Up-119/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-119/97
Datum odločitve:
21. 5. 1997
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.119.97
Akt:
Ustavna pritožba S. M. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 87/97 z dne 8.4.1997 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. Kr 27/97 z dne 3.4.1997 in zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 103/97 z dne 25.4.1997 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I K 37/97 z dne 16.4.1997
Izrek:
Ustavna pritožba S. M. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani in zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Sodišči sta po oceni Ustavnega sodišča s takšno utemeljitvijo zadostili zahtevam, ki jih za odločanje o priporu iz razloga begosumnosti postavlja Ustava. Na podlagi konkretnih dejstev sta napravili razumen sklep o obstoju nevarnosti bega ter presodili, da je zaradi nevarnosti bega pripor neogibno potreben za zagotovitev pritožnikove navzočnosti v kazenskem postopku.
Geslo:
Nepristojnost Ustavnega sodišča za oceno pravilne uporabe materialnega prava.

Pripor, podaljšanje, razlog begosumnosti.

Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora, obrazložitev pripornih razlogov, oziroma razlogov za podaljšanje pripora.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 192., 195., 432. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
21. 5. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18379
Up-119/97
21.5.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe S. M. iz N. m. na seji senata dne 21. maja 1997
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba S. M. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 87/97 z dne 8.4.1997 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. Kr 27/97 z dne 3.4.1997 in zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 103/97 z dne 25.4.1997 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I K 37/97 z dne 16.4.1997 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
1. Pritožnik je vložil dne 15.4.1997 najprej ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa prva navedena sklepa o podaljšanju pripora iz pripornega razloga begosumnosti, izdana v teku postopka pred razpravljajočim sodnikom ob preizkusu, ali so še dani razlogi za pripor. Dne 28.4.1997 je ustavno pritožbo (smiselno) dopolnil in razširil še na sklepa istih sodišč o ponovnem podaljšanju pripora ob izreku obsodilne sodbe na kazen zapora. V obširnih vlogah zatrjuje predvsem, da ni begosumen in s tem v zvezi opisuje svoje osebne razmere in okoliščine, ki naj bi jih sodišče ne upoštevalo. Ravnanje sodišča šteje pritožnik zato za nezakonito in neustavno pa tudi nepotrebno, imelo naj bi namen, da ga materialno in psihično uniči, pri čemer še posebej opozarja na potek postopka in s tem povezano trajanje pripora.
Navaja, da je bila sodba, s katero je bil obsojen na 24 mesecev zapora, razveljavljena, v ponovljenem postopku pa je bilo razpisanih kar pet glavnih obravnav, in da je posledično za 23 000,00 SIT priprt že 207 dni.- V obeh vlogah, zlasti v drugi vlogi z dne 27.4., pritožnik tudi obširno napada meritorno odločanje sodišča, zlasti v ponovljenem postopku, pojasnjuje svoje predloge za izločitev sodnice ter s tem v zvezi zatrjuje kršitev številnih določb Ustave.- Pritožnik s "prošnjo za ustavno in zakonito pomoč" in z "zahtevo po takojšnji vaši urgenci" smiselno predlaga razveljavitev izpodbijanih sklepov in odpravo pripora.
2. Ustavno sodišče je v postopku vpogledalo spis Okrajnega sodišča v Ljubljani, št. K 37/97.
3. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostosti, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Pojem "potrebno za potek kazenskega postopka" se nanaša tudi na zagotovitev obdolženčeve prisotnosti v kazenskem postopku, brez katere kazenskega postopka sploh ni mogoče izvesti. Pripor pa mora biti tudi "neogibno potreben", kar pomeni, da obdolženčeve prisotnosti ni mogoče zagotoviti z nobenim drugim, blažjim ukrepom.
4. Pripor zaradi begosumnosti je mogoče odrediti le ob izpolnjenih pogojih, določenih v Ustavi in zakonu. Po določbi 1. točke prvega odstavka 432. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94) je dopustno tudi v skrajšanem postopku pred okrajnim sodiščem odrediti pripor iz pripornega razloga begosumnosti, če se oseba skriva, če ni mogoče ugotoviti njene istovetnosti ali če so podane druge okoliščine, ki očitno kažejo na nevarnost, da bo sicer pobegnila. V svojih dosedanjih odločitvah je Ustavno sodišče že večkrat navedlo, da mora sklepanje sodišča o obstoju begosumnosti temeljiti na konkretno izkazanih okoliščinah, na podlagi katerih je mogoče z veliko verjetnostjo sklepati, da obstoji nevarnost bega. Poleg teže kaznivega dejanja ali morebitne visoke kazni pridejo v poštev najrazličnejše okoliščine, ki pri sodnikih ustvarijo takšno prepričanje in ki zadevajo predvsem značaj osebe, poklic, domicil, premoženje, družinske vezi in druge vezi z domačim oziroma tujim okoljem. - Glede na naravo skrajšanega postopka zanj v polni meri veljajo določbe 192. člena ZKP, da se za zagotovitev navzočnosti obdolženega na prvem mestu uporabijo blažji ukrepi, in šele če ti niso učinkoviti, tudi strožji ukrepi. Kot milejša ukrepa predvideva ZKP, poleg vabila in privedbe, obljubo obdolženca, da ne bo zapustil prebivališča (195. člen) in varščino (196. člen), če je obdolženec v priporu le zaradi tega, ker se je bati, da bo pobegnil.
5. V obeh izpodbijanih sklepih je sodišče prve stopnje naslonilo podaljšanje pripora na ugotovitev, da so še vedno podane iste okoliščine, ki so narekovale odreditev pripora, to pa so zlasti dejstvo, da pritožnik na naslovu stalnega bivališča dejansko že osem let ne biva, da nima začasnega bivališča ter da kraj prebivališča pogosto menja oziroma da na znanih naslovih ne stanuje. Na podlagi teh okoliščin, ki jih je še posebej preverilo z zaslišanjem prič na glavni obravnavi, je sodišče sklenilo, da bi se pritožnik na prostosti lahko z bivanjem na različnih naslovih izmikal kazenskemu postopku. Višje sodišče je pritožnikove pritožbene navedbe zavrnilo in zaključilo enako kot sodišče prve stopnje, to je, da se okoliščine, ki so narekovale odreditev in kasnejša podaljševanja pripora v pritožnikovo korist niso spremenile, pri čemer se sklicuje na iste okoliščine kot sodišče prve stopnje. Po oceni Višjega sodišča pritožnikove navedbe tudi ne dajejo nobene garancije za to, da bi bil sodišču dosegljiv, zato tudi ni razlogov za uporabo kakšnega drugega blažjega ukrepa za zagotovitev pritožnikove dosegljivosti. Višje sodišče se ozre tudi na trajanje postopka: razloge za relativno dolgotrajen postopek vidi v enkrat že razveljavljeni sodbi pa tudi v pritožnikovih zahtevah za varstvo zakonitosti in zahtevah za izločitev sodnice.
6. Sodišči sta po oceni Ustavnega sodišča s takšno utemeljitvijo zadostili zahtevam, ki jih za odločanje o priporu iz razloga begosumnosti postavlja Ustava. Na podlagi konkretnih dejstev sta napravili razumen sklep o obstoju nevarnosti bega ter presodili, da je zaradi nevarnosti bega pripor neogibno potreben za zagotovitev pritožnikove navzočnosti v kazenskem postopku. Iz obrazložitve prvostopnih sklepov sicer ni vidno, da bi prvostopno sodišče tehtalo možnost, da se zoper pritožnika uporabi kateri od milejših ukrepov, ki jih za zagotovitev navzočnosti obdolženca v kazenskem postopku predvideva ZKP, vendar pa je to napako, kot je razvidno iz obrazložitve sklepa Višjega sodišča, odpravilo pritožbeno sodišče. Glede na ugotovljene okoliščine v zvezi z bivališčem in zaposlitvijo je očitno, da mu vabil ni mogoče vročati in da je tudi morebitna prisilna privedba neizvedljiva. Da pritožnik v svojih vlogah garancije za uporabo blažjega ukrepa ni ponudil, pa potrjujejo podatki kazenskega spisa, po katerih pritožnik sam ali po zagovornici npr. položitve varščine kot milejšega ukrepa, ki bi lahko nadomestil odrejeni pripor, nikoli ni predlagal, zato sodišče o njej tudi ni moglo odločati. Da se sodišče ni odločilo za "obljubo, da ne bo zapustil prebivališča" pa je mogoče šteti za razumno glede na dejstvo, da pritožnikove izjave, ki jih je dajal v postopku glede svojega bivališča in zaposlitve večinoma niso bile spoznane kot verodostojne: ko jih je sodišče preverjalo, je po pravilu ugotovilo drugačno dejansko stanje, kot ga je zatrjeval pritožnik.
7. Glede na navedeno po presoji senata Ustavnega sodišča z obravnavanima podaljšanjema pripora pritožnikova ustavna pravica do osebne svobode očitno ni bila kršena. Kršena tudi ni bila zato, ker je pritožnik zaradi podaljšanja sedaj v priporu že skoraj sedem mesecev. Ob upoštevanju podatkov kazenskega spisa namreč sodišču zaenkrat ni mogoče očitati, da zadeve ni obravnavalo pospešeno. Tudi postopek ni enostaven do te mere, kot to zatrjuje pritožnik v ustavni pritožbi, saj se pritožniku sodi za tri kazniva dejanja goljufije, storjena na škodo dveh oškodovancev in z bistveno višjim zneskom protipravno pridobljene premoženjske koristi, kot navaja pritožnik. K daljšemu postopku pa je bistveno prispeval tudi pritožnik sam, ki je sicer možna in dovoljena pravna sredstva v posameznih primerih, zlasti pri zahtevanih izločitvah sodnice, uporabil na način, ki je postopek v veliki meri zavrl.
8. V zvezi s pritožbenimi navedbami, ki merijo na očitek sodišču, da določenih okoliščin ni upoštevalo ali pa jih ni upoštevalo v zadostni meri, Ustavno sodišče poudarja, da v postopku odločanja o ustavni pritožbi ne more opravljati funkcije pritožbenega sodišča in se pri tem spuščati v dokazno oceno in pravno presojo sodišča. Ta presoja je v skladu z ustavnimi in zakonskimi določbami zaupana prvenstveno sodnikom pristojnih rednih sodišč, medtem ko Ustavno sodišče lahko opravlja nadzor nad sojenjem le z ustavnega vidika in v tem okviru ugotavlja, ali ni morda sodišče v postopku odločanja nedovoljeno poseglo v ustavno pravico posameznika.
9. Odločati tudi ni moglo v tem postopku o tistih zatrjevanih kršitvah Ustave, ki se nanašajo na meritorno odločanje sodišča prve stopnje o pritožnikovi krivdi in kazni. Odločanju o teh morebitnih kršitvah je namenjen postopek s pravnimi sredstvi zoper sodbo, in kolikor so ta neuspešna, tudi postopek z ustavno pritožbo zoper odločitev sodišča o izrednem, izjemoma tudi zoper odločitev (sodbo) o rednem pravnem sredstvu.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Boštjan M. Zupančič in sodnika dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič