Up-244/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-244/96
Datum odločitve:
1. 10. 1996
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:Up.244.96
Akt:
Ustavni pritožbi U. I. in S. Č. zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 681/95 z dne 14.12.1995 in zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 84/96 z dne 6.6.1996
Izrek:
Ustavni pritožbi U. I. in S. Č. zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani in zoper sodbo Vrhovnega sodišča se zavržeta.
Evidenčni stavek:
Ustavno pritožbo je mogoče vložiti šele, ko je pritožnik izkoristil vse možnosti, ki mu jih daje pravni red na razpolago za odpravo zatrjevane kršitve ustavne pravice. V fazi kontrole obtožnice izvenobravnavni senat preverja vse pravne in dejanske vidike kazenske odgovornosti, vendar se pri tem ne spušča v podrobno presojo dokazov. Popolna in pravilna odločitev o stvari je predmet sodbe. Ustavna pritožba zoper sklep o zavrnitvi ugovora zoper obtožnico je zato praviloma dovoljena šele po izčrpanju pravnih sredstev zoper sodbo.
Ustavna pritožba zoper sklep o zavrnitvi obtožnice je izjemoma lahko dovoljena ob izpolnjenosti pogojev iz drugega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču. Ker pritožnik ni izkazal očitnosti zatrjevane kršitve, niso izpolnjeni pogoji za izjemno predčasno obravnavo ustavne pritožbe.
Geslo:
Predhodno izčrpanje vseh pravnih sredstev kot procesni pogoj za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo.

Izjemno odločanje po 2. odst. 51. čl. ZUstS, kumulativnost pogojev.
Pravna podlaga:
Ustava, 28. čl.

Kazenski zakon (KZ), 133., 244., 395., 7. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 421. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 51., 52., 6., 2. al. 1. odst.

55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo Up-59/96 z dne 2/7-1996.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
27. 8. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje
Dokument:
US18026
Up-244/96
1.10.1996
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku preizkusa ustavnih pritožb U. I. iz L., ki ga zastopa S. Z., odvetnik v L. in S. Č. iz L., ki ga zastopa B. Z., odvetnica v L. na seji senata dne 1. oktobra 1996 s k l e n i l o:
Ustavni pritožbi U. I. in S. Č. zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 681/95 z dne 14.12.1995 in zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 84/96 z dne 6.6.1996 se zavržeta.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnika sta 26. avgusta 1966 vložila ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa navedeno sodno odločbo ter zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 84/96 z dne 6.6.1996.
Pritožnika zatrjujeta kršitev 28. člena Ustave. Pritožnika sta zoper obtožnico vložila ugovor, o katerem je odločilo Okrožno sodišče v Ljubljani z izpodbijanim sklepom. Zoper za sklep sta pritožnika vložila zahtevo za varstvo zakonitosti, ki jo je Vrhovno sodišče z izpodbijano sodbo zavrnilo kot neutemeljeno.
2. Pritožnika se sklicujeta na sklep Ustavnega sodišča št. Up- 59/96 z dne 2.7.1996, v katerem je zavzeto stališče, da je ustavna pritožba zoper sklep, s katerim je zavrnjen ugovor zoper obtožnico, lahko dovoljena, če sta izpolnjena kumulativno oba pogoja iz drugega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljnjem besedilu: ZUstS).
Predlagata, da Ustavno sodišče ustavno pritožbo sprejme v obravnavo. Menita, da je zatrjevana kršitev očitna in da lahko zaradi takšne kršitve nastanejo za pritožnika nepopravljive posledice. Nepopravljive posledice naj bi bile v tem, da se jima zaradi pravnomočnosti obtožnice določene pravice omejijo, poleg tega pa naj bi bil sam postopek z javno glavno obravnavo za pritožnika obremenjujoč in lahko pripelje do stigmatizacije pritožnikov v okolju, v katerem delata in živita. Očitna kršitev 28. člena Ustave pa naj bi bila podana zato, ker po mnenju pritožnikov dejanje, ki se jima očita v obtožnici, ni bilo določeno kot kaznivo dejanje v času njegove storitve in zanj tudi ni bila predpisana kazen.
3. Po obtožnici se pritožnikoma očita kaznivo dejanje zlorabe položaja in pravic odgovorne osebe po 133. členu Kazenskega zakona Republike Slovenije (Uradni list SRS, št. 12/77, 3/78, 19/84, 47/87, 33/89 in 5/90 - v nadaljnjem besedilu: KZ - 77).
Ta določba po mnenju pritožnikov ne velja več, saj Kazenski zakonik Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljnem besedilu: KZ) takšnega kaznivega dejanja ne pozna, prav tako pa ga ni zajel v prehodno določbo člena 392. Določba 244. člena KZ, ki nosi naslov "Zloraba položaja ali pravic", pa naj ne bi bila identična s kaznivim dejanjem po 133. členu KZ - 77. Med tema kaznivima dejanjema naj bi bila razlika v objektu kazenskopravnega varstva. Pri zadnje navedenem kaznivem dejanju naj bi bila objekt varstva družbena sredstva oziroma upravljanje z družbenimi sredstvi. Pri kaznivem dejanju po 244. členu KZ pa naj bi bila objekt varstva gospodarska dejavnost. To sklepanje pritožnika izvajata iz naslovov, ki jih je zakonodajalec dal poglavjema, v katero je uvrstil posamezno kaznivo dejanje.
Razlika med dejanjema pa naj bi obstajala tudi med znaki kaznivih dejanj. Pri kaznivem dejanju po 133. členu KZ - 77 naj bi se zahtevala protipravna premoženjska korist, pri kaznivem dejanju po 244. členu KZ pa ne. Razlike v kaznivih dejanjih naj bi bile tudi posledica drugačne definicije kaznivega dejanja, ki naj bi jo uvedel 7. člen KZ. Ta naj bi na novo uvedel protipravnost, ki naj bi je KZ - 77 ne vključeval. Po mnenju pritožnikov gre za tako velike razlike med kaznivimi dejanji, da ni mogoče govoriti, da gre za isto kaznivo dejanje. Določbo 133. člena KZ - 77 je razveljavil KZ z določbo 395. člena, določba 244. člena KZ pa še ni bila določena v času, ko naj bi bila pritožnika storila kaznivo dejanje.
4. Pritožnika menita, da je napačno stališče sodišča, po katerem je določba 133. člena KZ - 77 veljala tudi za podjetja v mešani lastnini oziroma, da imajo ta podjetja status družbeno pravne osebe. Šele KZ naj bi v drugem odstavku 392. člena razširil objekt kazenskopravnega varstva na upravljanje družbenih sredstev na škodo družbenega premoženja ali kapitala. Do te opredelitve naj bi bila objekt kazenskopravnega varstva izključno le družbena sredstva. Pritožnika tudi menita, da se sodišče neutemeljeno sklicuje na prvi odstavek 3. člena Zakona o lastninskem preoblikovanju podjetij (Uradni list RS, št. 55/92, 7/93 in 31/93 - v nadaljnjem besedilu: ZLPP), ki naj bi vseboval opredelitev podjetij z družbenim kapitalom izključno za potrebe lastninskega preoblikovanja podjetij, ne določa pa, da so podjetja v mešani lastnini družbenopravne osebe v smislu sedmega odstavka 45. člena KZ - 77. Po mnenju pritožnikov se Vrhovno sodišče tudi zmotno sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča št. U- I-108/91-39 z dne 13.7.1993. Pritožnika menita, da je podjetje v mešani lastnini civilnopravna oseba.
5. Okrožno sodišče v Ljubljani je z izpodbijanim sklepom zavrnilo ugovor zagovornika pritožnikov zoper obtožnico kot neutemeljen. Sodišče je kot neutemeljeno zavrnilo zatrjevanje pritožnikov, da dejanje, ki je predmet obtožbe, ni kaznivo dejanje, ker naj bi šlo za porabo sredstev zasebne družbe na podlagi sklepa upravnega odbora in pogodbe. Sodišče je menilo, da delniška družba, ki ima družbeni in zasebni kapital, še vedno delno posluje z družbenimi sredstvi. Zato je menilo, da je pritožnika na podlagi sedmega odstavka in točke a tretjega odstavka 45. člena KZ - 77 mogoče šteti za odgovorni osebi, ki jima je bil zaupan določen krog poslov pri upravljanju s proizvodnimi in drugimi sredstvi v pravni osebi, če je le - ta v družbeni ali vsaj v mešani lastnini. Po mnenju sodišča sodijo med družbene pravne osebe tudi javna podjetja, delniške družbe in družbe z omejeno odgovornostjo, ki poslujejo s sredstvi v družbeni lastnini.
6. Vrhovno sodišče je v izpodbijani sodbi zavrnilo zahtevi pritožnikov za varstvo zakonitosti. Po mnenju Vrhovnega sodišča je treba izraz družbeno - pravna oseba razlagati tako, da se nanaša na vse mogoče organizacijske oblike razpolaganja z družbenim premoženjem. V kazenskopravnem pomenu so družbeno - pravne osebe vse tiste pravne osebe, ki v celoti ali delno še razpolagajo z družbenim premoženjem ali družbenim kapitalom.
Sodišče se sklicuje na določbo prvega odstavka 3. člena ZLPP in na zgoraj navedeno odločbo Ustavnega sodišča. Vrhovno sodišče je kot zmotno zavrnilo stališče pritožnikov, da se določba 133. člena KZ - 77 po 1. januarju 1995 ne more več uporabljati.
Sodišče to utemeljuje s sklicevanjem na določbo 3. člena KZ in poudarja, da morajo biti ob uporabi KZ vedno podani vsi znaki ustreznega kaznivega dejanja iz KZ - 77.
B.
7. Pritožnika se sklicujeta na sklep Ustavnega sodišča št. Up- 59/96 z dne 2.7.1996, v katerem je bilo zavzeto stališče do vprašanja, pod kakšnimi pogoji bi bila dovoljena predčasna obravnava sodne odločitve o zavrnitvi ugovora zoper obtožnico.
Senat Ustavnega sodišča je v tej zadevi odločal o ustavni pritožbi, vloženi zoper isti sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani, ki ga izpodbijata pritožnika s to ustavno pritožbo.
Senat je poudaril, da je praviloma mogoče ustavno pritožbo zoper takšno odločitev zaradi kršitve človekovih pravic vložiti šele po končanem kazenskem postopku in izčrpanih pravnih sredstvih zoper sodno odločbo. Le izjemoma lahko Ustavno sodišče po določbi drugega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št.15/94 - v nadaljnjem besedilu: ZUstS) predčasno obravnava ustavno pritožbo in o njej odloči, če sta izpolnjena zakonsko določena pogoja: očitnost zatrjevane kršitve in če bi z izvršitvijo posamičnega akta nastale za pritožnika nepopravljive posledice.
8. V istem sklepu je senat Ustavnega sodišča ponovno poudaril svoje stališče glede izčrpanja pravnega sredstva zahteve za varstvo zakonitosti v kazenskem postopku. Po tem stališču obdolženec v kazenskem postopku glede na določbo prvega odstavka 421. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljnjem besedilu: ZKP) ni legitimiran za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno sodno odločbo.
V skladu s tem stališčem je torej lahko izjemoma dovoljena ustavna pritožba zoper sklep sodišča prve stopnje o zavrnitvi obtožnice pod pogoji drugega odstavka 51. člena ZUstS, če je le - ta vložena v skladu z drugimi pogoji, določenimi v ZUstS.
Ustavna pritožba je po določbi prvega odstavka 50. člena ZUstS dovoljena zoper posamični akt, ki se spodbija. Glede na zgoraj navedeno stališče je to sklep prvostopnega sodišča. Po določbi prvega odstavka 52. člena ZUstS se ustavna pritožba vloži v 60 dneh od dneva vročitve posamičnega akta, zoper katerega je mogoča ustavna pritožba. V tem roku je ustavno pritožbo vložil le pritožnik v zadevi Up-59/96, ki je eden od soobtožencev pritožnikov v istem kazenskem postopku. Pritožnika pa v zakonskem roku nista izpodbijala sklepa Okrožnega sodišča. Po stališču senata Ustavnega sodišča si pritožnik praviloma z nedovoljenim pravnim sredstvom za vložitev ustavne pritožbe ne more ustvariti roka, ki je po določbah zakona že potekel. Ker pa je bilo pravno sredstvo, ki je po stališču Ustavnega sodišča sicer nedovoljeno, vloženo v roku za vložitev ustavne pritožbe in ker je pristojno sodišče o njem tudi odločilo, je senat Ustavnega sodišča sklenil, da ustavno pritožbo zoper izpodbijani sklep prvostopnega sodišča na podlagi tretjega odstavka 52. člena ZUstS kljub vsemu šteje za pravočasno. Zato je presojal, ali je utemeljen predlog pritožnikov za predčasno obravnavo ustavne pritožbe zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani. Ni pa presojal zatrjevanih kršitev, kolikor se le - te nanašajo na sodbo Vrhovnega sodišča. Glede na zgoraj navedeno stališče Ustavnega sodišča v tem delu po oceni senata ustavna pritožba ni dovoljena, zato jo je bilo treba zavreči.
9. Po oceni senata Ustavnega sodišča pritožnika ne izkazujeta pogojev iz drugega odstavka 51. člena ZUstS za predčasno obravnavo ustavne pritožbe. Zatrjevana kršitev 28. člena Ustave ni očitna. Po določbi prvega odstavka 28. člena Ustave nihče ne sme biti kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. Po določbi drugega odstavka tega člena se dejanja, ki so kazniva, ugotavljajo in kazni zanje izrekajo po zakonu, ki je veljal ob storitvi dejanja, razen če je novi zakon za storilca milejši. Očitnost kršitve te ustavne določbe utemeljujeta pritožnika s tem, da določba 133. člena KZ - 77 ne velja več, KZ pa naj ne bi poznal takšnega kaznivega dejanja, niti ga ni zajel v določbo 392. člena. Določba 244. člena KZ se po zatrjevanju pritožnikov razlikuje od določbe 133. člena KZ - 77 po tem, da naj bi šlo za drug objekt kazenskopravnega varstva, da se po določbi 244. člena KZ ne zahteva pridobitve protipravne premoženjske koristi ter po tem, da naj bi bilo sedaj veljavno kaznivo dejanje drugačno že zaradi nove koncepcije kaznivega dejanja, ki drugače od prejšnje vključuje tudi protipravnost.
Določba 133. člena KZ - 77 po zatrjevanju pritožnikov ni veljala za podjetja v mešani lastnini.
10. Pritrditi je treba stališču pritožnikov, da določba 133. člena KZ - 77 na podlagi določbe prvega odstavka 395. člena KZ ni več v veljavi. Vendar se na podlagi drugega odstavka 28. člena Ustave uporablja za ugotovitev kaznivega dejanja, ki je bilo storjeno v času njene veljavnosti, če ni novi zakon milejši. Nedvomno je milejši zakon tudi tisti, ki prej določeno kaznivo dejanje ne določa več kot kaznivo. V tem primeru se prejšnji zakon prav zaradi določbe drugega odstavka 28. člena Ustave tudi ne bi mogel več uporabiti v zgoraj navedenem pomenu. Ni pa se mogoče strinjati s trditvijo pritožnika, da imajo kazniva dejanja iz štirindvajsetega poglavja KZ popolnoma drug objekt kazenskopravnega varstva kot kazniva dejanja iz štirinajstega poglavja KZ - 77.
V obeh primerih je v določenem delu (KZ - 77 je v tem poglavju vseboval tudi kazniva dejanja zoper naravna bogastva) predmet varovanja premoženje pravne osebe ne glede na strukturo družbenikov. Prav tako ni mogoče pritrditi, da pridobitev premoženjske koristi ni element kaznivega dejanja po določbi 244. člena KZ. Ta v prvem odstavku določa: "Kdor pri opravljanju gospodarske dejavnosti z namenom, da bi sebi ali komu drugemu pridobil premoženjsko korist ali povzročil premoženjsko škodo, izrabi svoj položaj ali prestopi meje svojih pravic ali ne opravi svoje dolžnosti, pa pri tem niso podani znaki kakšnega drugega kaznivega dejanja, se kaznuje z zaporom do petih let." Pridobitev premoženjske koristi ali povzročitev premoženjske škode je torej element kaznivega dejanja tudi po določbi 244. člena KZ.
11. Prav tako pa tudi ni mogoče pritrditi zatrjevanju pritožnikov, da koncepcija kaznivega dejanja po prej veljavni ureditvi ni zahtevala protipravnosti dejanja, ampak le družbeno nevarnost. Po 7. členu KZ je kaznivo dejanje protipravno dejanje, ki ga zakon zaradi njegove nevarnosti določa kot kaznivo dejanje in hkrati določa njegove znake in kazen zanj.
Protipravnost ni nadomestilo za poprej določeno družbeno nevarnost, saj slednjo KZ ohranja kot enega od elementov kaznivega dejanja, prav tako kot je bila tudi poprej protipravnost eden od elementov kaznivega dejanja. KZ je ohranil tako imenovano materialno formalno in objektivno subjektivno koncepcijo kaznivega dejanja, ki jo je poznala že prejšnja zakonodaja.
12. Po mnenju senata Ustavnega sodišča je treba pritrditi razlogom sodišča v izpodbijani odločbi, na podlagi katerih je sodišče sklenilo, da sta imela pritožnika v času, ko naj bi bilo očitano kaznivo dejanje storjeno, položaj odgovorne osebe, ki ji je zaupan določen krog poslov pri upravljanju sredstev, ki so bila tudi v družbeni lastnini.
13. Na podlagi vsega navedenega ni mogoče sklepati, da sta pritožnika izkazala očitnost zatrjevane kršitve. Izpolnjenosti drugega pogoja za predčasno obravnavo ustavne pritožbe pa senatu ni bilo treba ugotavljati, ker morata biti pogoja iz drugega odstavka 51. člena ZUstS podana kumulativno. Zato ne obstojijo procesne predpostavke za obravnavo te ustavne pritožbe in jo je bilo treba zavreči.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi 6. člena in druge alinee prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Boštjan M. Zupančič ter člana dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič