Up-191/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-191/97
Datum odločitve:
2. 7. 1997
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.191.97
Akt:
Ustavna pritožba M. F. zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 454/97 z dne 21.5.1997 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 148/97 z dne 6.6.1997
Izrek:
Ustavna pritožba M. F. zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Zgolj zaradi poteka roka, v katerem zakonodajalec ni izpolnil obveznosti odprave protiustavnosti, ki jo je ugotovilo v postopku za oceno ustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku Ustavno sodišče, sodišče s podaljšanjem pripora ni kršilo pritožnikove pravice do osebne svobode.
Ker je sodišče ugotovilo vse z Ustavo in zakonom določene pogoje za podaljšanje pripora zaradi ponovitvene nevarnosti, ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
Očitek delovanja v okviru organizirane skupine, ki svoje protipravno ravnanje ščiti z orožjem, je takšna konkretna okoliščina, na podlagi katere lahko vsak razumen človek sklepa, da je delovanje takšne skupine kot celote in zato tudi vsakega posameznika, ki je njen sestavni del, lahko neposredno nevarno za ljudi.
Geslo:
Odreditev in trajanje pripora.

Potek roka zakonodajalcu za uskladitev neustavne zakonske določbe (ZKP) z Ustavo po 48. čl. ZUstS.

Poziv zakonodajalcu za izpolnitev obveznosti po 48. čl. ZUstS.

Odločitev rednega sodišča o podaljšanju pripora, obrazložitev odločitve.
Pravna podlaga:
Ustava, 20., 161., 162. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 201., 249. čl.

Kazenski zakonik (KZ), 249., 310. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 43., 48., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V,40), št. Up- 75/95 z dne 7.7.1995 (OdlUS IV,132).
Konkretna zadeva je po svoji vsebini povezana z zadevo št. U-I- 168/97 (sklep, z dne 3.7.1997).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
13. 6. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18457
Up-191/97
2.7.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe M. F. iz L., ki ga zastopa mag. M. J. N., odvetnik v L. na seji senata dne 2. julija 1997
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba M. F. zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 454/97 z dne 21.5.1997 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 148/97 z dne 6.6.1997 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je 13.6.1997 vložil ustavno pritožbo zoper sklep Okrožnega sodišča o podaljšanju pripora in zoper sklep Višjega sodišča, s katerim je bila zavrnjena njegova pritožba zoper prvonavedeni sklep. Pritožnik zatrjuje kršitev ustavne pravice do osebne svobode. Navaja, da v prvi vrsti zaradi odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V, 40) ne obstaja več zakonska podlaga za podaljšanje pripora na podlagi 3. točke drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: ZKP). Ker Državni zbor v roku, ki ga je z navedeno odločbo določilo Ustavno sodišče, ni odpravil neskladja z Ustavo, naj bi ta določba prenehala veljati. Pritožnik meni, da je s stališča ustavnosti določbe 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP vseeno, ali bi Ustavno sodišče določbo razveljavilo ali pa je le ugotovilo njeno neskladnost z Ustavo. Pritožnik meni, da je osebna svoboda ustavna pravica najvišjega nivoja in jo je že zato mogoče omejiti samo izjemoma, nikakor pa ne brez veljavne zakonske podlage.
2. Podrejeno pa pritožnik opozarja, da v njegovem primeru tudo sicer niso podani razlogi za pripor. Pritožnik opozarja na kriterije Ustavnega sodišča glede pripora zaradi ponovitvene nevarnosti in meni, da jih sodišče v njegovem primeru ni upoštevalo. Iz obrazložitve sklepa zunjobravnavnega senata naj ne bi izhajale konkretne okoliščine, ki bi dopuščale sklep o obstoju realne nevarnosti, da bo pritožnik ponovil kaznivo dejanje, prav tako pa naj izpodbijani sklep tudi ne bi utemeljeval neogibne potrebnosti pripora zaradi varnosti ljudi.
Po pritožnikovem mnenju kaznivo dejanje ponarejanja denarja ni takšno dejanje, ki bi poseglo v najpomembnejše ustavno varovane dobrine drugih ljudi. Zato tudi, če bi obstajala realna nevarnost ponovitve tega dejanja, pripor ni neogibno potreben za zagotovitev varnosti ljudi. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče pripor odpravi.
3. Zunajobravnavni senat Okrožnega sodišča je podaljšanje pripora utemeljil z obstojem utemeljenega suma, da so pritožnik in soobdolženci organizirano z več osebami preskrbeli ponarejen denar z namenom, da ga spravijo v obtok kot pravega ali pa (eden od soobdolžencev) ponarejen denar tudi spravili v obtok. Iz podatkov spisa izhaja, da so se obdolženci z navideznim kupcem pogovarjali o možnosti dobave 1, 5 mio DEM, zaseženih pa je bilo 500.000 DEM. Šlo naj bi za organizirano skupino in zato je po oceni senata sodišča podana nevarnost, da bi pritožnik (in soobdolženci) na prostosti ta kazniva dejanja ponovili.
Spravljanje ponarejenega denarja v obtok lahko po oceni sodišča pri ljudeh, ki bi zamenjali pravi denar za ponarejenega, povzroči občutno premoženjsko škodo. Zaradi varnosti morebitnih oškodovancev je zato po oceni sodišča pripor neogibno potreben.
4. Višje sodišče je zavrnilo pritožnikove navedbe o neveljavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP in pojasnilo, da je treba določbo, ki še vedno velja, razlagati v skladu s prvim odstavkom 20. člena Ustave - da se pripor torej lahko odredi ali podaljša zaradi ponovitvene nevarnosti, če se ugotovi, da je pripor neogibno potreben za varnost ljudi. Po oceni Višjega sodišča je prvostopno sodišče to ugotovilo in tak svoj sklep tudi obrazložilo. Ugotovilo je, da velika količina ponarejenega denarja, ki naj bi ga nameravali spraviti v obtok, ter količina zaseženih bankovcev in organizirano delovanje večih oseb kaže na obstoj konkretne nevarnosti ponovitve dejanja in s tem tudi ogrozitve premoženja ljudi oziroma njihovega socialnega statusa. Šlo naj bi za dobro organizirano skupino, ki naj bi poleg mobilnih telefonov posedovala tudi orožje, zaradi česar sta dva člana skupine tudi v kazenskem postopku.
B.
5. Pritožnikove navedbe, da je s potekom roka (ki ga je Ustavno sodišče z zgoraj citirano odločbo v zadevi št. U-I-18/93 določilo Državnemu zboru za odpravo ugotovljenega neskladja z Ustavo) določba 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP prenehala veljati, niso točne. Pritrditi je treba stališču Višjega sodišča, da določba še vedno velja. Po določbi prvega odstavka 162. člena Ustave postopek pred Ustavnim sodiščem določa zakon. Ta zakon je ZUstS, ki v določbi 43. člena ureja razveljavitveno odločbo. Če z njo Ustavno sodišče razveljavi zakonsko določbo, začne razveljavitev učinkovati naslednji dan po objavi odločbe o razveljavitvi oziroma po poteku roka, ki ga je določilo Ustavno sodišče. Ta rok po določbi prvega odstavka 161. člena Ustave ne sme biti daljši kot eno leto. V določbi 48. člena pa ZUstS ureja tako imenovano ugotovitveno odločbo. To lahko Ustavno sodišče izda, če oceni, da je 1) zakon protiustaven zato, ker določenega vprašanja ne ureja ali 2) ga ureja na način, ki ne omogoča razveljavitve. Po določbi drugega odstavka tega člena Ustavno sodišče zakonodajalcu določi rok, v katerem mora ugotovljeno protiustavnost odpraviti. Pri ugotovitveni odločbi določba sama ne preneha veljati niti ob njeni izdaji oziroma objavi, prav tako pa tudi ne ob brezuspešnem poteku roka za njeno uskladitev. Za prenehanje njene veljavnosti bi bil potreben ali zakonodajalčev poseg ali razveljavitev s strani Ustavnega sodišča. Za 3. točko drugega odstavka 201. člena ZKP (62. točka obrazložitve citirane odločbe) in za določbe ZKP, ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju ali odpravi pripora (75. točka obrazložitve citirane odločbe), je Ustavno sodišče ugotovilo protiustavnost določb, ni pa jih razveljavilo.
6. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da zgolj zaradi poteka roka, v katerem zakonodajalec ni izpolnil obveznosti uskladitve, z izpodbijanima aktoma ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
7. Pritožnik podrejeno uveljavlja, da niso izpolnjeni pogoji za pripor, ker naj bi bilo kaznivo dejanje takšno, da ne posega v varnost ljudi, zaradi česar naj tudi pripor ne bi bil neogibno potreben.
8. Iz izpodbijanega sklepa Okrožnega sodišča izhaja, da je bila dne 21.3.1997 vložena obtožnica, ki pritožniku in soobdolžencem očita storitev nadaljevanega kaznivega dejanja ponarejanja denarja po prvem odstavku 249. člena Kazenskega zakonika Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: KZ), drugim obdolžencem iz iste skupine pa storitev kaznivega dejanja ponarejanja denarja ali po prvem ali po drugem ali po četrtem odstavku 249. člena KZ oziroma pomoč h kaznivemu dejanju po prvem odstavku 249. člena KZ, dvema obdolžencema iz iste skupine pa storitev kaznivega dejanja nedovoljene proizvodnje in prometa orožja ali razstrelilnih snovi po prvem odstavku 310. člena KZ. Obe sodišči sta ugotovili, da naj bi šlo za dobro organizirano skupino, ki je posedovala tudi orožje. Ustavno sodišče je že v odločbi št. Up-75/95 z dne 7.7.1995 (OdlUS IV, 132) sprejelo načelno stališče, da iz vsebine pojma "neogibno potrebno za varnost ljudi" iz 20. člena Ustave ni mogoče vnaprej izključiti premožensjkih deliktov, češ da z njimi varnost ljudi sploh ne more biti ogrožena. Ustavno sodišče je poudarilo, da nevarnost ponavljanja premoženjskih deliktov praviloma ne bo odtehtala posega v osebno svobodo, če ne bo šlo za težje delikte z elementi nasilja ali drugačenga poseganja v najpomembnejše ustavno varovane dobrine drugih ljudi. Enako je po oceni senata Ustavnega sodišča treba skleniti tudi pri kaznivem dejanju ponarejanja denarja. To kaznivo dejanje, tako kot zatrjuje pritožnik, samo po sebi sicer ne pomeni neposrednega poseganja v varnost ljudi. Vendar to dejstvo bistveno spremeni okoliščina tako težkega kaznivega dejanja kot se očita pritožniku, predvsem pa to dejstvo spremeni okoliščina delovanja v organizirani skupini, ki svoje protipravno delovanje ščiti tudi z orožjem.
Očitek delovanja v okviru tako organizirane skupine pa je (ne glede na to, ali se tudi pritožniku očita kaznivo dejanje po 310. členu KZ ali ne) taka konkretna okoliščina, na podlagi katere lahko vsak razumen človek sklepa, da je delovanje takšne skupine kot celote in zato tudi vsakega posameznika, ki je njen sestavni del, lahko neposredno nevarno za ljudi. Zato je bilo sklepanje obeh sodišč, ki je temeljilo na obstoju okoliščine organiziranega kriminala, katerega akterji naj bi svojo dejavnost varovali tudi z orožjem, v skladu z določbo prvega odstavka 20. člena Ustave. V tem primeru je tudi po oceni senata Ustavnega sodišča z realno nevarnostjo ponovitve takšnega kaznivega dejanja mogoče poseči v varnost ljudi in zato je pravilen tudi sklep o neogibni potrebnosti pripora.
9. Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, da sta obe sodišči presojo neogibne potrebnosti posega v pritožnikovo pravico do osebne svobode opravili v skladu s kriteriji, ki jih je Ustavno sodišče določilo tako v že citirani odločbi, kakor tudi v številnih dosedanjih odločitvah o ustavnih pritožbah v pripornih zadevah zaradi ponovitvene nevarnosti. Tudi s tega vidika z izpodbijanima sklepoma torej ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode in zato ni bilo razlogov za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Boštjan M. Zupančič in člana dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič