U-I-209/93
Natisni
Opravilna št.:
U-I-209/93
Datum odločitve:
23. 2. 1995
Objavljeno:
Ur. list RS, št. 18/95 in OdlUS IV, 17
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1995:U.I.209.93
Akt:
Sodni poslovnik za redna sodišča (Ur. list SRS, št. 26/78, 20/88 in 2/89)

Razpored dela sodnikov Temeljnega sodišča v Ljubljani za leto 1993
Izrek:
Sodni poslovnik za redna sodišča in Razpored dela sodnikov Temeljnega sodišča v Ljubljani za leto 1993 nista bila v neskladju z Ustavo in zakonom.
Evidenčni stavek:
Niso v neskladju določbe Sodnega poslovnika za delo rednih sodišč in Razporeda dela sodnikov, če med določbami, ki urejajo dodeljevanje posameznih pravdnih zadev posameznim sodnikom, in določb, ki bi zagotavljale, da bo zadeva, v kateri je bila tožba umaknjena, pa potem ponovno vložena, po novi vložitvi dodeljena istemu sodniku, kot mu je bila dodeljena po prvi vložitvi.
Geslo:
Zagotavljanje uresničevanja ustavnih pravic z zakoni, podzakonskimi predpisi in splošnimi akti.
Pravica do naravnega sodnika.
Načelo pravne države.
Sprejemanje funkcije sodnega poslovnika.
Organizacija in delo rednih sodišč.
Pravna praznina.
Objava in veljavnost splošnega akta.
Ločeno mnenje sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava 160., 157., 23. čl.
Zakon o sodiščih (ZS), 130. čl., 15., 17. čl.
Zakon o rednih sodiščih (ZRS), 49.,
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 47., 4. odst. 26. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
drugi akti
Vlagatelj:
Društvo Mreža za Metelkovo, Ljubljana
Datum vloge:
6. 12. 1993
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev – ni v neskladju z Ustavo/zakonom
Dokument:
US17340
Dokument v PDF obliki:
U-I-209-93.pdf
141 KB
Prenesite datoteko
U-I-209-93_LM Krivic.pdf
143 KB
Prenesite datoteko
U-I-209-93_LM Šinkovec.pdf
118 KB
Prenesite datoteko
U-I-209/93
23.2.1995
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti in zakonitosti, začetem na pobudo društva Mreža za Metelkovo, Ljubljana, ki ga zastopa Hinko Jenull, odvetnik v Ljubljani, na seji dne 23.2.1995
o d l o č i l o:
Sodni poslovnik za redna sodišča (Uradni list SRS, št. 26/78, 20/88 in 2/89) in Razpored dela sodnikov Temeljnega sodišča v Ljubljani za leto 1993 nista bila v neskladju z Ustavo in zakonom.
Obrazložitev
1. Pobudnica zatrjuje, da določbe izpodbijanih aktov nasprotujejo 23. členu Ustave. Navaja, da morajo zakoni, podzakonski predpisi in splošni akti zagotoviti uresničevanje ustavnih pravic v skladu z njihovo naravo in namenom. Namen pravice, da vsakomur lahko sodi le sodnik, ki je izbran po pravilih, vnaprej določenih z zakonom in s sodnim redom, je po mnenju pobudnice onemogočiti vpliv strank na izbiro sodnika. Predpisi, ki urejajo način uresničevanja te pravice, morajo onemogočiti vsakršno ravnanje, s katerim bi lahko bila ustavna pravica kršena. Izpodbijana akta pa naj bi omogočala, da tožnik navedeno pravico krši tako, da v civilnih postopkih vloženo tožbo, potem ko je zadeva že bila dodeljena sodniku, umakne, jo ponovno vloži in doseže, da je dodeljena drugemu sodniku. Tako se lahko določbe izpodbijanih aktov izigrajo z edino sankcijo ponovnega plačila sodne takse za novo vlogo.
Zaradi navedenega naj bi bila po trditvah pobudnice izpodbijana akta tudi v nasprotju z določbo 2. člena Ustave, po kateri je Slovenija pravna država. Akta pa naj bi bila tudi v nasprotju z določbo 25. člena Ustave, saj naj bi veljavni način določanja sodnikov ne omogočal strankam, da se z razporedom seznanijo. S tem je po mnenju pobudnice strankam onemogočena pravica do pritožbe v zvezi z uveljavljanjem pravice "do naravnega sodnika". Podrejeno pa pobudnica uveljavlja tudi neskladnost izpodbijanih aktov z določbo 49. člena Zakona o rednih sodiščih. Zatrjuje, da Poslovnik ne povzema zakonske določbe o postopku za določitev razporeda dela, pobudnici pa ni znano, ali je bil Razpored dela določen v sodelovanju z vodji enot in zborom sodnikov. Razpored dela pa naj bi bil tudi v nasprotju z določbo 154. člena Ustave, saj po navedbah pobudnice ni bil nikjer objavljen.
Pobudnica izkazuje svoj pravni interes z navajanjem, da je bila pred Temeljnim sodiščem v Ljubljani tožena zaradi motenja posesti. Ko je bila zadeva dodeljena sodniku in je ta razpisal prvi narok, je tožeča stranka tožbo umaknila, že naslednji dan pa vložila zoper pobudnico enako tožbo. Ta zadeva je bila dodeljena drugemu sodniku, ki po stališču pobudnice ni "naravni sodnik".
2. Na pobudo je v delu, ki se nanaša na Sodni poslovnik za redna sodišča, odgovorilo Ministrstvo za pravosodje. Odgovor je bil dan pred uveljavitvijo Zakona o sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94), ko sta še veljala Zakon o rednih sodiščih (Uradni list SRS, št.10/77, 4/82, 37/82, 7/86, 41/87 in 24/88 in Uradni list RS št. 8/90 in 19/94) in na njegovi podlagi sprejeti Sodni poslovnik za redna sodišča. Ministrstvo navaja, da se ustavna pravica do zakonitega sodnika uveljavlja preko zakonskih določb o pristojnosti in sestavi sodišča ter preko razporeda dela sodnikov. Nadalje navaja, da ustavna določba, ki zahteva dodelitev zadeve v reševanje po vnaprej znanih objektivnih kriterijih, nalaga še podrobnejšo izpeljavo, vendar pa meni, da tudi izpodbijane določbe Poslovnika niso v nasprotju z Ustavo. Po mnenju Ministrstva možnost stranke, da v okviru procesnih predpisov posledično doseže izločitev posameznega sodnika, ne pomeni negiranja pravice do zakonitega sodnika. Tudi druga dodelitev se namreč opravi po razporedu na podlagi objektivnih kriterijev, na katere stranka nima vpliva. Zatrjuje, da bi ureditev, po kateri bi ponovno vložena tožba morala ponovno pripasti sodniku, ki mu je bila dodeljena ob prvi vložitvi, zahtevala ureditev številnih dodatnih vprašanj, kar bi lahko imelo za posledico, da razporeditve na ta način ne bi bilo mogoče vnaprej objektivno predpisati.
3. Na pobudo glede Razporeda dela sodnikov je odgovorilo Temeljno sodišče v Ljubljani. Navaja, da pobudnik ni opredelil, kateri razpored dela izpodbija. Domneva, da gre za razpored dela, veljaven v času dodelitve sporne pravdne zadeve, t.j. razpored za leto 1993. Iz previdnosti pa prilaga še razporede za leta 1991, 1992, 1994 in naknadno še 1995. Navaja, da so bili v letu 1993 sodniki pravdnega oddelka na tem sodišču razporejeni na šest vpisnikov. V posamezne vpisnike so se vpisovale pravdne zadeve glede na začetnice priimkov oziroma nazivov toženih strank.
Sodnikom, ki so bili dodeljeni k posameznemu vpisniku, so se zadeve dodeljevale v delo po vrstnem redu pripada na sodišče, upoštevaje abecedni red priimkov sodnikov. Isti dan pripadle zadeve so se v okviru posameznega vpisnika označevale z opravilno številko po abecednem redu priimkov oziroma nazivov toženih strank. Temeljno sodišče nadalje navaja, da pravica do zakonitega sodnika ne pomeni pravice stranke do izbire sodnika. Imajo pa stranke v nekaterih postopkih glede na procesne pravice možnost doseči, da jim sodi drug sodnik od prvotno določenega. Nimajo pa možnosti vplivati na vnaprej določene objektivne kriterije, na podlagi katerih se zadeve dodeljujejo, niti nimajo pravice pogledati v vpisnik pred vložitvijo konkretnega akta. Vnaprejšnja določitev sodnika po stališču Temeljnega sodišča pomeni, da je treba to določitev opraviti kar najbolj precizno in jasno, pri čemer je treba upoštevati, da se spreminja število pripadlih spisov, število sodnikov, obseg dela in učinkovitost sodnikov.
Navaja še, da je treba upoštevati upokojitve, bolezni, dopuste in spremembe v kadrovski zasedbi. Takšna precizna in jasna pravila za dodelitev zadeve pa po stališču Temeljnega sodišča ne omogočajo uveljavitve postopka, po katerem bi se v primeru ponovne vložitve začetnega procesnega akta med istimi strankami in glede istega pravnega in dejanskega stanja zadeva dodelila istemu sodniku, ki je zadevo prejel ob prvi vložitvi. Temeljno sodišče še navaja, da se vpisniki ne hranijo trajno; določiti bi bilo treba obdobje, za katero bi veljalo takšno pravilo; takšnega preizkusa ne bi mogel opravljati tisti, ki določa razpored dela, ampak bi moral to določati sodni poslovnik oziroma sodni red. Ta pa tega ne določa, zato po stališču Temeljnega sodišča pobudniku tudi z razporedom dela za leto 1993 ni bila kršena pravica do zakonitega sodnika.
Temeljno sodišče nadalje zatrjuje, da ni res, da bi veljavni razpored dela sodnikov ne omogočal strankam, da se z njim seznanijo. Razpored dela, ki ga je sprejel predsednik sodišča, je lahko vsaka stranka vselej vpogledala v vseh sodnih pisarnah in pisarnah vodij enot oziroma oddelkov. Temeljno sodišče pojasnjuje, da je imela in ima še vedno vsaka stranka tudi možnost preveriti skladnost konkretne dodelitve posamezne zadeve z načrtom dodeljevanja zadev na ta način, da si pogleda sodni vpisnik.
Končno Temeljno sodišče še navaja, da ne drži pobudnikova navedba, da je bil razpored sprejet v nasprotju z 49. členom Zakona o rednih sodiščih. Kot dokaz o opravljenih postopkih prilaga zapisnik kolegija vodij enot pri Temeljnem sodišču v Ljubljani, ki je sledil oddelčnim kolegijem kot delnim zborom sodnikov pri vseh enotah Temeljnega sodišča v Ljubljani.
B.
1. Glede na navedbe pobudnika in nasprotnih udeležencev je moralo Ustavno sodišče odgovoriti zlasti na naslednja vprašanja: - Kakšna je pravna narava Razporeda dela sodnikov? Ali je Ustavno sodišče pristojno za presojo ustavnosti oziroma zakonitosti navedenega akta?
- Ali obstaja pravovarstvena potreba za presojo ustavnosti in zakonitosti Poslovnika in Razporeda dela za leto 1993, ker se v času odločanja Poslovnik ne bi smel več uporabljati, velja pa že Razpored dela za leto 1995?
- Ali so določbe Sodnega poslovnika za redna sodišča in Razporeda dela sodnikov Temeljnega sodišča v Ljubljani za leto 1993 v nasprotju z določbama 23. in 2. člena Ustave, ker izpodbijana akta ne vsebujeta določbe, da se enkrat vloženi začetni procesni akt, na podlagi katerega je bila zadeva že dodeljena posameznemu sodniku, potem ko je bil umaknjen, pa ponovno vložen, dodeli sodniku, ki mu je bil dodeljen že ob prvi vložitvi? - Ali je izpodbijani Razpored dela sodnikov protiustaven, ker ni bil objavljen?
- Ali izpodbijana akta kršita določbo 25. člena Ustave, ki daje vsakomur pravico do pravnega sredstva?
2. Podlaga za izdajo izpodbijanega Razporeda dela sodnikov Temeljnega sodišča v Ljubljani je bila določba 49. člena Zakona o rednih sodiščih. Razpored dela je po navedeni določbi določil predsednik sodišča v sodelovanju z vodji enot in zborom sodnikov. Vsebino Razporeda dela sta določala še 53. člen in drugi odstavek 56. člena Sodnega poslovnika. Triinpetdeseti člen Poslovnika je določal, da sodnike razporeja na posamezno pravno področje, v posamezne sodne oddelke in v posamezne senate z razporedom dela predsednik sodišča. Po drugem odstavku 56. člena Poslovnika pa se je z razporedom dela določil način razdeljevanja zadev, kadar je bilo za reševanje enakovrstnih zadev istega pravnega področja razporejenih več senatov ali sodnikov posameznikov.
Z razporedom dela so se poleg razporeditve posameznih sodnikov na posamezna delovna oziroma pravna področja (posamični akt) na podlagi pooblastila iz zakona tudi na splošen način določili kriteriji, po katerih so se posamezne zadeve dodeljevale posameznim sodnikom oziroma senatom. V tem delu je šlo pri razporedu dela za splošni akt, izdan za izvrševanje javnih pooblastil. Gre za akt, ki je nujen v verigi aktov (Ustava - zakon - poslovnik oziroma po novem sodni red - razpored dela), ki naj zagotovijo, da se posamezna sodna zadeva, ki glede na procesne določbe o pristojnosti pripada na določeno sodišče, skladno z vnaprej določenimi objektiviziranimi merili dodeli posameznemu sodniku. Glede na to je po določbi pete alinee 160. člena Ustave podana pristojnost Ustavnega sodišča za presojo ustavnosti in zakonitosti tega akta.
3. Podlaga za sprejem izpodbijanega Sodnega poslovnika za redna sodišča je (bila) določba 49. člena Zakona o rednih sodiščih. Dne 28.4.1994 je začel veljati Zakon o sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94). S tem dnem je prenehala veljati večina določb Zakona o rednih sodiščih. Vendar se po določbi 130. člena Zakona o sodiščih do izdaje sodnega reda (najdlje šest mesecev po uveljavitvi Zakona) še vedno uporabljajo določbe Poslovnika za redna sodišča, kolikor niso v nasprotju z navedenim zakonom. Sodni red še ni izdan, od uveljavitve Zakona o sodiščih pa je že preteklo več kot šest mesecev. Iz povedanega izhaja, da ni več podlage za uporabo izpodbijanega poslovnika. Ne glede na to Ustavno sodišče ocenjuje, da pobudnica izkazuje pravovarstveno potrebo za morebitno ugotovitev, da je bil Poslovnik v nasprotju z Ustavo, saj bi ga bilo skladno z določbo 47. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) kot podzakonski akt mogoče tudi odpraviti, s čimer bi za nazaj prenehala pravna podlaga, na kateri je bila pravdna zadeva, v kateri je pobudnica tožena stranka, dodeljena sodniku, za katerega ta zatrjuje, da ni "naravni sodnik".
Tudi razpored dela kot podzakonski akt lahko Ustavno sodišče odpravi. Zato, vsaj dokler Ustavno sodišče ne ugotovi, da kljub morebitni protiustavnosti odprava ne pride v poštev, pobudnici tudi glede Razporeda dela za leto 1993 ni mogoče odreči pravovarstvenega interesa, čeprav ta ne velja več. Pri tem je treba še upoštevati, da je po navedbah Temeljnega sodišča način dodeljevanja zadev, določen z izpodbijanim razporedom, veljal tudi v razporedu za leto 1994, v času izdaje te odločbe pa je smiselno enak način za dodeljevanje zadev posameznim sodnikom določen tudi v Zakonu o sodiščih in v Razporedu dela za leto 1995.
4. Pobudnica ne uveljavlja protiustavnosti ali nezakonitosti tistih določb Sodnega poslovnika in Razporeda dela sodnikov, ki urejajo način dodeljevanja zadev posameznim sodnikom. Način dodeljevanja zadev, kot ga predpisuje Razpored dela za leto 1991, in kot je bil povzet v Razporede dela za leta 1992, 1993, 1994 in 1995, je v bistvenih potezah enak načinu dodeljevanja, kot ga sedaj predpisuje 15. člen Zakona o sodiščih. Pobudnica nasprotuje le temu, da izpodbijana akta ne preprečujeta stranki oziroma udeležencu, ki vloži procesni akt, da z razpolaganji s procesnim aktom doseže, da se zadeva dodeli drugemu sodniku.
Odsotnost določbe, ki bi strankam preprečevala možnost, da dosežejo, da je zadeva potem, ko je bila že dodeljena enemu sodniku, dodeljena drugemu sodniku, ki pa je tudi izbran po pravilih, vnaprej določenih z zakonom in sodnim redom, ni v neskladju z Ustavo.
Drugi odstavek 23. člena Ustave določa, da o pravicah in dolžnostih vsakogar lahko sodi samo sodnik, ki je izbran po pravilih, vnaprej določenih z zakonom in s sodnim redom. Ta ustavna določba preprečuje naknadno izbiro sodnika oziroma določitev kriterijev za izbiro sodnika, ki bo odločal v posamezni zadevi potem, ko je spor že nastal. Vnaprej določena pravila morajo izključiti diskrecijo kateregakoli organa pri določanju sodnika, ki bo odločal v posameznem primeru. Ta pravila tudi ne smejo puščati nobene nepotrebne negotovosti in nedoločnosti pri določitvi sodnika. Določba naj zagotovi, da se bodo zadeve dodeljevale posameznim sodnikom po vnaprej določenih pravilih, ki dodelitev vežejo na naključne opredelilne znake zadeve. Določbo drugega odstavka 23. člena Ustave je treba kot procesno pravilo obravnavati paralelno z načelom zakonitosti kot materialnim pravilom: v obeh primerih gre za načelo vnaprejšnje splošne določenosti, ki naj naslovnike norme ščiti pred samovoljo organov državne oblasti.
Prvenstveni namen določbe 2. odstavka 23. člena Ustave je torej onemogočiti diskrecionaren vpliv sodišča in vsakega drugega organa na izbiro sodnika v posamični zadevi.
Navedena določba pa ne zahteva takšne ureditve, ki bi tudi strankam v postopku preprečila vsakršen vpliv na to, kateri sodnik (ne) bo odločal v njihovi zadevi. Ureditev, ki bi v vseh primerih vnaprej onemogočala vsakršen vpliv ene ali obeh strank na določitev sodnika, ki bo odločal v posamični zadevi, že pojmovno ni mogoča. Stranke vedo, kateri sodniki so razporejeni k posameznim sodiščem in na posamezna delovna področja. Že z uporabo pravil o dogovorjeni pristojnosti lahko obe stranki posredno vplivata tudi na to, iz katerega kroga bo določen sodnik, ki bo odločal o posamezni zadevi. Posamezna stranka pa lahko z uporabo pravil o izbirnih pristojnostih vpliva na to, kateri sodniki (ne) bodo odločali v njeni zadevi. Takšne možnosti vpliva stranke na določitev sodnika v posamični zadevi ne ogrožajo ustavnih dobrin, ki jih varujejo določbe 23. člena Ustave. S takšnim ravnanjem tudi ni kršena ta pravica nasprotne stranke, saj ji še vedno sodi sodnik, ki je izbran po pravilih, vnaprej določenih z zakonom in s sodnim redom, ne pa sodnik, ki bi ga ex post določilo sodišče ali kakšen drug organ.
Ureditev, kakršno zahteva pobudnica, bi bila sicer teoretično možna, vendar pa neučinkovita in s stališča drugega odstavka 23. člena Ustave še bolj sporna od izpodbijane. Pravilo, da se enkrat umaknjena, pa ponovno vložena pravdna zadeva dodeli sodniku, ki mu je bila dodeljena že ob prvi dodelitvi, bi v vsakem primeru zahtevalo meritorno odločitev, ali gre za isto pravdno zadevo. To bi veljalo tudi v primeru, če bi bilo takšno pravilo vezano na predlog tožene (ali tudi tožeče) stranke. Če bi moralo sodišče pred dodelitvijo zadeve sodniku odločiti, ali je nova tožba identična s predhodno umaknjeno tožbo, bi dodelitev takšne zadeve posameznemu sodniku postala odvisna od odločitve sodišča o vsebini (ne sicer utemeljenosti) zahtevka. Znano je, da je prav vprašanje identičnosti zadeve oziroma zahtevka v pravdi eno najtežjih praktičnih in teoretičnih vprašanj, katerega reševanje bi v dodeljevanje zadev posameznim sodnikom vnašalo nedoločnost kriterijev in s tem negotovost. Poleg tega pa bi tožniku, ki je tožbo umaknil in jo ponovno vložil z namenom, da izloči s prvotno dodelitvijo določenega sodnika, tudi s takšno ureditvijo ne bilo mogoče preprečiti takšnega manevra: ob ponovni vložitvi tožbe lahko tožnik vedno delno spremeni tožbo in s tem identiteto zahtevka, pri tem pa ne tvega drugega kot to, da bo tisti del zahtevka, ki ga je oblikoval zato, da je spremenil identiteto tožbe, zavrnjen.
Že teh nekaj razmislekov kaže na to, da bi takšna rešitev vnašala v dodeljevanje zadev negotovost, da bi vključevala meritorno presojo in odločanje sodišča, s tem pa zmanjševala gotovost, predvidljivost in avtomatizem pri dodeljevanju zadev. Pač pa možnost stranke, da z nekaterimi procesnimi dejanji vpliva na določitev sodnika, ki (ne) bo sodil v njeni zadevi, lahko ogroža načelo, da mora soditi nepristranski sodnik. Če je bil na tak način določen sodnik, ki ni nepristranski, lahko uveljavlja prizadeta stranka pravico do nepristranskega sodišča s pravili o izločitvi skladno s posameznimi postopkovnimi določbami.
5. Razpored dela sodnikov je bil glede določb o načinu dodeljevanja zadev sodnikom splošni akt. Za ta akt ni nikjer predpisano, kako ga je treba objaviti. Ker ne gre za predpis, ni bilo potrebno, da bi bil objavljen na način, določen v 154. členu Ustave. Temeljno sodišče navaja in splošno znano dejstvo je, da si lahko razpored dela ogledajo stranke v vseh pisarnah sodišča.
Ustavno sodišče ocenjuje, da je bil takšen način objave tega akta ustrezen glede na njegovo naravo. Pač pa bo nove letne razporede dela in pravila za dodeljevanje zadev, določena v zakonu in v sodnem redu, treba objavljati na oglasni deski sodišča (tretji odstavek 17. člena Zakona o sodiščih).
6. Izpodbijani poslovnik in razpored dela sodnikov res nista določala, da lahko stranka preveri, ali je bila posamezna zadeva dodeljena v skladu z njunimi določbami. To pa ne predstavlja protiustavne pravne praznine. Temeljno sodišče navaja, da se vsaka stranka lahko, potem ko je zadeva že dodeljena, z vpogledom v sodne vpisnike prepriča, ali so bile ob dodelitvi spoštovane določbe Poslovnika in Razporeda. Izpodbijana akta te možnosti nista izključevala. Ne glede na to, ali je ta možnost v izpodbijanih aktih izrecno določena ali ne, lahko stranke že neposredno na podlagi določb Ustave uveljavljajo to pravico v postopku. Če jim jo sodišče odreka, pa imajo na razpolago pravno varstvo na podlagi določbe drugega odstavka 157. člena Ustave.
7. Iz zapisnika kolegija vodij enot pri Temeljnem sodišču v Ljubljani z dne 17.3.1993, ki je sledil oddelčnim kolegijem kot delnim zborom sodnikov pri vseh enotah Temeljnega sodišča v Ljubljani, se je Ustavno sodišče lahko prepričalo, da ne drži pobudnikova navedba, da je bil razpored sprejet v nasprotju z 49. členom Zakona o rednih sodiščih.
C.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi določbe četrtega odstavka 26. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Tone Jerovšek in sodniki mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, dr. Lovro Šturm, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. B. M. Zupančič. Odločbo je sprejelo s sedmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Krivic, ki je dal odklonilno ločeno mnenje. Sodnik Šinkovec je dal pritrdilno ločeno mnenje.
P r e d s e d n i k:
dr. Tone Jerovšek
Odklonilno ločeno mnenje sodnika Krivica
I.
S pobudo neposredno izpodbijana podzakonska akta sicer tudi po mojem mnenju nista v neskladju z Ustavo in zakonom, ker take kršitve pravice do "naravnega" sodnika, do kakršne je prišlo v tem primeru, ta dva akta sploh ne bi mogla preprečiti. Možne zlorabe procesnih pravic, s katerimi stranke lahko kršijo pravico nasprotne stranke do "naravnega" sodnika, bi lahko preprečil samo zakon, zato bi po mojem mnenju Ustavno sodišče v tem primeru moralo postopek od presoje obeh izpodbijanih aktov po koneksiteti razširiti na zakon (ZPP), z ugotovitveno odločbo ugotoviti njegovo neskladnost z Ustavo, kolikor ne omogoča učinkovitega pravnega sredstva zoper omenjene zlorabe procesnih pravic oziroma sploh zoper tovrstne kršitve ustavne pravice do "naravnega" sodnika (tudi kadar pri tem ni šlo za zlorabo procesnih pravic po ZPP), in dati zakonodajalcu rok za odpravo te neskladnosti.
II.
Ker umikanje in ponovno vlaganje tožbe dovoljuje zakon, bi tudi samo zakon lahko predvidel učinkovito pravno sredstvo zoper možne zlorabe[1] te pravice. Določba III. odstavka 3. člena ZPP v zvezi z 10. členom ZPP (po katerih naj sodišče ne bi priznalo razpolaganja strank, ki pomeni zlorabo procesne pravice) v primeru, kakršen se je zgodil pobudniku, ne pomeni učinkovitega pravnega sredstva za preprečitev take zlorabe. Katero razpolaganje bi bilo po teh določbah treba šteti za nedovoljeno: umik prve tožbe, ponovno vložitev identične tožbe ali morda samo oboje skupaj? Če analiziramo vse tri variante, vidimo, da nobena ne pripelje do zadovoljivega rezultata.
a) Umik prve tožbe sam po sebi seveda ni nedovoljen. Sodnik v prvi zadevi in nato višje instance bi ga lahko šteli za nedovoljenega šele, ko bi se ob ponovni vložitvi identične tožbe pojavil sum, da je bil manever izveden zaradi izmaknitve prvotno določenemu sodniku (in če bi bil postopek v prvi zadevi pravnomočno končan še pred ponovno vložitvijo tožbe, bi bila možna le še zahteva za obnovo postopka z vsemi na to vezanimi omejitvami). In dokazati bi bilo treba ne le identičnost tožbe (na kar kot težavo opozarja že obrazložitev), ampak tudi zlorabo pravice, kar je vsekakor zelo težko[2]. A tudi pod tema dvema težkima pogojema bi bila pravica do "naravnega" sodnika zavarovana samo v primeru (dokazane) zlorabe pravice do umika tožbe, ne pa tudi v primeru kršenosti te pravice brez direktne zlorabe omenjene procesne pravice.
b) Ponovna vložitev umaknjene tožbe sama po sebi prav tako ni nedovoljena. Da bi pa v primeru dokazane zlorabe pravice šteli za nedovoljeno prav to procesno dejanje, torej ponovno vložitev identične tožbe (umika prvotne tožbe pa ne), pa bi bila gotovo prehuda (nesorazmerna) sankcija zoper tožnika, ki se je s takim manevrom hotel izogniti določenemu sodniku: dopustna sankcija je, da bo sodil ta sodnik, ne pa, da sodišče ponovne vložitve tožbe sploh ne bi priznalo, s čimer bi tožnik zaradi tega "manevra" sploh izgubil pravno varstvo svojega, morda utemeljenega zahtevka. c) Da bi šteli za nedovoljeni obe procesni razpolaganji (umik tožbe in nato še njeno ponovno vložitev), ne bi bilo niti potrebno (po "razveljavitvi" umika tožbe oživi prva tožba in je druga, identična, že zato brezpredmetna) - če bi bilo potrebno, pa bi lahko povzročalo dodatne zaplete (toženec bi moral izpodbijati v eni zadevi umik tožbe, v drugi pa ponovno vložitev tožbe - in če odločitve v obeh postopkih ne bi bile skladne, bi se stvar lahko zapletla).
V poštev bi torej delno prišla le varianta a, toda tudi pri njej, če ponovim, bi bilo varstvo ustavne pravice do "naravnega" sodnika v nekaterih primerih zelo težko uresničljivo, v nekaterih primerih pa sploh neuresničljivo.
Z gornjo argumentacijo (pod II.) zavračam tisti razlog za podporo sprejetemu izreku, ki ga je zastopala manjšina znotraj večine in ki zato v obrazložitvi ni naveden, lahko pa bo naveden v morebitnih pritrdilnih ločenih mnenjih, namreč razlog, da tovrstnih zlorab procesnih pravic ne moreta preprečevati izpodbijana akta, da pa bi jih lahko preprečilo sodišče z uporabo pravil o prepovedi zlorabe pravic. Po mojem mnenju to brez dopolnitve zakona žal ni možno.
III.
Večinska argumentacija, izražena v obrazložitvi, pa zanika, da bi pri tovrstnih ravnanjih tožnika (z umikom in ponovno vložitvijo tožbe) sploh lahko šlo za kršitev ustavne pravice iz drugega stavka 23. člena Ustave (pravica do "naravnega" sodnika). Po tem stališču ta ustavna pravica zahteva predvsem to, da se onemogoči "diskrecionaren vpliv sodišča in vsakega drugega organa na izbiro sodnika v posamični zadevi", in ne zahteva "takšne ureditve, ki bi tudi strankam v postopku preprečila vsakršen vpliv na to, kateri sodnik (ne) bo odločal v njihovi zadevi".
S to argumentacijo se ne strinjam. Vpliv kateregakoli državnega organa na izbiro sodnika v posamezni zadevi mora biti izključen (po mojem mnenju) prav zato, da ne bi mogel državni organ z določitvijo neki stranki bolj naklonjenega ali manj neugodnega sodnika favorizirati te stranke na škodo druge, ji povečati izglede na uspeh v pravdi in podobno - oziroma da pri strankah vsaj ne bi bilo osnove za domnevo, da je bil neki sodnik določen za sojenje v njihovi zadevi iz takega razloga. Če Ustava torej ne dopušča, da bi katerikoli državni organ vplival na izbiro sodnika v konkretni zadevi, da ne bi bilo s tem porušeno zaupanje strank in javnosti v nepristranskost sodišča ali da ne bi bil celo dejansko določen eni stranki bolj naklonjen (ali vsaj manj neugoden) sodnik, katerega večja naklonjenost eni stranki pa ni navzven zaznavna (da bi to lahko privedlo do njegove izločitve) - če torej tega ne dopušča državnim organom, bi bilo po mojem mnenju logično šteti, da še toliko manj dopušča tak vpliv strankam samim. Če noben državni organ ne sme npr. diskrecionarno izločiti prvega naključno izbranega sodnika, da bi s tem ugodil eni od strank, sme to še toliko manj biti pravica stranke same. Sedanjo ureditev bi zato - le z rahlo ironijo - mogli označiti celo kot ureditev, ki tožniku v civilni pravdi daje "pravico do proste izbire sodnika"[3], le da je ta "prosta izbira" omejena samo na izbiro med razpoložljivimi sodniki pri pristojnem sodišču in da si jo tožnik pravzaprav lahko "kupi" s plačilom takse za ponovno vloženo tožbo (ali celo za več takih tožb, če bi hotel dobiti prav določenega sodnika in bi bilo za to manever treba večkrat ponoviti).
Za nasprotno stališče (da 23. člen Ustave ne zahteva, da bi to strankam moralo biti preprečeno) obrazložitev navaja dva argumenta: prvič, da vsakega vpliva strank "na to, kateri sodnik (ne) bo odločal v njihovi zadevi", sploh ni mogoče preprečiti, in drugič, da bi bila od pobudnice zahtevana ureditev "sicer teoretično možna, vendar pa neučinkovita in ... še bolj sporna od izpodbijane".
ad 1) To, da je (indirekten) vpliv strank na izbiro sodečega sodnika možen npr. "z uporabo pravil o izbirnih pristojnostih" (ali naj sodi sodišče v tem ali drugem kraju), seveda drži - toda ta argument za naše vprašanje ni relevanten kar iz dveh razlogov: prvič, če se v takih primerih opisanemu (indirektnemu) vplivu strank na izbiro sodnika ni mogoče izogniti, to še ne pomeni, da zato ne bi bilo treba z zakonom preprečiti takega vpliva tam, kjer ga je mogoče preprečiti[4], in drugič, vpliv na izbiro sodišča ni isto (problem iste teže) kot vpliv na izbiro sodnika (poimensko).
ad 2) Argument, da bi bila od pobudnice zahtevana ureditev "neučinkovita in še bolj sporna od izpodbijane", vsebuje implicitno priznanje, da izpodbijana ureditev vendarle je sporna (le manj od zahtevane). Če to drži in če bi držala tudi teza o neučinkovitosti zahtevane ureditve, potem zahtevane ureditve ne bi bilo možno zavračati z argumentom, da obstoječa ureditev sploh ne pomeni kršitve pravice do "naravnega" sodnika (le v tem primeru namreč sploh ne bi bila sporna), ampak kvečjemu z argumentom, da sicer gre za kršitev omenjene ustavne pravice, vendar za tako kršitev, ki je ni mogoče preprečiti, ne da bi ob tem še huje prizadeli druge pravice in ustavne dobrine.
Toda teza o domnevni neučinkovitosti zahtevane ureditve po mojem mnenju ne drži. Opira se na dva argumenta: prvič, da je vprašanje identičnosti prvega in drugega tožbenega zahtevka zelo zapleteno vprašanje, "katerega reševanje bi v dodeljevanje zadev posameznim sodnikom vnašalo nedoločnost kriterijev in s tem negotovost", in drugič, da se tožnik lahko temu tudi izogne, tako da "delno spremeni tožbo in s tem identiteto zahtevka". Prvi argument zavračam s protiargumentom, da je tudi v postopku za izločitev sodnika presojanje, ali so res podani razlogi za zahtevano izločitev sodnika, lahko zelo zapleteno in delikatno, kar vnese negotovost v potek postopka in ga zavleče - pa vendar vse to ni razlog, da bi zaradi teh težav zakonodajalec smel iz zakona izpustiti ta način varstva pravice posamezne stranke do nepristranskega sojenja. V zvezi z možnostjo tožnika, da delno spremeni tožbo in tako vendarle doseže izbiro sebi ugodnejšega sodnika, pa bi imel zakonodajalec, če bi mu Ustavno sodišče naložilo dopolnitev zakona, dve možnosti: ena bi bila, da te možnosti tožnikovega izigravanja prepovedi zlorabe procesnih pravic niti ne bi skušal preprečiti. V tem primeru bi bila nova zakonska ureditev lahko npr. v tem, da bi se v primeru ponovne vložitve prej umaknjene tožbe na zahtevo toženca nova zadeva avtomatično predodelila prvotno določenemu sodniku, razen če bi tožnik ugovarjal, da ne gre za identično zadevo (in bi moral nekdo odločiti o tem vprašanju). Tudi ta ureditev bi bila boljša od sedanje, saj bi dajala varstvo vsaj v primerih, ko do spremembe tožbe niti ni prišlo (tako kot v primeru, ki je bil povod za pričujoči postopek). Res pa je, da bi v primeru take ureditve najbrž vsak tožnik, ki bi hotel na ta način doseči izbiro drugega sodnika, drugič pač vložil nekoliko spremenjeno tožbo. Če bi hotel zakonodajalec preprečiti tudi to (kar bi bilo najbrž nujno), pa bi lahko na primer določil, da tisti, ki bi odločal o morebitnem tožnikovem ugovoru zoper toženčevo zahtevo o predodelitvi nove zadeve prvotnemu sodniku, ne odloča samo o identičnosti obeh zadev, ampak da lahko odredi predodelitev nove zadeve prejšnjemu sodniku tudi v primeru, kadar presodi, da je bila tožba delno (nebistveno) spremenjena zato, da bi se dosegla dodelitev drugemu sodniku. Take ureditve, ki bi gotovo pomenila zakompliciranje postopka in s tem hkrati poseg v procesne pravice druge stranke (npr. pravice do sojenja v razumnem roku), po mojem mnenju kljub temu ne bi bilo mogoče šteti za neustavno (zaradi nesorazmernosti posega v eno pravico zaradi zavarovanja druge), saj bi bilo v takih primerih varstvu pravice do "naravnega" sodnika treba dati prednost pred varstvom pravice do sojenja v razumnem roku - zlasti zato, ker bi tožnik z umikom in ponovno vložitvijo tožbe tako podaljšanje postopka pravzaprav povzročil sam.
Iz povedanega sledi, da po mojem mnenju taka zakonska ureditev, ki bi zagotovila varstvo ustavne pravice do "naravnega" sodnika, kadar bi bila ta kršena zaradi umika in ponovne vložitve tožbe:
1) je možna (ob nadaljnji neosporavani uporabi pravil o izbirni pristojnosti, ki ne pomeni kršitve te ustavne pravice, tako kot to pomeni umikanje in ponovno vlaganje tožbe, s čimer se doseže zamenjava prvotno določenega sodnika z novim), in
2) ne bi bila neučinkovita, saj bi prizadeto pravico lahko učinkovito zavarovala, čeprav za ceno podaljšanja postopka (kar pa je za zavarovanje tako pomembne ustavne pravice "sprejemljiva cena"), in prav tako ne bi bila "še bolj sporna od sedanje ureditve": sedanja ureditev dodeljevanja zadev sodnikom je sicer res popolnoma avtomatična (v nobeni fazi ne zahteva nobenega odločanja sodišča), vendar za ceno možnosti očitnega izigravanja z umikanjem in ponovnim vlaganjem tožbe - zahtevana nova zakonska ureditev pa bi vključevala odločanje sodišča le v primeru, če bi tožnik zahtevi toženca za predodelitev zadeve prvotnemu sodniku ugovarjal, kar pa je ureditev, ki jo je možno primerjati s prav tako nujno intervencijo sodišča v primeru zahteve za izločitev sodnika in je taka nujna intervencija sodišča v postopek določitve "naravnega" sodnika vsekakor manjše zlo kot neovirana možnost tožnika, da si izmed razpoložljivih poljubno izbira sebi ugodnega sodnika.
Možnost, ki jo obrazložitev na koncu točke B.4 ponuja kot ustreznejšo rešitev tega problema, namreč možnost zahtevati izločitev sodnika v novi zadevi, sploh ni možnost za reševanje tu obravnavanega problema. Med več razpoložljivimi sodniki na pristojnem sodišču namreč lahko ni nobenega takega, ki bi ga bilo možno zaradi suma v pristranskost izločiti, pa si tožnik vendarle želi, da mu ne bi sodil sodnik A, ampak B ali C, toženec pa morda obratno. Pravica do nepristranskega sodnika je varovana z možnostjo zahtevati izločitev določenega sodnika, pravica do "naravnega" sodnika pa bi morala biti varovana z ureditvijo, po kateri je izbira med razpoložljivimi sodniki po vnaprej danih pravilih povsem naključna - in to ne le brez možnosti vpliva državnih organov, ampak brez možnosti kogarkoli in še zlasti samih strank, da bi spreminjali tako določeni naključni izbor.
Vse navedeno po mojem mnenju dokazuje, da obstoječa zakonska ureditev v navedenem pogledu ni skladna z Ustavo, kar bi bilo treba torej v izreku ugotoviti in zakonodajalcu naložiti uskladitev te ureditve z Ustavo.
IV.
Razpored dela sodnikov ne more biti "splošni akt, izdan za izvrševanje javnih pooblastil", kot piše v obrazložitvi. O tem, kaj so javna pooblastila, imamo sicer znotraj sodišča dve močno različni stališči - vsi pa smo bili doslej enotnega mnenja vsaj glede tega, da "nosilci javnih pooblastil" ne morejo biti državni organi: "Z zakonom lahko samoupravne skupnosti, podjetja in druge organizacije ter posamezniki dobijo javno pooblastilo za opravljanje nekaterih funkcij državne uprave." (121. člen Ustave, drugi odstavek[5]).
Če razpored dela ni to, potem mu je seveda treba priznati naravo predpisa. Točneje: ne aktu kot celoti, ampak tistim njegovim določbam, ki splošno in abstraktno urejajo način dodeljevanja zadev sodnikom. Predpis je namreč vsak splošni pravni akt državnega organa (ki splošno in abstraktno ureja neka pravna razmerja, izdal pa ga je državni organ) - in navedeni del "razporeda dela" to po svoji vsebini vsekakor je, čeprav formalno ni nikjer predvideno, da bi sodišča lahko izdajala tudi predpise. (Tudi Nemci in Avstrijci vse take akte štejejo med "Verordnungen", kamor spadajo sicer predvsem vladne uredbe, ministrski predpisi itd. - toda na drugi strani celo "Satzungen" oziroma pravila javnih zavodov ipd.).
Če je to državni predpis, potem bi po 154. členu Ustave moral biti objavljen v Uradnem listu. Mislim pa, da bi za tovrstne "izvršilne predpise druge ali tretje vrste" (na podlagi Zakona o rednih sodiščih je bil izdan Sodni poslovnik, na podlagi tega pa letni razporedi dela) kljub temu lahko dopustili, da bi zakon predpisal zanje drugačen način objave (npr. na oglasni deski). Ker v našem primeru ta akt ni bil objavljen niti na ta način, pa iz tega še ne sledi, da bi ga zato morali (oziroma smeli) razveljaviti.
Zadoščala bi ugotovitev neustavnosti take prakse (z rokom za odpravo).
Matevž Krivic
Opombe:
[1] Oziroma, če smo natančnejši, niti ni nujno, da bi moralo iti prav za zlorabo procesnih pravic. Tudi v primeru, ko tožnik umaknjene tožbe ne bi ponovno vložil z namenom, izogniti se prvotno določenemu sodniku (ta namen bi bilo pogosto tudi zelo težko dokazati), bi bila pravica toženca, da v zadevi sodi za to zadevo prvotno določeni "slučajni" oziroma "naravni" sodnik, lahko vseeno kršena. Zakon bi torej moral zagotavljati učinkovito varstvo ustavne pravice do "naravnega" sodnika v vseh primerih, kadar bi se zatrjevala njena kršitev - ne le v primerih, ko bi to pravico ene stranke druga stranka hotela namenoma izigrati. Videli pa bomo, da zakon sedaj ne zagotavlja varstva niti proti dokazljivim zlorabam procesnih pravic. Tudi kadar bom v nadaljevanju govoril le o varstvu proti zlorabi procesnih pravic (zaradi poenostavitve in skrajšanja argumentacije), je treba razumeti, da gre hkrati tudi za varstvo pravice do "naravnega" sodnika v primerih, kjer zloraba ni dokazljiva ali pa je sploh ni, toženec pa po umiku in ponovni vložitvi tožbe kljub temu uveljavlja svojo pravico do "naravnega" sodnika.
[2] Celo v primeru, da v sodni praksi ne bi prevladala t.i. subjektivna koncepcija zlorabe pravice, kjer je treba dokazati oškodovalni namen. Pri t.i. objektivni koncepciji zlorabe pravice namreč sicer zadošča ugotovitev, da je bila pravica objektivno uporabljena v nasprotju z namenom, za katerega je dana - toda v primeru tu obravnavane specifične procesne pravice do ponovne vložitve umaknjene tožbe med obema pojmovanjema, kaj je zloraba pravice, praktično pravzaprav ni nobene razlike.
[3] Da v bistvu ne gre za ironijo, ampak za resničnost, potrjuje v pričujoči zadevi tudi odgovor Temeljnega sodišča, ki pobudi sicer nasprotuje, vendar med drugim samo navaja: "Imajo pa stranke v nekaterih vrstah sodnih postopkov zaradi procesnih pravil možnost, da po načelu negativne selekcije dosežejo, da jim sodi drug sodnik od prvotno določenega ..." (poudarek je moj).
[4] "Zamenjava teze" (logična napaka): pobudnica zahteva preprečitev neke določene vrste vpliva na določitev sodnika, sodišče pa to zavrača s tezo, da obstaja tudi neke druge vrste vpliv na določitev sodnika, ki ga ni mogoče izključiti.
[5] Sam sicer mislim, kot sem že večkrat povedal, da ta določba ne zajema vseh javnih pooblastil, ampak le t.i. upravna javna pooblastila v ožjem smislu (za izdajanje odločb, potrdil itd.), poleg katerih pa obstajajo npr. tudi javna pooblastila za opravljanje neoblastvenih funkcij državne uprave (čemur pravijo Nemci "Leistungsverwaltung"), na podlagi katerih delujejo javni zavodi na področju šolstva, zdravstva itd. in je zato vse njihovo delovanje "izvrševanje javnega pooblastila" ("offentliche Aufgabe", kot pravijo Nemci). Toda tudi javno pooblastilo v tem širšem smislu ni pooblastilo državnim organom, ampak javnim zavodom.
Pritrdilno ločeno mnenje sodnika dr. Šinkovca
Izpodbijana splošna akta ne urejata dejanski stan obravnavanega konkretnega primera, s tem pa ni bilo kršeno načelo pravne države zaradi morebitnega opuščanja normiranja. Zakoni urejajo dejanska in pravna stanja, ki se praviloma pojavljajo v življenju. Soglašam s sprejeto odločbo, menim pa, da je potrebno poudariti še naslednja vprašanja:
Obravnavano dejansko stanje je izjemno, zato obstoja pravna praznina, ki jo je treba napolniti. Pravne praznine napolnjujemo s pravno ali zakonsko analogijo. Med temeljna pravila pravnega reda štejemo tudi generalne klavzule o vestnosti in poštenju ter prepovedi zlorabe pravice, med pravice sodijo tudi procesne.
Pravica neha tam, kjer se začenja zloraba. Izvrševanje neke pravice postane nezakonito, če nosilec izvršuje pravice brez resničnega (upravičenega) interesa, zakonitega motiva in zgolj s škodovalnim namenom. V konkretni zadevi je tožeča stranka umaknila tožbo, kar je sicer njena procesna pravica, vendar je isto tožbo neposredno za tem zopet vložila. Očiten je namen, ki meri na zlorabo procesne pravice, saj imata obe pravdni stranki isto pravico, da jima sodi sodnik, ki je izbran po pravilih, vnaprej določenih z zakonom in s sodnim redom. Če je imela tožeča stranka pomisleke o nepristranosti prve sodnice, bi bila upravičena uveljavljati izločitvene razloge, ne pa zlorabljati procesnih pravic.
Ker zakon in sodni red takega primera ne rešujeta, bi moralo sodišče ravnati skladno z načelom o prepovedi zlorabe pravic. Obe pravdni stranki sta imeli enake pravice, nastal je konflikt dveh pravic, ki se med seboj ne izključujeta. Do konflikta pravic je prišlo, ker je tožeča stranka svojo pravico izvrševala tako, da je drugi stranki onemogočila aktivirati in uresničevati njeno. Pri presoji zlorabe pravic gre za objektivno vrednostno sodbo o tem, v čem je namen pravice v konkretni pravni situaciji (enake pravice pravdnih strank). Pri tem je treba posebej opozoriti na določbo tretjega odstavka 15. člena Ustave, da so pravice omejene s pravicami drugih. V danem primeru je tožeča stranka umaknila tožbo in jo vložila na novo, pri čemer je skoraj očiten namen, da bi zadevo obravnaval drug sodnik, saj ni mogoče razbrati drugega upravičenega interesa glede na naravo vtoževanega pravnega razmerja. Zato se zloraba pravice povezuje tudi z generalno klavzulo o vestnosti in poštenosti pri izvrševanju pravic. Če torej na strani tožeče stranke ni mogoče razbrati upravičenega interesa, predstavlja njeno ravnanje zlorabo pravic in kršitve načel vestnosti in poštenja (podrobneje Pavčnik: Zloraba pravic, ČZ Uradni list 1986).
Tudi prof. Juhart poudarja, da v procesnem pravu prav tako velja načelo vestnosti in poštenja, kajti kar velja v pravnem prometu sploh, mora veljati tudi v procesu. Gre za ravnanja, ki jih opredeljujemo kot dolus. Procesna dejanja zoper vestnost in poštenje so protipravna in nedopustna. Zloraba procesnih pravic je takšna zloraba pravic, ki nima nič skupnega z objektivnim ciljem civilne pravde. Zato sodišče ne sme dovoliti procesnih dejanj, ki pomenijo zlorabo. Pravni predpisi v grobem opredeljujejo zlorabe in navajajo preventivna sredstva, med katere spada dolžnost, da svoje predloge utemeljijo, trditve izkažejo kot verjetne in da navajajo opravičljive razloge. Sodišče ima možnost represivnih ukrepov, med katere zlasti lahko štejemo to, da sodišče ne odobri dispozitivnih dejanj strank oz. jih ne dopusti. Po povedanem gre za procesni dolus, če je podano zvijačno ravnanje glede dodelitve zadeve naravnemu sodniku.
dr. Janez Šinkovec