Up-41/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-41/96
Datum odločitve:
25. 4. 1996
Objavljeno:
OdlUS v, 69
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:Up.41.96
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 139/96 z dne 7.2.1996 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 68/96 z dne 30.1.1996

Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94), 3. tč. 2. odst. 201. čl.
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani se zavrne.

Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku se zavrne.
Evidenčni stavek:
Ker sta sodišči v izpodbijanih sklepih presodili vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo, in svojo odločitev z zadostnimi in bistvenimi argumenti tudi obrazložili, kršitev pravice do osebne svobode iz 20. člena Ustave ni podana.
Ustavno sodišče v postopku odločanja o ustavni pritožbi ne opravlja funkcije pritožbenega sodišča, zato se praviloma ne spušča v to, ali je sodišče pravilno ugotovilo dejansko stanje, niti ne v pravno presojo sodišča, kar je prvenstveno zaupano sodnikom pristojnih sodišč, ki sodijo po Ustavi in zakonu. Ustavna pritožba je v sistemu sodnega varstva namenjena izjemni obravnavi sodnih odločb, ne pa funkciji pritožbenega sodišča. Zato jo je praviloma mogoče vložiti šele po izčrpanju pravnih sredstev. Ker pritožnik pomanjkljivosti psihiatričnega izvedenskega mnenja v pritožbi zoper sklep o priporu ni uveljavljal, čeprav bi jih lahko, in torej pravnih sredstev v vsebinskem smislu ni izčrpal, Ustavno sodišče utemeljenosti tega pritožnikovega očitka ni presojalo.
Ker je o ustavnosti zakonske določbe, ki jo je izpodbijal pobudnik, Ustavno sodišče že odločilo, in ker je tedaj že odgovorilo tudi na vse bistvene argumente, ki jih je navedel pobudnik, je pobudo zavrnilo.
Geslo:
Pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti.
Pravica do osebne svobode.
Razmerje med Ustavnim sodiščem in Vrhovnim sodiščem v postopku odločanja o ustavni pritožbi.
Predhodno izčrpanje pravnih sredstev kot pogoj za vložitev ustavne pritožbe.
Ponovno odločanje Ustavnega sodišča o isti zadevi.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20. čl.
Zakon o ustavnem sodišču (ZUstS), 2. odst. 26., 1. odst. 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje odločbe št. Up-57/95, Up-75/95, Up-74/95, vse z dne 7/7- 1995, Up-164/95 z dne 7/12-1995 in U-I-18/93 z dne 11/4-1996.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
19. 2. 1996
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US17813
Dokument v PDF obliki:
Up-41-96.pdf
129 KB
Prenesite datoteko
Up-41/96
25. april 1996
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi V.S. iz D. pri L., ki ga zastopa mag. M.J. - N., odvetnik v L. na seji dne 25. aprila 1996
o d l o č i l o :
1. Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 139/96 z dne 7.2.1996 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 68/96 z dne 30.1.1996 se zavrne.
2. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94) se zavrne.
O b r a z l o ž i t e v
1. Pritožnik z ustavno pritožbo, vloženo dne 19. februarja 1996, izpodbija sklep sodišča, s katerim mu je bil podaljšan pripor iz razloga po 3. točki drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: ZKP), in sklep sodišča, s katerim je bila zavrnjena pritožba zoper prvi sklep. Meni, da mu je bila z izpodbijanima sklepoma kršena pravica iz 20. člena Ustave. Predlaga odpravo pripora.
2. Pritožnik trdi, da sodišče ni navedlo posebnih okoliščin, zaradi katerih naj bi bil pripor pritožnika neogibno potreben.
Meni, da je sodišče potrebnost pripora utemeljilo z dvema "nevarnostma": a) da bo pritožnik dokončal dejanje proti O. in b) da je kot osebnost nagnjen k nasilniškemu obnašanju. Obojemu pritožnik ugovarja. Prvemu sklepu ugovarja z navedbo, da sta sodišči na eni strani dejstva o okoliščinah kazenske zadeve popačili in jih navlekli na Prokrustovo posteljo neogibne potrebnosti pripora, na drugi strani pa bistvenih okoliščin, potrebnih za ugotovitev neogibne potrebnosti pripora, sploh nista upoštevali. V dokaz te trditve je navedel konkretna stališča sodišča, s katerimi se ne strinja. Tako naj bi ne bilo jasno, kako je sodišče prišlo do ugotovitve, da so S., Š. in H. skušali preprečiti dokončanje dejanja zoper O. Za lase privlečen naj bi bil sklep sodišča, da je H. preprečil, da bi pritožnik zabodel tudi Š. Sodišče naj bi potvorilo del pritožnikovega zagovora, kjer je povedal, da je imel nož spravljen v avtu. Oškodovanec O. naj bi ne znal pojasniti, kakšen motiv naj bi imel pritožnik, da bi ga ubil. Jasno naj bi bilo, da pritožnik ni imel naklepa vzeti življenja niti S. niti O.
Drugemu sklepu ugovarja, češ da še ni bil nikoli v kazenskem postopku zaradi nasilniških kaznivih dejanj in da naj bi bilo zato neutemeljeno sklicevanje na izpovedbo pritožnika, da bi se mu lahko v vinjenem stanju "strgal film". To naj bi se mu do sedaj še ne bilo zgodilo. Sodišči naj bi nekritično privzeli mnenje izvedenca psihiatra. Ta govori hkrati o nadpovprečni inteligenci in impulzivni osebnosti pritožnika. Ne pojasni pa, v kolikšni meri bi bil pritožnik kljub impulzivnosti glede na svojo inteligenco sposoben obvladovati svoje ravnanje. Iz mnenja izvedenca naj bi ne bilo jasno, kako je izvedenec prišel do ocene, da je pritožnik impulzivna osebnost. "Impuzivna" dejanja pritožnika naj bi bila "stara" več kot 25 let, pa še tedaj naj bi šlo le za gostilniške pretepe, v katerih naj bi nikoli nihče ne bil poškodovan.
Pritožnik meni, da sta bili sodišči pod vtisom teže dejanj, ki jih pritožniku očita obtožba.
3. Hkrati z ustavno pritožbo je pritožnik vložil tudi pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP. Meni, da izpodbijani določbi manjkata tista določnost in jasnost, na podlagi katere bi bilo sploh mogoče opredeliti okoliščine in pogoje prihodnjega ravnanja posameznika. Poseg v posameznikovo svobodo na podlagi nekonkretne, nespecifične in neartikulirane "bojazni" naj bi pomenil tako zanikanje načela zakonitosti kot tudi vseh postopkovnih pravil modernega kazenskega postopka. Zakonodajalec bi moral konkretizirati ustavni pogoj neogibne potrebnosti pripora in in se izjasniti o možnosti drugih preventivnih ukrepov. To pa naj bi predpostavljalo prav tako kontradiktorno ugotavljanje kot pri ugotavljanju krivde.
Sklepanje o prihodnjih ravnanjih posameznika, ki naj bi bilo mogoče le na podlagi ocene posameznikove osebnosti, naj bi ne bilo stvar pravne presoje, ampak kvečjemu ugotovitev stroke, ki se ukvarja s psihološkimi značilnostmi ljudi. Pobudnik je navedel rezultate empiričnih raziskav povratništva, opravljenih v ZDA in v Sloveniji. Stopnja točnosti napovedovanja naj bi bila zelo nizka. Pobudnik meni, da bi moral biti pripor strogo omejena izjema in da naj bi ga bilo mogoče odrediti le v primeru, ko bi bili opredeljeni povsem jasni kriteriji za njegovo uporabo.
Predlaga razveljavitev izpodbijane določbe.
4. Višje sodišče je odgovorilo, da pritožnik zatrjevano kršitev ustavne pravice temelji na drugačnih dokaznih sklepih in oceni (izvedeniško mnenje), kot sta jih napravili sodišči v izpodbijanih odločbah. Za tako - drugačno - oceno naj bi v dokaznem gradivu zaenkrat ne bilo opore. Šlo naj bi za pritožbo zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.
5. Ustavno sodišče je vpogledalo spis Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I K 47/96.
B. - I.
6. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. ZKP v 3. točki drugega odstavka 201. člena določa, da se sme pripor odrediti, če posebne okoliščine opravičujejo bojazen, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi.
7. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 in v dosedanjih odločbah o ustavnih pritožbah zoper sklepe o priporu zaradi ponovitvene nevarnosti, predvsem v odločbah št. Up-57/95, Up-74/95 in Up-75/95, vse z dne 7.7.1995, obrazložilo, na kakšen način naj sodišča uporabljajo navedene ustavne in zakonske pogoje, da bo zadoščeno ustavno določeni izjemnosti poseganja v osebno svobodo posameznika.
8. Po stališču Ustavnega sodišča je sodišče dolžno vselej, ko mora na predlog osebe, ki je v priporu, ali po uradni dolžnosti odločati o priporu, presojati, ali so podani ustavni in zakonski pogoji za nadaljnje trajanje pripora, in svojo odločitev tudi ustrezno obrazložiti. Sodišče mora tako pri ugotavljanju nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj (priporni razlog iz 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP) v vsakem sklepu (1) ugotoviti in navesti tiste konkretne okoliščine, iz katerih je možno napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da obstaja realna nevarnost, da bo obdolženec ponovil določeno specifično kaznivo dejanje, (2) napraviti obrazložen sklep o tem, ali bi bila zaradi nevarnosti ponovitve določenega kaznivega dejanja lahko ogrožena varnost ljudi in (3) napraviti obrazložen sklep, ali je varnost ljudi zaradi nevarnosti ponovitve določenega kaznivega dejanja ogrožena do te mere, da bi to odtehtalo poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode (tako npr. v odločbah št. Up-57/95, Up- 74/95 in Up-75/95, vse z dne 7.7.1995).
9. Sodišči sta v izpodbijanih sklepih presodili vse, kar je pomebno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo. Iz izpodbijanih sklepov ne izhaja, da bi bili sodišči napravili sklep o nevarnosti dokončanja kaznivega dejanja zoper O. Drugostopno sodišče je izrecno navedlo, da obstoji nevarnost ponovitve težjih kaznivih dejanj z elementi nasilja. Sklep, ki ga je napravilo drugostopno sodišče - povzeti pa ga je mogoče tudi iz prvostopnega sklepa, češ "da je ... ŠpritožnikĆ oseba, ki zlorablja alkohol in potem v konfliktnih situacijah, do katerih pride tudi zaradi njegove vinjenosti, nekontrolirano oziroma neadekvatno reagira z nasiljem" - je utemeljen z zadostnimi in bistvenimi argumenti. Sodišči sta okoliščine, v katerih naj bi bili storjeni pritožniku očitani kaznivi dejanji, upoštevali, ne da bi se pri tem spuščali v presojo, ali so dogodki res potekali tako, kot navaja obtožnica. Sodiščema tudi ni mogoče očitati, da bi v izpodbijanih sklepih s potrebno stopnjo verjetnosti ne utemeljili obstoja neogibne potrebnosti pripora zaradi varnosti ljudi.
10. Že v odločbi Up-164/95 z dne 7.12.1995 je Ustavno sodišče navedlo, da v postopku odločanja o ustavni pritožbi ne more opravljati funkcije pritožbenega sodišča niti funkcije Vrhovnega sodišča. Zato se praviloma ne more spuščati v to, ali je prvostopno sodišče pravilno ugotovilo dejansko stanje, kakor tudi ne v dokazno oceno in pravno presojo sodišča. Ta presoja je v skladu z ustavnimi in zakonskimi določbami zaupana prvenstveno sodnikom pristojnih pritožbenih sodišč in Vrhovnega sodišča, ki sodijo v skladu z Ustavo in zakonom, Ustavno sodišče pa lahko opravlja nadzor nad sojenjem z ustavnega vidika in v tem okviru ugotavlja, ali ni morda sodišče v postopku odločanja nedovoljeno poseglo v ustavno pravico posameznika. Ustavna pritožba je poseben institut varovanja človekovih pravic in svoboščin in je v sistemu sodnega varstva namenjena izjemni obravnavi sodnih odločb, ne pa funkciji pritožbenega sodišča, zato jo je tudi mogoče vložiti šele po izčrpanju vseh pravnih sredstev.
11. Ustavno sodišče zato tudi ni upoštevalo navedb pritožnika glede pomanjkljivosti psihiatričnega izvedenskega mnenja. Teh pomanjkljivosti pritožnik v pritožbi ni navedel, čeprav bi jih lahko. V vsebinskem smislu torej pravnih sredstev, ki so mu bila na razpolago, ni izkoristil. Sodišče tudi po uradni dolžnosti tega ni bilo dolžno preveriti in te kršitve - če bi bila obstajala - tudi ni moglo odpraviti.
12. Ker zatrjevana kršitev pritožnikove ustavne pravice iz 20. člena Ustave ni podana, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrnilo.
B. - II.
13. O ustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP je Ustavno sodišče odločilo že v odločbi U-I-18/93 z dne 11.4.1996. Ugotovilo je, da izpodbijana zakonska določba ni v skladu z Ustavo, da Zakon ni v skladu z Ustavo, ker ne določa milejših ukrepov za preprečevanje ponovitvene nevarnosti, in da ni v skladu z Ustavo niti postopek odločanja o priporu, kot ga ureja Zakon. V odločbi je odgovorilo na vse bistvene argumente, ki jih je navedel pobudnik. Navedlo je tudi, zakaj izpodbijane določbe ni razveljavilo, ampak le ugotovilo njeno neskladnost z Ustavo. Ker od ponovne presoje ustavnosti izpodbijane odločbe ni pričakovati drugačne odločitve, je Ustavno sodišče pobudo zavrnilo (drugi odstavek 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 15/94).
C.
14. Ustavno sodišče je to odločbo sprejelo na podlagi prvega odstavka 59. člena in drugega odstavka 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču v sestavi: predsednik dr. Tone Jerovšek in sodniki mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, dr. Lovro Šturm, Franc Testen in dr. Lojze Ude. Odločbo je sprejelo soglasno.
P r e d s e d n i k
dr. Tone Jerovšek