Up-148/95
Natisni
Opravilna št.:
Up-148/95
Datum odločitve:
20. 3. 1996
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:Up.148.95
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Celju opr. št. Kp 177/95 z dne 9.10.1995 v zvezi s sklepom senata Okrožnega sodišča v Celju opr. št. Ks 303/95 z dne 3.10.1995

Sklep senata Okrožnega sodišča v Celju opr.št. K 527/95 z dne 10.10.1995
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Celju v zvezi s sklepom senata Okrožnega sodišča v Celju in zoper sklep senata Okrožnega sodišča v Celju se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Pritožnikovi pravici do osebne svobode in do sojenja v razumnem roku očitno nista bili kršeni, saj je sodišče v pritožnikovi zadevi ravnalo v skladu z 19., 20. in 23. členom Ustave ter 5. členom EKČP.
Geslo:
Pripor (podaljšanje iz razloga ponovitvene nevarnosti).

Varstvo osebne svobode.

Sojenje v razumnem roku brez nepotrebnega odlašanja.
Pravna podlaga:
Ustava, 2. odst. 19., 23., 20. čl.

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 5. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 207. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 54. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje odločbe št. Up-57/95, Up-75/95, Up-74/95 in Up-123/95.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
16. 10. 1995
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US17791
Up-148/95
20.3.1996
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe I.P., ki ga zagovarja M.N., odvetnica iz C. na seji senata dne 20.3.1996 s k l e n i l o:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Celju opr.št. Kp 177/95 z dne 9.10.1995 v zvezi s sklepom senata Okrožnega sodišča v Celju opr.št. Ks 303/95 z dne 3.10.1995 in zoper sklep senata Okrožnega sodišča v Celju opr.št. K 527/95 z dne 10.10.1995 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
I.
1. Senat Okrožnega sodišča v Celju je s sklepom opr.št. Ks 303/95 z dne 3.10.1995 pritožniku, obtoženemu storitve nadaljevanega kaznivega dejanja velike tatvine po členu 211/I, tč.1 v zvezi s členom 25 KZ RS, podaljšal pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki drugega odstavka 201. člena ZKP do konca glavne obravnave. V obrazložitvi sklepa senat ugotavlja, da se okoliščine, ki so zoper obtoženca narekovale odreditev pripora, niso v ničemer spremenile. Tako je po mnenju senata še vedno podana utemeljenost suma storitve obtožencu očitanega kaznivega dejanja, ki ga potrjuje predvsem pravnomočna obtožnica, v zvezi s pripornim razlogom pa sodišče ugotavlja, da je bil pritožnik že večkrat pravnomočno obsojen zaradi kaznivih dejanj, med katerimi prevladujejo tatvine, da je brez zaposlitve in brez rednih sredstev za preživljanje, da je bil zaloten pri obravnavanem kaznivem dejanju neposredno po tem, ko je bil izpuščen iz pripora, odrejenega zaradi istovrstnega kaznivega dejanja v drugem postopku in da naj bi sedaj obravnavano kaznivo dejanje storil v času preizkusne dobe po sodbi K 271/94 zaradi kaznivih dejanj tatvine in nasilniškega obnašanja, s katero je bil obsojen na 9 mesecev zapora, pogojno za štiri leta. Vse navedene okoliščine po stališču senata kažejo, da je mogoče realno napovedovati, da bi obtoženi na prostosti ponavljal istovrstna kazniva dejanja. Po oceni sodišča naj bi bil izpolnjen tudi ustavni pogoj za odreditev pripora (zagotovitev varnosti ljudi), saj varnost vključuje z Ustavo zagotovljeno pravico do varnosti premoženja, še posebej zato, ker je v obravnavanem primeru ogroženo tisto premoženje, ki ljudem zagotavlja preživljanje.
2. S sklepom Kp 177/95 je Višje sodišče zavrnilo pritožbo zoper sklep o podaljšanju pripora kot neutemeljeno. Višje sodišče v celoti soglaša z ugotovitvami senata, neogibno potrebnost pripora dodatno utemeljuje s konkretno nevarnostjo, "da bi si pritožnik na prostosti s storitvijo novih kaznivih dejanj pridobil še večjo premoženjsko korist", v tem okviru pa naj bi bil pripor potreben predvsem zaradi zaščite državljanov, katerih osebno preživljanje in s tem njihova varnost je odvisna od prodaje. Pritožbene navedbe o nesorazmerno dolgem postopku Višje sodišče zavrača z argumentacijo, da sodišče že zaradi poteka zakonskih rokov in razporeda dela potrebuje določen čas od vložitve obtožbe do razpisa glavne obravnave in "da čas dveh mesecev in šestih dni ni tisti, ki bi se zdel predolg".
3. Z izpodbijanim sklepom K 527/95 je senat Okrožnega sodišča zavrnil predlog pritožnikove zagovornice za odpravo pripora. Glede kvalifikacije kaznivega dejanja se sklicuje na pravnomočnost obtožnice, vložene zaradi suma storitve nadaljevanega kaznivega dejanja velike tatvine, glede obstoja pripornih razlogov pa na razloge, ki jih vsebuje odločitev senata v sklepu Ks 303/95 z dne 3.10.1995.
II.
4. Pritožnik z ustavno pritožbo uveljavlja kršitev temeljnih človekovih pravic iz 19., 20. in 23. člena Ustave ter kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 5. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, v nadaljevanju EKČP). Poudarja predvsem, da je v priporu že od 29.6.1995 dalje, pri tem da mu obtožba očita, da se je okoristil največ za znesek 50 000,00 SIT. Ogroženo premoženje po pritožnikovem mnenju ne predstavlja "tiste družbene vrednote, ki jo je treba zaščititi s takšno mero, da se mu vzame prostost v trajanju več kot tri mesece, kar naj bi sodišče prezrlo pri odrejanju pripora iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti". Pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja pa naj ne bi bil deležen zato, ker sta od vložitve obtožbe dne 4.8.1995 do glavne obravnave pretekla več kot dva meseca, pa še takrat je sodeči senat obravnavo zaradi neudeležbe državnega tožilca preložil za nedoločen čas, namesto da bi postopek zoper pritožnika izločil iz skupnega obravnavanja z ostalimi obdolženci. Ker ni nikjer zagotovila, da se bodo ostali obdolženci udeležili naslednje obravnave, meni, da lahko na ta način ostane v priporu nedoločen čas, največ pa dve leti. Trdi tudi, da priporne razmere težko prenaša.
Pritožnik Ustavnemu sodišču predlaga, da izpodbijane sodne odločbe odpravi in odredi, da se nemudoma izpusti na prostost. Ker traja pripor že več kot tri mesece, posebej prosi za hitro rešitev zadeve.
B.
5. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostosti, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon, po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave pa se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišče, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Merila, po katerih je v skladu z ustavnimi določbami in določbami ZKP kot predpisa, ki ustavne določbe konkretizira, dopustno odrediti pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, je Ustavno sodišče že opredelilo v odločbah, v katerih je odločalo o ustavnosti odrejenih odvzemov prostosti, tako v zadevi Up-57/95, Up-75/95 in Up-74/95, in se nanje sklicuje tudi v tej zadevi.
6. Z določbo 23. člena Ustave in tretjega odstavka 5. člena EKČP se vsakemu, ki mu je v skladu z Ustavo in EKČP odvzeta prostost, zagotavlja pravica, da mu sodijo v razumnem roku oziroma brez nepotrebnega odlašanja, ali pa ga izpustijo.
7. Po pregledu izpodbijanih sodnih odločb in kazenskega spisa Okrožnega sodišča v Celju opr.št. K 527/95 Ustavno sodišče ugotavlja, da je sodišče v pritožnikovi zadevi ravnalo v skladu z navedenimi ustavnimi določbami in določbami EKČP, in da zato pritožnikovi pravici do osebne svobode in do sojenja v razumnem roku očitno nista bili kršeni.
8. Iz izpodbijanih sodnih odločb Okrožnega in Višjega sodišča, kateri Ustavno sodišče ocenjuje kot celoto, saj se se nanašata na isto podaljšanje pripora, je razvidno, da je sodišče ob podaljševanju pripora pritožniku po pravnomočnosti obtožnice (207. člen ZKP) preizkusilo obstoj utemeljenega suma, da je pritožnik storil očitano kaznivo dejanje, pri čemer se je upravičeno naslonilo na pravnomočnost vložene obtožnice. V obrazložitvah sklepov je nadalje izčrpno ugotovilo in obrazložilo tiste okoliščine, na podlagi katerih je mogoče sklepati na realno nevarnost, da bi pritožnik na prostosti kaznivo dejanje ponovil. Okoliščine, ki jih navaja sodišče, so konkretne, jasno in določno izražene ter hkrati v skladu s podatki, ki so razvidni iz kazenskega spisa. Zlasti tehtni sta kot okoliščini ob dejstvu, da je pritožnik nezaposlen in brez vsakršnih sredstev za preživljanje, pritožnikova predkaznovanost in dejstvo, da naj bi kaznivo dejanje storil v času preizkusne dobe. Ustavno sodišče opozarja (in pri svoji odločitvi tudi upošteva), da je sodišče iste okoliščine ugotovilo že ob odreditvi pripora in ob predhodnih podaljšanjih pripora v sklepih I Kpd 177/95, Ks 266/95 in Ks 256/95, v katerih izrecno ugotavlja, da gre za specialnega povratnika, ki je bil že večkrat kaznovan z zaporno kaznijo, da je bil zaloten pri izvršitvi kaznivega dejanja neposredno po tem, ko je bil izpuščen iz pripora, odrejenega zaradi istovrstnega kaznivega dejanja, da je izvrševanje premoženjskih deliktov očitno postalo sestavni del njegovega življenja in način preživljanja ter da očitno vse do sedaj izrečene kazni, pogojne (6) in nepogojne (3) niso dosegle svojega namena. Kot je razvidno iz pritožnikovega kazenskega lista, je bil pritožnik od vključno leta 1990 do vključno leta 1994 kar devetkrat obsojen in kaznovan, predvsem za kazniva dejanja zoper premoženje, od tega petkrat zaradi kaznivega dejanja tatvine in trikrat zaradi kaznivega dejanja velike tatvine. Sodišče je, kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijanih sklepov o podaljšanju pripora, ugotovilo tudi obstoj ustavnega pogoja neogibne potrebnosti odrejenega pripora za varnost ljudi. Po oceni Ustavnega sodišče je zaključek sodišč pravilen. Prav visoka stopnja izkazane ponovitvene nevarnosti v povezavi z naravo kaznivega dejanja, ki ga je pritožnik utemeljeno osumljen in tistih kaznivih dejanj zoper premoženje, za katera je bil pravnomočno obsojen in ki se po teži stopnjujejo (tatvina - velika tatvina), v posameznih primerih pa ali povezujejo s kaznivimi dejanji z elementi nasilja (enkrat s kaznivim dejanjem telesne poškodbe, enkrat s poškodovanjem tuje stvari in enkrat s kaznivim dejanjem nasilniškega obnašanja) ali pa kot kazniva dejanja velike tatvine vključujejo element nasilja (vlomni način), predstavlja tudi po oceni Ustavnega sodišča v konkretnem primeru takšno stopnjo ogrožanja varnosti ljudi, ki opravičuje poseg v ustavno pravico do osebne svobode. Ustavno sodišče je namreč v zadevi Up- 57/95 že zavzelo stališče, da iz pojma "varnost ljudi" iz 20. člena Ustave ni mogoče vnaprej izključiti premoženjskih deliktov zlasti če imajo elemente nasilja, saj je o varnosti ljudi težko govoriti, če bi jim država zagotavljala le varnost pred napadi na življenje in telo, ne pa tudi varnosti pred napadi na njihovo premoženje, seveda pa mora biti poseg v osebno svobodo v razumnem sorazmerju z dobrino, ki naj se s posegom zavaruje in z razumno pričakovanim učinkom takega zavarovanja. Glede na že navedene okoliščine in dejstvo, da tudi obsodba sodišča ne vpliva na pritožnika v preventivnem smislu, saj je novo kaznivo dejanje, ki ga je utemeljeno osumljen, storil v času preizkusne dobe, je utemeljen zaključek, da pritožnik, ki je osumljen težjega delikta zoper premoženje, storjenega z uporabo sile, na prostosti ogroža varnost ljudi, kar je mogoče preprečiti samo z odreditvijo pripora, saj ZKP drugega ukrepa, s katerim bi bilo mogoče preprečiti ponovitev kaznivega dejanja, ne pozna. V zvezi s pritožbenimi navedbami Ustavno sodišče pripominja, da predstavlja vrednost vzetih predmetov oziroma višina protipravno pridobljene premoženjske koristi le enega od elementov, na podlagi katerih sodišče opravi presojo sorazmernosti, pri čemer je tisto mejno vrednost, ki predstavlja razmejitev med lažjimi in težjimi kaznivimi dejanji, kot element kaznivega dejanja določil že zakonodajalec. Ker je torej sodišče pri podaljšanju pripora ravnalo v skladu z zahtevami Ustave iz prvega odstavka 20. člena in ZKP, ni mogoče trditi, da je bila z izpodbijanima sklepoma sodišča kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
Prav tako je sodišče z izpodbijanim sklepom K 527/95 utemeljeno zavrnilo predlog za odpravo pripora, vložen po pravnomočnosti obtožnice. Obrazložitev sklepa je sicer kratka, se pa v njej senat izreče glede vseh - prav tako kratkih - navedb v predlogu: glede "pomislekov pravne narave" se utemeljeno sklicuje na pravnomočno obtožnico, glede ostalih razlogov, za katere izrecno ugotovi, da niso novi, ampak jih je pritožnik navajal že v teku postopka, pa utemeljeno napotuje na vsebino že izdanega sklepa
izvenobravnavnega senata, saj gre za vprašanja, o katerih je senat neposredno pred vložitvijo predloga že odločil.
9. Po določbi petega odstavka 207. člena ZKP lahko pripor po vložitvi obtožnice traja največ dve leti. Če v tem roku obtožencu ni izrečena obsodilna sodba, se pripor odpravi, obtoženec pa izpusti. Ustavno sodišče je v zadevi št. Up 123/95 glede odnosa med navedeno določbo ZKP in vsebino tretjega odstavka 5. člena EKČP že ugotovilo, da zakonski najdaljši čas trajanja pripora ni v vsakem primeru tudi razumni čas trajanja pripora iz EKČP, saj je le-ta po EKČP odvisen od okoliščin vsakega posameznega primera.
Ustavno sodišče ob upoštevanju navedenega razumevanja razumnega časa trajanja pripora v obravnavanem primeru pritrjuje odločitvi Višjega sodišča, ki je z izpodbijanim sklepom zavrnilo pritožbo zoper sklep o podaljšanju pripora in ugotovilo, da kazenski postopek zoper pritožnika ne teče nesorazmerno dolgo, v zvezi s pritožnikovo navedbo, da sta od vložitve obtožbe do glavne obravnave potekla več kot dva meseca pa utemeljeno opozorilo na dejstvo, da sodišče že zaradi poteka zakonskih rokov in razporeda dela potrebuje določen čas od vložitve obtožbe do razpisa glavne obravnave. Tudi Ustavno sodišče glede na navedeno dejstvo in glede na potek postopka, kot je razviden iz podatkov kazenskega spisa, ocenjuje, da kljub dvomesečnemu presledku med vložitvijo obtožnice in prvim narokom za glavno obravnavo ni mogoče govoriti o nerazumnem trajanju pripora. Upoštevalo je zlasti dejansko trajanje pripora (od odreditve pripora 29.6.1995 do vložitve ustavne pritožbe dne 16.10.1995 tri mesece in pol), višino zagrožene kazni za obravnavano kaznivo dejanje velike tatvine (zapor do petih let), ter korektno vodenje sodnega postopka, v katerem se je v zakonskih rokih po uradni dolžnosti in na podlagi pritožnikovih vlog ves čas preizkušalo, ali je priporni razlog še podan.
C.
10. Senat Ustavnega sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi prvega odstavka 54. člena Zakona o ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik senata dr. Boštjan M. Zupančič in člana dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
Predsednik kazenskega senata
Dr. Boštjan M. Zupančič