U-I-123/94
Natisni
Opravilna št.:
U-I-123/94
Datum odločitve:
9. 10. 1997
Objavljeno:
OdlUS VI, 124
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:U.I.123.94
Akt:
Zakon o dedovanju (Uradni list RS, št. 15/76) (ZD), 103. čl.
Zakon o dedovanju (Uradni list FLRJ, št. 20/55) (ZD-55), 243. čl. Zakon o dedovanju (Uradni list SFRJ, št. 42/65) (ZD-65), 240. čl.
Izrek:
Pobuda za oceno ustavnosti 103. člena Zakona o dedovanju se zavrne.
Pobuda za oceno ustavnosti 243. člena Zakona o dedovanju in 240. člena Zakona o dedovanju se zavrže.
Evidenčni stavek:
Določba Zakona o dedovanju, ki ne dopušča, da bi kdo s pogodbo zapustil svojo zapuščino sopogodbeniku ali komu drugemu, ni v neskladju z Ustavo.
Geslo:
Lastninska pravica, dedna pogodba in oporoka kot izraz lastninske pravice.
Dedovanje, dedna pogodba, svoboda sklepanja, odrek pravici do svobodnega testiranja.
Pravica do izpodbijanja pravih razmerij, odrek pravici.
Izjava poslednje volje, notarski zapis.
Izpodbijanje prehodne zakonske določbe.
Pravna podlaga:
Ustava, 33., 67. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 25., 2. odst. 26. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Alojzija Novak, Ljubljana
Datum vloge:
1. 6. 1994
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US18528
Dokument v PDF obliki:
U-I-123-94.pdf
131 KB
Prenesite datoteko
U-I-123/94-13
9.10.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Alojzije Novak iz Ljubljane, ki jo zastopa Zlatko Lipej, odvetnik iz Medvod, na seji dne 9. oktobra 1997
S k l e n i l o :
1. Pobuda za oceno ustavnosti 103. člena Zakona o dedovanju (Uradni list RS, št.15/76) se zavrne.
2. Pobuda za oceno ustavnosti 243. člena Zakona o dedovanju (Uradni list FLRJ št.20/55) in 240. člena Zakona o dedovanju (Uradni list SFRJ, št. 42/65) se zavrže.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pobudnica izpodbija ustavnost v 1. točki izreka tega sklepa navedene določbe, podrejeno pa tudi v 2. točki tega sklepa navedenih določb. Določba izpodbijanega 103. člena Zakona o dedovanju (v nadaljevanju ZD) naj bi ji omejevala pravico dedovati na podlagi dedne pogodbe, ki jo je s svojim zakoncem sklenila leta 1938 po takrat veljavnih prepisih. Po navedenem členu je namreč neveljavna pogodba, s katero kdo zapušča svojo zapuščino ali njen del svojemu sopogodbeniku ali komu drugemu. Oceno prehodne določbe 243. člena Zakona o dedovanju (Uradni list FLRJ, št. 20/55) oziroma 240. člena prečiščenega besedila iz leta 1965 daje, ker naj bi prej sklenjene dednopravne pogodbe ne ostale v veljavi.
Pobudnica meni, da je bila pravica do zasebne lastnine in dedovanja - kot oblike pridobivanja le-te - omejena zaradi takratne državne ureditve. Po seznanitvi s pojasnili Sekretariata Državnega zbora za zakonodajo in pravne zadeve pa še navaja, da je zasebna lastnina najvišja vrednota civiliziranih meščanskih družb, kjer lahko vsak prosto razpolaga s svojim premoženjem za časa življenja in za primer smrti. (Seveda naj bi obstajale določene omejitve, ki pa naj bi bile nebistvene za konkretni primer). V konkretnem primeru naj bi bilo potrebno predvsem ugotoviti, da je bila pogodba sklenjena v obliki notarskega zapisa pred drugo svetovno vojno, v pravni obliki, ki je bila dovoljena in običajna. Tovrstne pogodbe so bile na Slovenskem tradicija.
Dedna pogodba naj ne bi omejevala zapustnikovega razpolaganja s premoženjem tako v teku življenja kot za primer smrti, saj naj bi lahko ves čas svojega življenja na razne načine pridobival in odtujeval premoženje s prodajnimi, darilnimi in menjalnimi pogodbami, predmet dedne pogodbe pa naj bi bilo samo premoženje, ki ga ima zapustnik ob svoji smrti. Izpodbijani 243. oziroma 240. člen naj bi bil plod takratne družbene ureditve, utemeljevane na znanstvenem socializmu. Privatna lastnina naj bi takrat štela za ostanek buržoaznih družb, dedovanje pa je omogočalo pridobivanje lastnine brez dela. Nekateri teoretiki naj bi se celo zavzemali za odpravo dedovanja, saj naj bi onemogočalo enake startne osnove v življenju. Pobudnica navaja, da je dedna pogodba le eden od načinov zapustitve premoženja ob smrti. Vsak lastnik premoženja ga sprejme s svojo voljo, zavedajoč se vseh posledic, kot je to tudi pri prodajni pogodbi ali menjalni pogodbi in podobnih.
Dednopravne pogodbe naj ne bi nasprotovale načelu razpolaganja zapustnika s svojim premoženjem za primer smrti, saj naj bi ravno omejitev veljavnosti oziroma neveljavnosti take pogodbe ne varovala pravice zapustnika do razpolaganja z njegovim premoženjem za primer smrti. Od lastnika naj bi bilo odvisno, ali napiše oporoko ali ne, ali sklene dedno pogodbo ali ne, ali vse odproda ali ne. Takšnemu stališču bi po pobudničinem mnenju morala ustrezno pritrditi tudi zakonodaja, da bi varovala z ustavo zagotovljeno pravico do zasebne lastnine in dedovanja.
2. Sekretariat DZ za zakonodajo in pravne zadeve po obravnavi na Odboru za notranjo politiko in pravosodje pojasnjuje, da Ustava zagotavlja pravico do dedovanja, pri čemer zakon določa način in pogoje dedovanja. Dedovanje se nanaša na prehod premoženja umrle osebe na druge osebe; pri tem naj bi bilo zaradi svobode odločanja zapustnika o svojem premoženju in s tem zaradi varovanja njegove lastninske pravice pomembno, da zapustnik lahko o tem, komu bo zapustil svoje premoženje po svoji smrti, odloča vse do nje. Zato zakon določa neveljavnost tistih dednopravnih pogodb, ki omejujejo zapustnikovo odločanje o usodi njegovega premoženja v primeru njegove smrti. To sta dedna pogodba (pogodba , s katero kdo zapušča svojo zapuščino sopogodbeniku ali komu drugemu) in pogodba o vsebini oporoke, torej pogodba, s katero se kdo zaveže, kaj bo določil v oporoki in česa ne, kaj bo preklical in česa ne. Teh dveh pogodb kasneje ni mogoče preklicati, že narejeno oporoko pa. Pogodba dednopravnega značaja, ki ni neveljavna po zakonu, pa je sporazum med prednikom in njegovim potomcem o odpovedi dediščini, ki bi šla potomcu po prednikovi smrti. S to pogodbo se namreč zapustnikova razpolaganja za primer smrti ne omejujejo. Kot veljavni pogodbi pa zakon o dedovanju ureja še pogodbo o razdelitvi in izročitvi premoženja za življenja in pogodbo o dosmrtnem preživljanju. Vendar pa pri teh dveh pogodbah ne gre za pogodbi za primer smrti, temveč za obligacijski pogodbi med živimi, ki se nanašata na trenutno lastno premoženje zapustnika oziroma prednika. Čeprav Ustava prepušča urejanje načina in pogojev dedovanja zakonu, naj bi v interesu pravice zapustnika o razpolaganju z njegovim premoženjem za primer smrti določala neveljavnost tistih dednopravnih pogodb, ki temu načelu nasprotujejo.
B.
3. Glede na tesno povezanost lastninske pravice in pravice do dedovanja v 33. členu Ustave je tudi pri določanju načina in pogojev dedovanja z zakonom po 67. členu Ustave treba upoštevati, da je dedovanje, zlasti oporočno dedovanje, izraz lastnikove pravice, da razpolaga s svojim premoženjem za primer smrti. Način lastnikovega razpolaganja je z obravnavanim zakonom omejen na oporočno razpolaganje, pri čemer mora oporočitelj spoštovati predpisane obličnosti razpolaganja ter nekatere omejitve zlasti v korist nujnih dedičev. Če zapustnik ne napravi oporoke, sledi dedovanje po določilih zakona. Takšna ureditev, ki je v osnovi nastala v letu 1955, je ukinila možnost razpolaganja s premoženjem z dedno pogodbo, ki je na naših tleh do tedaj predstavljala enega od možnih načinov. Ob nastajanju zakona je bilo upoštevano stališče, da dedna pogodba ni potrebna, ker naj bi vse potrebe zadovoljevala institut zakonitega dednega reda in institut oporoke. Slovenski Zakon o dedovanju je v letu 1976 navedeno stališče prevzel.
4. V teoriji se navaja, da je bila dedna pogodba uvedena v fevdalni dobi, da se ohrani moč in vpliv določenih rodbin.
Avtonomija strank, svoboda dogovarjanja, je dosegla svoj višek v dobi kapitalističnega liberalizma pod geslom, da je vse dovoljeno, kar ni izrecno prepovedano. Po klasični teoriji volje naj bi imela obligacija, ker izvira iz volje strank, prednost pred zakonom, saj naj bi zakon samo izpolnjeval voljo strank, kolikor je ta pomanjkljiva. V sodobnem pravu je avtonomija volje omejena s pravili morale in javnega reda. Vendar pa se je v ustavnosodni teoriji in judikaturi razvilo pojmovanje, po katerem so dane meje, do katerih lahko zakon omejuje neko pravico. Gre za tehtanje dobrin - teh, ki so prizadete, in tistih, ki naj bi bile z zakonom varovane in so narekovale določeno stopnjo omejevanja.
5. V kontekstu obravnavane zadeve gre predvsem za vprašanje, ali bi bilo dopustno, da se zapustnik odreče pravici do svobodnega testiranja (če obravnavani zakon tega ne bi oviral) oziroma ali je omejitev avtonomije stranke lahko namenjena tudi varovanju osebnostnih pravic. Vsakdo se lahko odreče svojim posameznim pravicam. Vsakdo je svoboden v svoji odločitvi in se, na primer, lahko odreče izpodbijanju pravnih razmerij, za katera ve, da so nastala z napako. Vendar teorija meni, da bi segel poseg v njegovo svobodo predaleč, če razlogi, zaradi katerih bi upravičenec izpodbijal kakšno pravno razmerje ali zahteval njegovo razvezo, še niso nastali takrat, ko se je svoji pravici odrekel. Njegova svoboda naj bi bila okrnjena, ker bi bila njegova odločitev omejena zaradi tega, ker dejanskega stanja v času odreka še ni poznal in tako v resnici položaja še ni mogel prav presoditi niti pravno kvalificirati. V primeru, ko ne more zaradi svojega odreka kasneje, ko mu je položaj znan, več ukrepati, naj bi bilo šteti, da je njegova svoboda okrnjena. Ker gre za izredno pomembno dobrino človekove osebnosti, naj bi takšna okrnitev štela za nasprotno načelom morale.
6. Dedno pogodbo dopuščajo le nekatere tuje ureditve. Romanski pravni krog jo zavrača. Kot možni dedni naslov pa je priznana v Avstriji, Nemčiji in Švici. V Avstriji lahko dedno pogodbo skleneta le zakonca. Svobodi testiranja se ne moreta v celoti odpovedati, ker mora biti četrtina zapuščine pridržana za razpolaganje z oporoko. Po nemški ureditvi je omejevanje svobode testiranja dovoljeno, kot navajajo, zaradi praktičnih razlogov (na primer: sin bo v očetovem podjetju sodeloval pod pogojem, da bo podjetje podedoval; ali pa: zakonca se dogovorita, da po smrti enega od njiju ne bo dedoval preživeli zakonec, temveč sorodniki - otroci - zapustnika; ipd.).
7. Glede na to, da v nekaterih naši ustavni ureditvi podobnih ureditvah dedna pogodba ne šteje za način razpolaganja s premoženjem, ki bi nasprotoval uresničevanju zagotovljenih človekovih pravic in svoboščin, v načelu takšno razpolaganje s premoženjem tudi z našo ureditvijo ne bi bilo v neskladju. Vendar pa to po vsem navedenem ne pomeni, da ureditev, ki te možnosti ne daje, ni prav tako v skladu z ustavo. Razpolaganji s premoženjem na način, ki ga na splošno omogoča dedna pogodba, in na način, ki ga omogoča oporoka, sta med seboj primerljivi, saj sta v obeh primerih izraz lastninske pravice. Zakonodajalec zato lahko v okviru pooblastila iz drugega odstavka 67. člena med tema dvema opcijama izbira in se odloči le za tistega od obeh načinov razpolaganja, ki ga ob upoštevanju funkcij lastnine šteje za primernejšega. Očitek, da je izpodbijana ureditev izraz negacije lastnine, ki je bila značilna za prejšnjo ustavno ureditev, ne vzdrži, saj je bila utemeljevana z razlogom zadostnosti zakonitega in oporočnega dedovanja, ki prevladujeta tudi v drugih pravnih ureditvah.
8. Pobudnica 103. člena Zakona o dedovanju ne izpodbija zato, ker bi ji preprečeval skleniti novo dedno pogodbo. Njen primer je povezan z uporabo prehodne določbe prvega odstavka 229. člena istega zakona, ki ga pa ne izpodbija, saj podrejeno izpodbija le prejšnjo ureditev, za kar pa, zaradi prenehanja veljavnosti Zakona iz leta 1955, niso izpolnjeni procesni pogoji in je bilo treba pobudo v tem delu zavreči. Po prehodni določbi prvega odstavka 229. člena izjava poslednje volje, napravljena pred uveljavitvijo zakona v obliki, ki je bila tedaj dovoljena, velja, kolikor ni v nasprotju z določbami tega zakona. Tako je, na primer, v letu 1938 v obliki notarskega zapisa sestavljena dedna pogodba kot izjava poslednje volje po navedeni zakonski določbi veljavna izjava poslednje volje. Iz navedenega sledi, da v preteklosti nastala obravnavana razpolaganja za primer smrti še vedno predstavljajo veljavno pravno podlago za dedovanje. Ne veljajo le v tistih določbah, ki bi bile neveljavne tudi v primeru neposrednega oporočnega razpolaganja.
C.
9. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi 25. člena in drugega odstavka 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču v sestavi: predsednik dr. Lovro Šturm, in sodniki dr. Tone Jerovšek, mag. Matevž Krivic, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Boštjan M. Zupančič. Sklep je sprejelo soglasno.
P r e d s e d n i k
dr. Lovro Šturm