U-I-83/92
Natisni
Opravilna št.:
U-I-83/92
Datum odločitve:
23. 6. 1993
Objavljeno:
Ur. list RS, št. 47/93 in OdlUS II, 57
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1993:U.I.83.92
Akt:
Zakon o zadrugah (Ur. list RS, št. 13/92) (ZZad), 72., 73. in 74. čl.
Izrek:
Določbi 72. in 74. člena zakona o zadrugah nista v neskladju z ustavo.
Pobuda za oceno ustavnosti izpodbijanega 73. člena zakona se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Določba 72. člena ni v neskladju z ustavo. Zakonodajalec je ob upoštevanju geneze nastanka temeljnih organizacij in delovnih skupnosti v sestavi zadrug, posebnega značaja lastninskih razmerij nad njihovim premoženjem in s tem zvezane posebnosti v njihovem statusu in na podlagi pooblastila za preoblikovanje družbene lastnine v druge oblike lastnine, določenega v 99. amandmaju k prejšnji ustavi, smel z zakonom neposredno določiti načine preoblikovanja navedenih temeljnih organizacij in delovnih skupnosti.
Ni v neskladju z ustavo določba 74. člena, ki se sklicuje na zakon o lastninskem preoblikovanju podjetij in zakon o skladu kmetijskih zemljišč in gozdov RS, ker sta bila v času pripravljalnega postopka pred ustavnim sodiščem oba zakona že uveljavljena.
Geslo:
Ustavna svoboda gospodarske pobude.
Zakonsko odrejanje obvezne omejitve gospodarskih subjektov (kmetijskih zadrug).
Prenos neodplačno pridobljenih zemljišč kmetijskih zadrug na sklad kmetijskih zemljišč.
Kvalifikacija vloge: pobuda, predlog.
Izkazan pravni interes kot procesni pogoj za postopek pred ustavnim sodiščem na pobudo.
Organiziranje zadrug v prehodnem obdobju (sprememba zakonske ureditve).
Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 2. čl., 74. čl., 1. odst. 161. čl.
Ustava 1974, 2. odst. 411. čl.
Zakon o računovodstvu (ZR), 36., 72. čl.
Zakon o lastninskem preoblikovanju podjetij (ZLPP)
Ustavni zakon za izvedbo Ustave (UZIU), 7. čl.
Zakon o postopku pred Ustavnim sodiščem (ZUSS), 2 al, 3. odst. 25. čl.
Opomba:
K obravnavani zadevi je bila s sklepom ustavnega sodišča z dne 11/2-1993 pridružena zadeva U-I-12/93 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Kmetijska zadruga Postojna, TOZD Mlekarna
Kmetijska zadruga Postojna - TOZD Blagovni promet
Kmetijska zadruga Postojna - TOZD Proizvodnja mleka
Datum vloge:
6. 7. 1992
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev – ni v neskladju z Ustavo/zakonom
Dokument:
US16696
Dokument v PDF obliki:
U-I-83-92.pdf
127 KB
Prenesite datoteko
U-I-83-92_LM.pdf
137 KB
Prenesite datoteko
U-I-83/92-16
23/6-1993
O D L O Č B A  I N  S K L E P
Ustavno sodišče je na predlog Temeljnih organizacij združenega dela Mlekarne Postojna, Blagovni promet Postojna in Proizvodnja mleka, vse v sestavi Kmetijske zadruge Postojna, in na pobudo Ilonke Čelhar iz Prestranka v postopku za oceno ustavnosti na seji dne 23/6-1993
I. u g o t o v i l o :
Določbi 72. in 74. člena zakona o zadrugah (Uradni list RS, št. 13/92) nista v neskladju z ustavo.
II. s k l e n i l o :
Ustavno sodišče pobude ne sprejme in ne začne postopka za oceno ustavnosti 73. člena zakona o zadrugah.
O b r a z l o ž i t e v
Vlagatelji so predlagali oceno ustavnosti 72., 73. in 74. člena zakona o zadrugah. V vlogah navajajo, da določba 72. člena odreja obvezno spojitev temeljnih organizacij združenega dela in delovnih skupnosti v zadruge in delovne organizacije kooperantov, kar pomeni poseben način prenehanja pravnih oseb mimo likvidacijskega oziroma stečajnega postopka in je v nasprotju s pravili pravnega nasledstva. Iz te določbe tudi izhaja, da organizacijska enota obdrži pooblastila v pravnem prometu, kakor so jih imele temeljne organizacije združenega dela oziroma delovne skupnosti. Neomejeno pooblastilo organizacijskim enotam omogoča v imenu ter za račun zadruge oziroma delovne organizacije kooperantov vstopati v vsa pravna razmerja, v katera so lahko vstopale kot samostojne pravne osebe. To pa omogoča ravnanja, ki upnikom zadruge oziroma delovne organizacije kooperantov ne zagotavlja pravne varnosti in je zato v direktnem nasprotju z 2. členom ustave, ki proglaša Republiko Slovenijo za pravno državo.
Vlagatelji navajajo, da je zakon v 72. členu v nasprotju z drugim odstavkom 42. člena ustave, ker odreja prisilno reorganizacijo gospodarskih subjektov in s tem krši z ustavo proglašeno svobodo združevanja, pa tudi tržno svobodo kooperantov. Menijo, da omejitve hkrati preprečujejo uveljavitev ustavne pravice do svobodne gospodarske pobude in so torej tudi v nasprotju s 74. členom ustave.
Po mnenju vlagateljev 73. člen sili kooperante v predpisano organiziranost in je v nasprotju z drugim odstavkom 42. in 74. členom ustave. V organizacijah kooperantov so bili zaposleni tudi delavci, ki so skupaj s člani (kmeti) ustvarjali dobiček. Drugi odstavek 73. člena naj bi uvajal diskriminacijo, saj daje glasu kooperanta večjo moč oziroma veljavo kot glasu delavca, kar je v nasprotju z določbo 14. člena ustave. Zatrjujejo, da je določba v nasprotju z načelom demokratične države (1. člen ustave) in v nasprotju s 43. členom ustave, ki določa, da je volilna pravica splošna in enaka. Če torej gre za člane pravne osebe, ki so združevali delo in stvari, naj med njimi ne bi bilo mogoče uveljavljati razlikovanj.
Drugi odstavek 74. člena zakona o zadrugah se sklicuje na Sklad kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije, ki pa še sploh ni ustanovljen in za ustanovitev niti še ni sprejeta ustrezna zakonodaja. V šestem odstavku citiranega člena zakon napotuje na predpise o lastninjenju, ki prav tako še niso sprejeti. Določbe zakona so po mnenju vlagateljev nepopolne, nejasne in protislovne in tudi v tem pogledu v nasprotju z 2. členom ustave. Glede na odkazovanje na zakone, ki še niso sprejeti, naj bi bile posamezne norme, zlasti pa 74. člen obravnavanega zakona, neizvedljive. To naj bi bilo v nasprotju s 1. členom ustave Republike Slovenije, ki določa, da je Slovenija demokratična republika.
Predloge temeljnih organizacij združenega dela in pobudo Ilonke Čelhar je ustavno sodišče združilo zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Ustavno sodišče je ocenilo, da predlog za oceno ustavnosti 72. in 74. člena zakona ni utemeljen.
V prehodnem obdobju preobrazbe družbenolastninskih razmerij v tržna razmerja, temelječa zlasti na zasebni lastnini, je nujno, da zakon predpiše nove tipe gospodarskih subjektov. Pri tem lahko postavi tudi zahteve in roke za prilagoditev obstoječih gospodarskih subjektov novi zakonodaji ter v končni konsekvenci tudi načine obveznih statusnih preoblikovanj ali likvidacijo tistih pravnih oseb, ki svoje organiziranosti v določenem roku ne prilagodijo novi ureditvi oziroma novi organiziranosti gospodarskih subjektov. Tako je statusno spreminjanje gospodarskih subjektov v skladu s prejšnjim ustavnim sistemom predpisal že zakon o podjetjih (Uradni list SFRJ, št. 77/88, 40/89, 46/90 in 61/90). S tem zakonom je bilo določeno, da se morajo organizacije združenega dela (torej tudi TOZD) organizirati v skladu z zakonom o podjetjih, ki je uvedel novo tipologijo pravnih oseb, v roku enega leta, to je do 31.12.1989. Ta določba pa ni veljala za zadružne organizacije in organizacije kooperantov, ki so v skladu s 192. členom zakona o podjetjih nadaljevale z delom na način in pod pogoji, pod katerimi so bile vpisane v sodni register. Tem organizacijam v skladu s tretjim odstavkom 192. člena ni bilo potrebno spreminjati svoje organiziranosti oziroma uskladiti samoupravnih splošnih aktov z zakonom o podjetjih, ker je bilo določeno, da zadružne organizacije in organizacije kooperantov, katerih način organiziranja ureja poseben zakon, nadaljujejo v obstoječi statusni organiziranosti do sprejema ustreznih zakonov. Že ta določba upošteva specifičnost zadružnih organizacij, katerih statusa in pravic do samoorganiziranosti že v sistemu izključne družbene lastnine ni bilo mogoče enačiti s statusom drugih organizacij združenega dela.
Po sprejemu nove ustave gospodarski sistem ne pozna več temeljnih organizacij kot oblike statusnega organiziranja na principih samoupravnega združevanja dela in sredstev, kot jih je poznala prejšnja ustava. Zakonodajalec je bil torej upravičen, da obstoječe predpise, ki temeljijo na statusnem organiziranju po prejšnji ustavi in iz nje izvirajoči zakonodaji, uskladi z novo ustavo. Zato je pravni temelj za takšno spreminjanje torej nova ustava in oblike organiziranja gospodarstva v okviru ustavnih načel in pogojev. To je tudi v skladu s 1. členom ustavnega zakona za izvedbo ustave Republike Slovenije, ki določa, da je treba določbe predpisov, ki niso v skladu s to ustavo, z njo uskladiti najkasneje do 31/12-1993. V primeru ureditve po 72. členu zakona o zadrugah je zakonodajalec preoblikoval temeljne organizacije v organizacijske enote zadruge ali delovne organizacije kooperantov, s čimer v ničemer ni posegel v premoženjska razmerja zadruge ali delovne organizacije kooperantov, v okviru katerih so bile oblikovane temeljne organizacije in delovne skupnosti, saj je hkrati določil, da le-te postanejo organizacijske enote zadruge ali delovne organizacije. Združitev (pripojitev ali spojitev) podjetij je statusna sprememba, ki jo poznajo vse zakonodajne ureditve. Takšna sprememba ima vedno za posledico združitev premoženja, po zakonu določeno pravno nasledstvo in prenehanje vsaj ene pravne osebe brez likvidacije oziroma stečaja.
S tem, da je zakon v 72. členu bivšim temeljnim organizacijam in delovnim skupnostim, ki s pripojitvijo postanejo organizacijske enote, ohranil tudi pooblastila v pravnem prometu, kakršna so bila vpisana v sodni register, tudi ni v ničemer ogrozil pravne varnosti upnikov. Morebiti (pre)širok obseg pooblastil delov pravne osebe za nastopanje v pravnem prometu lahko organizacija sama uredi z notranjimi organizacijskimi predpisi, ki določajo obseg pooblastil zastopnikov oziroma pooblaščencev za zastopanje pravne osebe.
Trditve predlagateljev oziroma pobudnice, da je po ustavi gospodarska pobuda svobodna ter da je prisilna reorganizacija gospodarskih subjektov v nasprotju z ustavno proglašeno svobodo združevanja pa tudi s tržno svobodo kooperantov, so v primeru opisanega načina preoblikovanja organizacij v sestavi zadrug torej neutemeljene. Že zakon o podjetjih je namreč za preoblikovanje zadružnih organizacij in organizacij kooperantov predvidel posebno ureditev. Pri tem je treba upoštevati genezo nastanka temeljnih organizacij in delovnih skupnosti v sestavi zadrug, poseben značaj lastninskih upravičenj nad njihovim premoženjem in s tem zvezane posebnosti v njihovem statusu. Zakonodajalčevo pooblastilo za preoblikovanje družbene lastnine v druge oblike lastnine, določeno v 99. amandmaju k prejšnji ustavi, implicira tudi pooblastilo, da država sebe določi za lastnika in s tem v primeru, ko je zakon statusno preoblikovanje zadružnih organizacij in organizacij kooperantov pridržal za poznejšo zakonsko ureditev, tudi pooblastilo, da kot možni lastnik določi način statusnopravnega preoblikovanja organizacij, ki se po sprejetju zakona o podjetjih niso mogle prilagoditi novim statusnopravnim oblikam. Glede na vse to je smel zakonodajalec z zakonom neposredno določiti načine preoblikovanja navedenih temeljnih organizacij in delovnih skupnosti.
Kakršnokoli sklicevanje predlagateljev oziroma pobudnice na neskladnost z drugimi predpisi ne more biti utemeljen razlog za izpodbijanje te zakonske določbe, saj celotna prejšnja zakonodaja temelji na starem ustavnem sistemu, ki se s temi določbami v celoti preoblikuje in usklajuje z veljavno ustavo. V premoženjskem smislu pa ukinitev temeljnih organizacij in delovnih skupnosti pomeni samo to, da celotno premoženje v smislu 72. člena še vedno ostaja v okviru z ustavo dovoljenih oblik lastnine in torej ta določba ne predstavlja kršitve nobenega ustavnega načela, nanašajočega se na lastnino in iz nje izvirajoča lastninska upravičenja.
Določba 74. člena zakona ni v neskladju z 2. členom ustave kot zatrjujejo predlagatelji oziroma pobudnica. V času pripravljalnega postopka pred ustavnim sodiščem je bil sprejet zakon o lastninskem preoblikovanju podjetij (Uradni list RS, št. 55/92, 7/93 in 31/93). V tem času pa je bil sprejet tudi zakon o skladu kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 10/93), na katerega so bili v skladu s 14. členom preneseni kmetijska zemljišča in gozdovi, ki so jih organizacije iz prvega odstavka 74. člena pridobile na neodplačen način in so z dnem uveljavitve zakona o zadrugah postali last Republike Slovenije.
Sklad kmetijskih zemljišč, ki gospodari s temi zemljišči, pa je z njimi dolžan gospodariti kot dober gospodar.
Predlagatelji in pobudnica so v svojem predlogu oziroma pobudi predlagali tudi oceno ustavnosti 73. člena zakona, po katerem naj bi bilo v delu podjetja, organiziranem iz nekdanje organizacije kooperantov, najpozneje v šestih mesecih po uveljavitvi tega zakona zagotovljeno osebno izjavljanje kooperantov in delavcev tega dela podjetja o organiziranju zadruge. 411. člen ustave iz leta 1974, ki se v skladu s 7. členom ustavnega zakona za izvedbo ustave še smiselno uporablja pred ustavnim sodiščem do sprejema zakona o ustavnem sodišču, v 7. točki drugega odstavka določa, da postopek pred ustavnim sodiščem začne s predlogom podjetje ali druga organizacija, če je prizadeta njena pravica, ki je določena v ustavi ali v zakonu. Ustavno sodišče je ugotovilo, da z izpodbijano določbo niso prizadete pravice temeljnih organizacij združenega dela, saj se ta določba zakona, ki je vključena v poglavje začasnih in končnih določb, nanaša le na kooperante in delavce bivših delovnih oziroma temeljnih organizacij kooperantov, ki so v preoblikovanju sestavljenih in delovnih organizacij v podjetja po zakonu o podjetjih postale deli podjetij, kar pa za predlagatelje ne velja. Zato je ustavno sodišče sklenilo, da bo vlogo v tem delu obravnavalo kot pobudo.
Iz že navedenih razlogov pa pobudniki tudi ne izkazujejo pravnega interesa za izpodbijanje te zakonske določbe. Razlogi, da so ogrožena njihova materialna sredstva, ki so jih ustvarili z vlaganji na račun osebnih dohodkov delavcev, in da je s tem pobudnici ogrožena njena zaposlitev v zadrugi, v tem primeru niso utemeljeni. Izpodbijana zakonska določba v nobenem primeru ne vpliva na pravni položaj pobudnikov in tudi ne posega v njihova pravna razmerja in zato tudi z ugoditvijo njihovi pobudi le-ti ne bi pridobili nikakršne pravne koristi.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo in sklep na podlagi prvega odstavka 161. člena ustave in 7. člena ustavnega zakona za izvedbo ustave RS ob uporabi 2. alinee tretjega odstavka 25. člena zakona o postopku pred Ustavnim sodiščem SR Slovenije (Uradni list SRS, št. 39/74 in 28/76) na seji v sestavi: predsednik dr. Peter Jambrek in sodniki dr. Tone Jerovšek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, dr. Lovro Šturm, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Boštjan M. Zupančič. Odločbo je sprejelo s sedmini glasovi proti dvema. K odločbi sta dala odklonilno ločeno mnenje sodnika Krivic in Šinkovec.
P r e d s e d n i k
dr. Peter Jambrek
Odklonilno ločeno mnenje sodnika Krivica,
ki se mu pridružuje sodnik Šinkovec
Ne morem se strinjati s stališčem, da je bila prisilna ukinitev pravnih oseb (v obliki prisilne pripojitve k zadrugi) v skladu z ustavo oziroma da ni bila z njo v nasprotju. Ker nova ustava ne pozna več družbene lastnine, je do uskladitvenega roka (do 31.12.1993) res treba s tem uskladiti vse predpise, ki še omogočajo njen obstoj - to pa ne pomeni, da je ob tem dopustno z zakonom ukiniti pravne subjekte, ki so bili njeni upravljalci.
Slovenija se je že z 99. amandmajem k prejšnji ustavi (februarja 1991) odločila za drugačno pot - za "preoblikovanje družbene lastnine v druge oblike lastnine" - in temu je sledil tudi zakon o lastninskem preoblikovanju podjetij, ki ne govori o ukinjanju podjetij v družbeni lastnini, ampak o njihovem lastninskem preoblikovanju. Ne posega se torej v obstoj pravnih oseb, ampak se "njihova" družbena lastnina preoblikuje v pravo lastnino z znanimi lastniki. Drugačna pot bi bila ustavnopravno možna le, če bi ustava ali ustavni zakon za njeno izvedbo dopustila ukinjanje "družbenolastninskih" pravnih subjektov namesto njihovega lastninskega preoblikovanja, česar pa niti izrecno niti implicitno nista storila.
V nasprotju s tem je 72. člen zakona o zadrugah zadružne tozde preprosto ukinil oziroma prisilno pripojil k zadrugam, s čimer je kršil njihovo z novo ustavo pridobljeno pravico do svobodne gospodarske pobude in iz ustavne ureditve prehodnega ("usklajevalnega") obdobja izhajajočo specifično podjetniško lastninsko pravico (kot pravico pravne osebe, upravljalke družbene lastnine, da se ta "njena" družbena lastnina preoblikuje v pravo lastnino z znanimi lastniki, ne pa da se ji preprosto odvzame) - in s tem tudi iz obeh teh pravic logično izhajajočo, čeprav izrecno nezapisano pravico do obstoja pravne osebe (oziroma do prisilne ukinitve samo na zakonsko predviden in ustavno dopusten način). Ta zadnja pravica izhaja tudi iz smiselne razlage drugega odstavka 74. člena ustave, po katerem "zakon določa pogoje za ustanavljanje gospodarskih organizacij" in mora torej analogno določati tudi pogoje za njihovo ukinjanje - oziroma jih glede na svobodo gospodarske pobude obstoječih gospodarskih subjektov ne more kar preprosto ukinjati, ne da bi jim poprej dal možnost prostovoljne statusnopravne prilagoditve spremenjenemu sistemu.
S tem je v naši zakonodaji prišlo do nedopustnega razvrščanja pravnih oseb na take, ki ustavne pravice imajo, in na take, ki jih nimajo. Za tako razlikovanje ne vidim podlage ne v ustavi ne v ustavnem zakonu za njeno izvedbo. Nasprotno, potem ko je bila s 13. ustavnim amandmajem leta 1989 zagotovljena "enakopravnost opravljanja dejavnosti s sredstvi različnih lastninskih oblik" in s tem tudi enakopravnost lastnikov oziroma upravljalcev teh sredstev, je sedanja ustava v 74. členu zagotovila svobodo gospodarske pobude vsem gospodarskim subjektom, starim in novim, torej vsem, ki so se 23.12.1991 znašli v novem ustavnem sistemu - oziroma takrat (in sedaj) še v "usklajevalnem" obdobju, pri čemer ustavni zakon za izvedbo ustave tudi za to obdobje med njimi ne dopušča diskriminacije.
Odločba ustavnega sodišča pa tako diskriminacijo implicitno dopušča, kar je razvidno zlasti iz 9. odstavka obrazložitve.
Po njem je namreč sklicevanje na svobodo gospodarske pobude "v primeru opisanega načina preoblikovanja organizacij v sestavi zadrug" neutemeljeno. Pri teh organizacijah naj bi bilo potrebno upoštevati njihovo genezo (mišljen je očitno specifičen način njihovega nastanka iz poprej enovitih zadrug v času vsesplošnega in tudi njihovega "tozdiranja"), "poseben značaj lastninskih upravičenj nad njihovim premoženjem in s tem zvezane posebnosti v njihovem statusu". Odločba ustavnega sodišča torej šteje, da so obstajala "lastninska upravičenja" nad premoženjem nekdanjih zadružnih tozdov in to že v času njihovega obstoja, saj naj bi bile celo "s tem zvezane posebnosti v njihovem statusu". Te posebnosti so bile po 28o. členu ZZD sicer samo v tem, da je bila takemu tozdu znotraj zadruge lahko omejena samostojnost pri določanju poslovnega predmeta in da so mu bili lahko oteženi pogoji za izločitev iz zadruge (kar po mojem mnenju ni zvezano z nikakršnim "posebnim značajem lastninskih upravičenj" nad premoženjem teh tozdov), res pa je zakon o podjetjih v svojih prehodnih določbah možnost njihovih statusnih sprememb sploh nekako zamrznil "do sprejema ustreznih zakonov" (torej do sprejema zakona o zadrugah, ki bi moral možnost statusnih sprememb teh tozdov ustrezno urediti, pa tega, kot že rečeno, ni storil).
Kolikor bi bila s temi statusnimi posebnostmi v prejšnjem pravnem sistemu vendarle povezana kakšna "lastninska upravičenja posebnega značaja" (upravičenja zadruge pri razpolaganju s sredstvi teh tozdov, kolikor bi se temu že za tisto obdobje lahko reklo "lastninska upravičenja"), bi iz tega nujno sledilo dvoje: prvič, da iz takih "lastninskih upravičenj posebnega značaja" (namreč zadruge nad sredstvi njenih tozdov) nikakor še ne izhaja, da bi zakon smel zadrugi preprosto "podariti" vsa ta sredstva, tozde pa ukiniti, ampak ji kvečjemu ob prehodu v nov sistem zagotoviti ustrezno in pravično pretvorbo teh njenih dotedanjih "lastninskih upravičenj posebnega značaja" v lastninsko pravico nad ustreznim deležem teh sredstev (glede na njihov izvor in morebitni kasnejši prispevek zadruge k njihovemu nastanku), in drugič, da so po odločbi ustavnega sodišča nekakšna lastninska upravičenja nad svojimi sredstvi morali imeti tudi zadružni tozdi sami (če se druga taka upravičenja priznavajo zadrugi), namreč nad preostalim delom družbene lastnine, s katero so upravljali. Logična analiza argumentacije v odločbi ustavnega sodišča torej pokaže, da bi tudi iz te argumentacije lahko sledila le odločitev, da je bil zakonski prenos vseh sredstev teh tozdov v zadružno lastnino protiustaven, in ne, da je bil v skladu z ustavo.
Podobno velja tudi za nadaljnjo argumentacijo v že omenjenem ključnem 9. odstavku obrazložitve. Strinjam se, da bi po določbi 99. ustavnega amandmaja država ob preoblikovanju (nekega dela ali celotne) družbene lastnine lahko tudi "sebe določila za lastnika" (torej spremenila družbeno lastnino v državno), seveda tudi tu le ob spoštovanju načela enakosti vseh pred zakonom, in tudi z nadaljnjo navedbo v obrazložitvi, da bi država (po mojem mnenju samo kot zakonodajalec, ne "kot možni lastnik") lahko določila "način statusnopravnega preoblikovanja organizacij, ki se po sprejetju zakona o podjetjih niso mogle prilagoditi novim statusnopravnim oblikam" - če bi bilo to "nemoč prilagoditve" možno pripisati subjektivnim razlogom na strani prizadetih tozdov, ne pa, kot je bilo v tem primeru, zakonski prepovedi take prilagoditve. Če je bila taka prilagoditev zakonsko prepovedana (s prehodnimi določbami zakona o podjetjih), potem se ni mogoče ob naslednjem zakonu, ki bi moral to prilagoditev šele omogočiti (to je ob zakonu o zadrugah), sklicevati na to, da se prizadeti subjekti statusno niso prilagodili novemu sistemu in da jih je zato pač treba ukiniti.
Država "kot možni lastnik" teh tozdov pa bi v primeru, če bi se res "določila za njihovega lastnika", seveda lahko določila tudi način njihovega statusnopravnega preoblikovanja - toda, enako kot vsak lastnik, le v okviru poti in možnosti, ki jih je z zakonom določil zakonodajalec. Tudi iz logičnih premis v tem delu argumentacije torej ne sledi sklep, da je izpodbijana zakonska ureditev skladna z ustavo, ampak ravno nasprotno. Pri tem je treba opozoriti, da se sklep argumentacije v obravnavanem 9. odstavku niti ne glasi, da je zakonodajalec smel storiti, kar je z izpodbijano določbo storil, ampak, da je "glede na vse to smel z zakonom neposredno določiti načine preoblikovanja" (podčrtal M.K.) teh subjektov. S to trditvijo, kakor je zapisana, pa se strinjam, saj ne potrjuje izreka, ampak nasprotno stališče: zakon bi moral določiti načine preoblikovanja (lahko tudi v ednini: način preoblikovanja) teh subjektov (spet spoštujoč načelo enakosti vseh pred zakonom), ne pa njihove prisilne ukinitve. Pripojitev in spojitev pravnih oseb sta sicer res dva izmed možnih načinov statusnih sprememb, pri katerih nekateri ali celo vsi subjekti, ki so pred to spremembo obstajali, prenehajo obstajati, toda kadar je bila ta sprememba od njih hotena in izvedena, je tako spremembo kljub temu možno šteti za "način preoblikovanja" teh subjektov v nove (bivši subjekti so se po svoji volji preoblikovali v nove). Kadar je pripojitev enega subjekta k drugemu prisilna in proti volji prvega, pa ni mogoče trditi, da gre pri tem le za "način njegovega preoblikovanja": gre za ukinitev, ne za preoblikovanje. Protislovje med obrazložitvijo in izrekom odločbe oziroma med različnimi deli obrazložitve je razvidno tudi iz 6. odstavka obrazložitve. Uvodna ugotovitev tega odstavka (da je v prehodnem obdobju preobrazbe družbene lastnine nujno, da zakon predpiše nove tipe gospodarskih subjektov in nato pri tem lahko tudi prilagoditvene roke in po njihovem izteku tudi likvidacijo "neprilagojenih" subjektov), sama po sebi spet ne utemeljuje izreka, ampak nasprotno stališče. Toda tudi v nadaljnji argumentaciji v tem in v naslednjih odstavkih ni nikjer povedano, zakaj naj ta uvodna ugotovitev za tu obravnavani primer ne bi veljala. Povedano je le, da je statusno spreminjanje gospodarskih subjektov na ta način predpisal že zakon o podjetjih, vendar ne za zadružne organizacije. Statusnopravno preoblikovanje zadružnih tozdov bi torej moral, upoštevajoč vse njihove specifičnosti, ustrezno urediti zakon o zadrugah, seveda tudi on v skladu z uvodno načelno ugotovitvijo - vsaj nikjer v obrazložitvi ni povedano, zakaj naj prav zanj ta ne bi veljala. S končno ugotovitvijo 6. odstavka, da statusa zadružnih tozdov in njihove pravice do samoorganiziranosti že v nekdanjem sistemu ni bilo mogoče enačiti s statusom drugih organizacij združenega dela, se seveda strinjam, toda to spet ni argument za ustavno dopustnost izpodbijane zakonske določbe: če npr. pravica zadružnih tozdov do samoorganiziranosti ni bila tolikšna kot ista pravica drugih tozdov, to najbrž še ne pomeni, da jim je to pravico dopustno v celoti zanikati.
Argumentacija v prvem delu 7. odstavka (da novi sistem ne pozna več tozdov itd.) v enaki meri kot za zadružne velja tudi za vse druge tozde, zato ta argumentacija ne more (in niti ne poskuša) utemeljiti izpodbijane ureditve, torej ukinitve samo zadružnih tozdov. V drugem delu pa se tu navaja le, da z izpodbijano ureditvijo zakon ni posegel v premoženjska razmerja zadruge (kar je sporno, saj prej zadruga ni nujno in neomejeno odgovarjala za obveznosti svojih tozdov) in da ima pripojitev vedno za posledico združitev premoženja ter prenehanje pripojene pravne osebe brez likvidacije oziroma stečaja (kar ni sporno) - toda, kot že rečeno, tudi ta argumentacija ne utemelji ustavnopravne dopustnosti izpodbijane zakonske ureditve.
Tudi argumentacija v 10. odstavku prej omenjene izjeme od uvodne ugotovitve v 9. odstavku niti ne poskuša utemeljiti. Še posebej moram izraziti svoje nestrinjanje s trditvijo, da ukinitev zadružnih tozdov "v premoženjskem smislu pomeni samo to, da celotno premoženje ... še vedno ostaja v okviru z ustavo dovoljenih oblik lastnine" in da zato ustavna načela o lastnini s tem niso kršena. Ne gre le za to, da v premoženjskem smislu ukinitev zadružnih tozdov ne pomeni le zgoraj navedenega, ampak v prvi vrsti prisilni prenos sredstev in lastninskih upravičenj na njih od ukinjenih tozdov na zadruge. Še posebej se mi zdi nesprejemljiva misel, da je dejstvo, da izpodbijana zakonska ureditev "ostaja v okviru z ustavo dovoljenih oblik lastnine" (da torej ne uvaja kakšnih ustavno nedovoljenih oblik lastnine, česar v postopku niti ni nihče zatrjeval), dokaz za sklep, da torej izpodbijana določba ne krši ustavnih načel o lastnini in iz nje izvirajočih lastninskih upravičenjih. Ustavna načela o lastnini namreč niso samo v tem, da bi ustava dovoljevala le določene oblike lastnine (teh določb v njej, vsaj izrecno, pravzaprav niti ni), ampak v prvi vrsti v tem, da zagotavlja pravico do (zasebne) lastnine (fizičnih in pravnih oseb). Če neka zakonska določba ne uvede nekih ustavno nedovoljenih oblik lastnine, s tem še ni rečeno, da ni prekršila ustavno zagotovljene pravice do lastnine, če je to pravico na primer enemu subjektu vzela in jo dala drugemu. Tu obravnavani primer seveda ni tako preprost, saj gre za odvzem premoženjskih pravic ("lastninskih upravičenj") bivšemu "družbenolastninskemu" subjektu - toda o tem več na drugih mestih v tem ločenem mnenju.
Gornja argumentacija mojega ločenega mnenja je izhajala iz ugotovitve v njegovem uvodnem odstavku, da odpravljanje družbene lastnine z ukinjanjem njenih upravljalcev ustavnopravno ni dopustno. Toda celo v primeru, če bi ustava odpravljanje družbene lastnine na prej omenjeni način, torej z ukinjanjem "družbenolastninskih" subjektov, načelno dopuščala, ustavno ne bi bilo dopustno tako pot uporabiti samo za nekatere vrste pravnih oseb, kadar bi bilo kljub njihovi specifičnosti tudi zanje možno uporabiti v bistvu enako pot kot za vse druge bivše "družbenolastninske" subjekte, to je pot preoblikovanja "njihove" družbene lastnine v ustrezne druge oblike lastnine, skladne z novo ustavo, toda brez prisilnega ukinjanja teh subjektov (razen če ti subjekti ne bi izrabili zakonskih možnosti prostovoljne transformacije svojega statusa v novemu sistemu prilagojene vrste pravnih oseb in bi jih potem zadele ustrezne zakonske sankcije). Specifičnost pravnih oseb v tem primeru (tozdov v nekdanjih zadrugah) bi ustavnopravno opravičevala izbrano pot njihove prisilne pripojitve k zadrugam samo, če bi bilo možno praktično vse premoženje teh tozdov šteti za staro, že po izvoru zadružno premoženje, in v nobenem pomembnem delu za premoženje, ki so ga s svojim delom ustvarili ti tozdi oziroma njihovi delavci. Da je pri presoji ustavne dopustnosti izpodbijane zakonske ureditve "treba upoštevati genezo" (nastanek) teh tozdov v sestavi zadrug, kakor piše v obrazložitvi odločbe ustavnega sodišča, torej vsekakor drži, toda nujnost tega elementa za presojo še ne pomeni, da ga smemo absolutizirati, namesto da bi ga upoštevali v njegovih realnih dimenzijah.
Če namreč nekoč od nekdanjih zadrug dobljenega premoženja ti tozdi kot relativno samostojni gospodarski subjekti v prejšnjem pravnem sistemu niso samo ohranjali in "normalno" širili kot dobri gospodarji, ampak je pomemben del njihovega premoženja ob ukinitvi možno šteti za rezultat njihove lastne gospodarske dejavnosti, odrekanja višjim osebnim dohodkom in podobno, potem ni videti utemeljenega ustavnopravnega razloga, na podlagi katerega bi bilo te gospodarske subjekte in njihove delavce glede tega dela premoženja dopustno z zakonom postaviti v bistveno slabši položaj od vseh drugih, torej od tistih, ki niso bili vključeni v zadruge. V bivšem družbenolastninskem sistemu so tudi drugi gospodarski subjekti ob svojem nastanku in kasneje na različne načine dobivali v uporabo sredstva, ki jih niso sami ustvarili, pa vendarle noben od teh subjektov ni bil ex lege ukinjen oziroma prisilno pripojen drugemu subjektu, njihovo premoženje (izvzemši tisto, ki se vrača po zakonu o denacionalizaciji) pa je ostalo v celoti njihovo premoženje - le zadružni tozdi so bili prisilno ukinjeni oziroma pripojeni k zadrugam, s čimer je vse njihovo premoženje (ne glede na njegov izvor) postalo zadružno premoženje. Po mojem mnenju pomeni to hudo in tudi z varstvom morebitnih drugih ustavnopravno zavarovanih interesov neopravičljivo kršitev ustavnega načela enakosti vseh (v tem primeru pravnih oseb) pred zakonom ter kršitev lastninskih upravičenj in pravice do svobodne gospodarske pobude teh pravnih oseb.
Mislim torej, da bi bilo 72. člen zakona o zadrugah treba spoznati za neskladnega z ustavo in ga razveljaviti. Ali bi bilo v tem izjemnem primeru primerno uporabiti izjemno, do uveljavitve novega zakona o ustavnem sodišču vsekakor še obstoječo možnost, da ustavno sodišče za tako svojo razveljavitveno odločbo odredi pravne učinke tudi po 415. in ne le po 414. členu prejšnje ustave (kar razveljavitev po učinkih približa odpravi), je posebno vprašanje, ki v odločbi, zoper katero dajem to ločeno mnenje, ni obravnavano, zato ga tudi sam tu puščam ob strani. (Opomba: V tem ločenem mnenju zaradi krajšanja formulacij uporabljeni izraz "zadružni tozdi" je treba razumeti kot "temeljne organizacije združenega dela in delovne skupnosti v sestavi zadruge ali delovne organizacije kooperantov".)
S o d n i k
mag. Matevž Krivic
S o d n i k
dr. Janez Šinkovec