiskava začne zoper določeno osebo, če je utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje. Namen preiskave je, da se zberejo dokazi in podatki, ki so potrebni za odločitev, ali naj se vloži obtožnica ali ustavi postopek. Za vložitev obtožnice je potrebno, da je utemeljen sum podkrepljen z dokazi (4. točka prvega odstavka 277. člena ZKP), katerih število in vsebina sta takšni, da opravičujeta utemeljen sum, da je obdolženi storil kaznivo dejanje. O tem je senat Ustavnega sodišča zavzel stališče že v sklepu št. Up-34/96 z dne 19.6.1996 (OdlUS V, 202). Senat sodišča, ki odloča o podaljšanju pripora, mora v fazi preiskave ob vsaki odločitvi znova preizkusiti, ali obstoji utemeljen sum. Kriteriji za presojo bodo praviloma podobni kriterijem presoje na podlagi 4. točke prvega odstavka 181. člena ZKP. Po teh kriterijih pride do ustavitve postopka, kadar sploh ne bo dokazov, da je dejanje storjeno ali da je dejanje storil obdolženi ali če bodo le takšni dokazi, ki tak sklep izključujejo. V pritožnikovem primeru pa obstojijo nasprotujoči si dokazi: dokazi, ki ga obremenjujejo, in dokazi, ki naj bi po njegovih navedbah potrjevali njegov alibi. V oceno teh dokazov se zunajobravnavni senat tudi pri odločanju o priporu ne more spuščati, ker je to predmet presoje razpravljajočega sodišča na podlagi neposredno izvedenih dokazov na kontradiktorni glavni obravnavi. Po določbi drugega odstavka 355. člena ZKP mora sodišče vestno pretehtati vsak dokaz posebej in v zvezi z drugimi dokazi in na podlagi take presoje storiti sklep, ali je kakšno dejstvo dokazano ali ne. Odločitev razpravljajočega sodišča mora imeti tisto stopnjo gotovosti, ki je zunaj vsakega dvoma, da je obdolženi storilec kaznivega dejanja in da je zanj tudi kazensko odgovoren. (Po določbi prvega odstavka 17. člena ZKP mora sodišče v kazenskem postopku (...) popolnoma ugotoviti dejstva, pomembna za izdajo zakonite odločbe). Če takšna stopnja gotovosti ni mogoča, mora sodišče v dvomu odločiti v korist obdolženca - velja torej pravilo in dubio pro reo. Presoja, ki jo opravi zunajobravnavni senat ob odločanju o priporu v času preiskave in ob vložitvi obtožnice, pa seveda ne temelji na "gotovosti zunaj vsakega dvoma". Dokazi se v preiskavi šele zbirajo in ob njenem zaključku bo nastopila presoja o tem, ali so dokazi takšni, da opravičujejo utemeljen sum - ne pa še, ali opravičujejo nedvomno sklepanje, da je obdolženec storilec kaznivega dejanja in ali je zanj tudi kazensko odgovoren. V navedenem okviru je senat Ustavnega sodišča preizkušal pritožnikove trditve glede utemeljenega suma.
19. Zatrjevanje pritožnika, da sodišča pri podaljševanju pripora niso upoštevala novih okoliščin, ni utemeljeno. Sodišče je izvedlo dokaze o zatrjevanem pritožnikovem alibiju. Na podlagi izvedenih dokazov je imelo zadosti podlage za sklepanje o obstoju utemeljenega suma. Pri tem ni točna pritožnikova navedba, da iz izpodbijanih sklepov izhaja stališče Višjega in Vrhovnega sodišča, po katerem je vsako upoštevanje spremenjenega dokaznega gradiva prejudiciranje o glavni stvari. Navedba je očitno usmerjena na stališče Vrhovnega sodišča, po katerem predstavlja vprašanje, katera dejstva je na podlagi nasprotnih dokazov (prič, ki v svoji izpovedbi navajajo, da je bil pritožnik prisoten na kraju kaznivega dejanja, in prič, ki naj bi potrdile pritožnikov alibi) treba šteti za dokazana, vprašanje dejanske narave. Tega razloga pa ZKP v postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti ne priznava kot izpodbojnega razloga. Po določbi drugega odstavka 420. člena ZKP zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Ne gre torej za to, da bi sodišče odreklo presojo obstoja utemeljenega suma na podlagi ocenjevanja novih dokazov, ki se pojavijo tekom preiskave, ampak gre za to, da s tem pravnim sredstvom ni mogoče uveljavljati dejanskih vprašanj - presoja tega, katera dejstva je na podlagi nasprotujočih si dokazov šteti za dokazana, je vsekakor dejansko vprašanje. Zato ni točno, da je Vrhovno sodišče zavzelo stališče, da gre za prejudiciranje glavne stvari, ker se do vprašanj dejanske narave sploh ni opredelilo. Kar zadeva sklep Višjega sodišča z dne 21.11.1996, pa je treba ugotoviti, da se sodišče uvodoma sklicuje na pravnomočen sklep o preiskavi (ta je bil po podatkih vpogledanega spisa izdan 30.10.1996) in k temu dodaja še "(...) zaenkrat, glede na doslej izvedene dokaze, ni nobene podlage za dvom o obstoju utemeljenega suma, da (...)".
Torej je sodišče kljub temu, da je presojalo zakonitost sklepa z dne 8.11.1996 upoštevalo še izpovedbe do tedaj že zaslišanih prič: ene za pritožnika obremenilne priče in prič, ki so izpovedovale za pritožnikov alibi, in na tej podlagi sklepalo o obstoju utemeljenega suma.
20. Pritožnikovih navedb o tem, kaj je sodišče upoštevalo pri izdaji sklepa o uvedbi preiskave, v okviru preizkusa te ustavne pritožbe ni mogoče presojati, ker tega sklepa pritožnik z ustavno pritožbo ne izpodbija. Prav tako ni mogoče presojati pritožnikovih navedb, kolikor zatrjujejo kršitve določb ZKP.
Ustavno pritožbo je po določbi prvega odstavka 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju:
ZUstS) mogoče vložiti le zaradi kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Kršitve kazenskega postopka same po sebi, kolikor ne pomenijo istočasno kršitve človekovih pravic, niso predmet ustavne pritožbe.
21. Tudi glede izpodbijanih sklepov o podaljšanju pripora po vložitvi obtožnice sodiščema ni mogoče očitati, da sta se izognili presoji vprašanja utemeljenega suma. Kakor je razvidno iz obeh sklepov, sta sodišči to vprašanje presojali ne le glede na pravnomočnost sklepa o uvedbi preiskave, ampak v okviru meja, opredeljenih v 18. točki te obrazložitve, tudi na podlagi dokazov, zbranih v preiskavi. Pri tem se senat Ustavnega sodišča sklicuje na svoje že sprejeto stališče (zgoraj citirani sklep št. Up-34/96, 10. točka obrazložitve), po katerem je treba za presojo obstoja utemeljenega suma uporabiti objektivno - subjektivno merilo razumnega človeka. Utemeljen je po tem kriteriju tisti sum, za katerega bi razumen človek menil, da je utemeljen.
22. Pritožnik očita Višjemu sodišču, ker se v sklepu z dne 20.5.1997 sklicuje na pravnomočnost obtožnice, pri čemer naj bi se iz zapisnika o glavni obravnavi, ki se je odvijala sedem dni po datumu izdaje navedenega sklepa, razbralo, da navedena trditev ne drži. Vprašanje razširitve obtožnice na glavni obravnavi ne more biti predmet ustavne pritožbe zoper sklep o podaljšanju pripora, ampak le morebitne pritožbe zoper sodbo, s katero bo odločeno o glavni stvari. Zato te trditve senat Ustavnega sodišča ni presojal.
23. Tudi zatrjevanje pritožnika, da "priporni razlog ponovitvene nevarnosti ni več podan", ni utemeljeno. Odreditev, kakor tudi vsako podaljšanje pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti, mora temeljiti na konkretnih okoliščinah, iz katerih je mogoče sklepati na realno nevarnost, da bo storilec kaznivo dejanje ponovil oziroma ga dokončal. Sodišča so v vseh izpodbijanih sklepih take okoliščine navedla in jih tudi obrazložila (točke 6 do 13 te obrazložitve). Res je sicer, da odločba Vrhovnega sodišča, s katero je bil hkrati podaljšan pripor zoper vseh devet obdolžencev, nekatere razloge za obstoj ponovitvene nevarnosti pripisuje vsem obdolžencem, enako pa velja tudi za druge sklepe o podaljšanju pripora. Vendar gre za okoliščine, ki so glede na naravo storjenega kaznivega dejanja večinoma skupne vsem obdolžencem. Sodišče pa je ugotovilo in obrazložilo tudi konkretne okoliščine, ki zadevajo le pritožnika.
24. Po uveljavljenem stališču senata Ustavnega sodišča mora sodišče pri presoji, ali obstaja realna nevarnost ponovitve kaznivega dejanja, upoštevati ne samo težo in okoliščine storitve očitanega kaznivega dejanja, ampak tudi osebnost obdolženca, okolje in razmere, v katerih živi in njegovo dotedanje življenje. Sodišča so ugotovila vse takšne relevantne okoliščine in tudi opravila presojo sorazmernosti med posegom v pritožnikovo osebno svobodo in dobrino, ki se s takim posegom varuje. Pritrditi je treba stališčem sodišč, da gre v tem primeru za izredno hudo kaznivo dejanje zaradi okoliščin, zaradi katerih in v katerih naj bi bilo dejanje storjeno (motiv maščevanja, organiziranost in način storitve). Ustavno sodišče se zato sklicuje tudi na svoje stališče v zadevi št. Up-205/95 (sklep z dne 9.4.1996, OdlUS V, 212), po katerem za nevarnost ponovitve kaznivih dejanj, ki predstavljajo hudo ogrožanje varnosti ljudi, zadostuje za odreditev pripora nižja stopnja verjetnosti ponovitve kaznivega dejanja kot v primerih, ko gre za nevarnost ponovitve kaznivih dejanj, s katerimi varnost ljudi ni tako hudo ogrožena. Pri tem pa je treba dodati, da podatki o predkaznovanosti za prekrške, ki vsebujejo tudi elemente nasilja ali, kakor se navaja za pritožnika, da mu je bilo že odvzeto orožje, lahko predstavljajo eno od okoliščin, ki so podlaga za sklep o obstoju realne nevarnosti za ponovitev kaznivega dejanja. Če je zoper osebo uveden kazenski postopek, mora obstajati visoka stopnje že izražene konkretne in specifične verjetnosti, da je bila ta oseba storila kaznivo dejanje. V tem pogledu lahko podatek o tem, da se pritožnik nahaja tudi v drugih kazenskih postopkih, v katerih se mu očita storitev kaznivega dejanja z elementi nasilja, predstavlja eno od okoliščin, ki ob vseh drugih in skupaj z njimi utemeljuje oceno o obstoju realne nevarnosti za ponovitev določenega kaznivega dejanja.
25. V zadnji vloženi ustavni pritožbi se pritožnik sklicuje na določbo 156. člena Ustave in zatrjuje, da je nedopustno stališče sodišča o veljavnosti zakona, za katerega je Ustavno sodišče že odločilo, da je v neskladju z Ustavo, rok za uskladitev, ki ga je določilo zakonodajalcu, pa je že potekel.
Po določbi 156. člena Ustave mora sodišče, če meni, da je zakon, ki bi ga moralo uporabiti, protiustaven, postopek prekiniti in začeti postopek pred Ustavnim sodiščem. Glede določbe ZKP, ki predstavlja pravno podlago za pripor zaradi ponovitvene nevarnosti, je sodišče že razpolagalo z odločitvijo Ustavnega sodišča o skladnosti te določbe z Ustavo. Ustavno sodišče je z odločbo št. U-I-18/93 že ugotovilo neskladnost določbe 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP z Ustavo.
26. Pritrditi je treba stališču Višjega sodišča, da navedena določba še velja. Brezuspešni potek roka, ki ga je Ustavno sodišče določilo zakonodajalcu za uskladitev, v primeru ugotovitvene odločbe na veljavnost same določbe nima vpliva.
Sodišče jo mora zato uporabljati ob upoštevanju kriterijev in meril, ki jih je Ustavno sodišče tedaj navedlo. Po določbi prvega odstavka 162. člena Ustave postopek pred Ustavnim sodiščem določa zakon. Ta zakon je ZUstS, ki v določbi 43. člena ureja razveljavitveno odločbo. Če z njo Ustavno sodišče razveljavi zakonsko določbo, začne razveljavitev učinkovati naslednji dan po objavi odločbe o razveljavitvi oziroma po poteku roka, ki ga je določilo Ustavno sodišče. Ta rok po določbi prvega odstavka 161. člena Ustave ne sme biti daljši kot eno leto. V določbi 48. člena pa ZUstS ureja tako imenovano ugotovitveno odločbo. To lahko Ustavno sodišče izda, če oceni, da je 1) zakon protiustaven zato, ker določenega vprašanja ne ureja ali 2) ga ureja na način, ki ne omogoča razveljavitve. Po določbi drugega odstavka tega člena Ustavno sodišče zakonodajalcu določi rok, v katerem mora ugotovljeno protiustavnost odpraviti. Pri ugotovitveni odločbi določba sama ne preneha veljati niti ob njeni izdaji oziroma objavi, prav tako pa tudi ne ob brezuspešnem poteku roka za njeno uskladitev. Za prenehanje njene veljavnosti bi bil potreben ali zakonodajalčev poseg ali razveljavitev s strani Ustavnega sodišča. Za 3. točko drugega odstavka 201. člena ZKP (62. točka obrazložitve citirane odločbe) in za določbe ZKP, ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju ali odpravi pripora (75. točka obrazložitve citirane odločbe), je Ustavno sodišče ugotovilo protiustavnost določb, ni pa jih razveljavilo. Glede na navedeno izpodbijanima aktoma tudi s tega vidika ni mogoče očitati zatrjevane kršitve človekove pravice do osebne svobode.
27. Tudi pritožnikovo zatrjevanje kršitve pravice do sojenja v razumnem roku oziroma do odločanja sodišča brez odlašanja v skladu z določbo 23. člena Ustave ni utemeljeno. Ustavno sodišče je z vpogledom v kazenski spis ugotovilo, da je sodišče izvedlo številna procesna dejanja, ki so bila potrebna zaradi narave in značilnosti tega kazenskega postopka proti devetim obdolžencem.
Vrhovno sodišče je v preiskavi pripor podaljšalo za trideset dni, kar ni bil najdaljši možni čas, ki ga dopušča Ustava za pripor pred vložitvijo obtožnice. Sodiščem zaenkrat ni mogoče očitati, da pri opravljanju procesnih dejanj niso ravnala, zaradi dejstva, da je pritožnik v priporu, posebej hitro in skrbno.
28. Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin niso podane, ni bilo razlogov za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo.
C.
29. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena v sestavi: predsednik dr. Boštjan M. Zupančič ter člana dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič