Up-128/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-128/97
Datum odločitve:
2. 7. 1997
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.128.97
Akt:
Ustavna pritožba T. R. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 12/97 z dne 18.4.1997
Izrek:
Ustavna pritožba T. R. zoper sklep Vrhovnega sodišča se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Ker je sodišče ugotovilo obstoj z Ustavo in zakonom določenih pogojev za podaljšanje pripora, s podaljšanjem pripora zaradi ponovitvene nevarnosti ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
Geslo:
Pripor, ponovitvena nevarnost.

Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20. čl.

Kazenski zakonik (KZ), 22., 24., 217., 218., 256. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 201. čl.

Konvencija o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah (EKČP), 5. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje zadeve št. U-I-18/93 z dne 18.4.1996 (OdlUS V,40), št. Up- 75/95 z dne 7.7.1995 (OdlUS IV,132), št. Up-268/96 z dne 4.11.1996 (OdlUS V,206).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
25. 4. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18462
Up-128/97
2.7.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe T. R. iz C., ki ga zastopata njegova starša J. in L. R. na seji senata dne 2. julija 1997
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba T. R. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 12/97 z dne 18.4.1997 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik z ustavno pritožbo, vloženo 24.4.1997, izpodbija sklep Vrhovnega sodišča, s katerim mu je bil podaljšan pripor iz razloga po 3. točki drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju:
ZKP) za en mesec. Pritožnik zatrjuje, da je sodišče z izpodbijanim sklepom kršilo njegove pravice iz Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljenih svoboščin (Uradni list RS, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju: EKČP). Pritožnik meni, da bi moralo sodišče ob pravilni uporabi določb EKČP ugotoviti, da priporni razlog ni podan. Predlaga, da Ustavno sodišče ugotovi protiustavnost sklepa.
2. Sklep naj bi bil v nasprotju z 20. členom Ustave. Sodišče po mnenju pritožnika izhaja iz abstraktne nevarnosti, ki naj bi obstajala praktično pri vsakem človeku; ni objektivnega in realnega temelja, dejstev ali okoliščin, ki bi dokazovali ponovitveno nevarnost. Odvzem svobode naj bi bil nesorazmeren z materialno dobrino, ki naj bi bila ogrožena. Pritožnik zatrjuje, da ima zagotovljeno materialno eksistenco, ker ima več ponudb za dela, ki naj bi jih tudi do sedaj opravljal, da je dobro vzgojen in da ni nagnjen k nasilnim dejanjem, da doslej ni bil kaznovan in da je zaradi svoje naivnosti postal lahek plen dosti bolj izkušenih in starejših poslovnežev. Pritožnik naj ne bi bil iniciator kaznivih dejanj, ampak naj bi ga k sklepanju poslov nagovarjali drugi, pri čemer naj bi pri poslih prodaje avtomobilov samo posredoval in si naj ne bi pridobil premoženjske koristi; avtomobili naj bi bili vrnjeni. Kazniva dejanja, ki se očitajo pritožniku, naj bi bila predmet policijske insinuacije, ker naj bi bili prijavitelji nadpovprečno fizično razvite osebe, že obravnavane zaradi nasilniških dejanj, in zato morebitna verbalno izražena grožnja takim "telesnim korenjakom" po mnenju pritožnika ne more biti podlaga za zaključek, da je bila ogrožena varnost ljudi.
Pritožnik naj bi v priporu fizično in psihično propadal in naj bi bil po njegovem mnenju v priporu samo zato, da se mu prepreči uspešna obramba.
3. Z izpodbijanim sklepom je Vrhovno sodišče zoper pritožnika na predlog preiskovalnega sodnika podaljšalo pripor zaradi ponovitvene nevarnosti za en mesec, to je do 22.5.1997 do 13.40 ure. Po oceni Vrhovnega sodišča je priporni razlog podan na podlagi okoliščin, ki jih je sodišče že ocenilo pri odreditvi in podaljšanju pripora zoper pritožnika. Kazniva dejanja, katerih je pritožnik osumljen, po oceni sodišča kažejo, da naj bi si pritožnik skušal s kaznivimi dejanji goljufije in izsiljevanja pridobiti premoženjsko korist v večjem obsegu. S takšnimi kaznivimi dejanji je nedvomno ogrožena varnost ljudi, tako osebna kot tudi varnost njihovega premoženja. Zato je pripor po oceni Vrhovnega sodišča v skladu s prvim odstavkom 20. člena Ustave neogibno potreben zaradi varnosti ljudi. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da je pritožnik osumljen kaznivih dejanj, za katere je predpisana kazen zapora nad 5 let, zaradi česar je izpolnjen tudi pogoj po drugem odstavku 205. člena ZKP, ki dovoljuje podaljšanje pripora po Vrhovnem sodišču v času preiskave.
B.
4. Senat Ustavnega sodišča je vpogledal kazenski spis Okrožnega sodišča v Celju št. K 86/97. Ob vpogledu je bilo ugotovljeno, da je državni tožilec Skupine državnih tožilcev za posebne zadeve Državnega tožilstva dne 20.5.1997 vložil obtožnico, ki pritožniku očita kaznivo dejanje goljufije po drugem odstavku 217. člena Kazenskega zakonika Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: KZ) v sostorilstvu, kaznivo dejanje ponarejanja listin po prvem odstavku 256. člena KZ, kaznivo dejanje izsiljevanja po prvem odstavku 218. člena KZ in kaznivo dejanje poskusa izsiljevanja po prvem odstavku 218. člena v zvezi z 22. členom KZ ter kaznivo dejanje poskusa izsiljevanja po tretjem odstavku 218. člena v zvezi z 22. členom KZ in kaznivo dejanje poskusa izsiljevanja po tretjem odstavku 218. člena KZ v zvezi z 22. in 24. členom KZ.
5. Pritožnik zatrjuje kršitev pravic, določenih z EKČP, ki jih podrobneje ne navaja. Iz vsebine njegove ustavne pritožbe pa izhaja, da zatrjuje kršitev pravice do osebne svobode, ki jo določa EKČP v 5. členu in ki jo opredeljuje Ustava v 19. členu.
V prvem odstavku 20. člena pa določa Ustava, da se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. ZKP določa v 3. točki drugega odstavka 201. člena, da se sme pripor odrediti, če posebne okoliščine opravičujejo bojazen, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi. Ustavno sodišče je že v odločbi št. U-I-18/93 z dne 18.4.1996 (OdlUS V, 40), s katero je odločilo o ustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP, in večkrat pri odločanju o ustavnih pritožbah o priporu zaradi ponovitvene nevarnosti (na primer v odločbi št.
Up-75/95 z dne 7.7.1995; OdlUS IV, 132) obrazložilo, na kakšen način naj sodišča uporabljajo ustavno in zakonsko določene pogoje, da se pri odrejanju pripora spoštujejo ustavne pravice posameznika. Tako opredeljeni kriteriji so tudi podlaga za presojo, ali je z odločitvijo o priporu kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
6. Ustavno sodišče je v svojih dosedanjih odločbah (že citirana odločba v zadevi Up-75/95 in druge) sprejelo tudi načelno stališče, da iz vsebine pojma "neogibno potreben za varnost ljudi" iz prvega odstavka 20. člena Ustave ni mogoče vnaprej izključiti premoženjskih deliktov, češ da z njimi varnost ljudi sploh ne more biti ogrožena. Ustavno sodišče je poudarilo, da nevarnost ponavljanja premoženjskih deliktov praviloma ne bo odtehtala posega v osebno svobodo, če ne bo šlo za težje delikte z elementi nasilja ali drugačnega poseganja v najpomembnejše ustavno varovane dobrine drugih ljudi. Sprejelo je tudi stališče, da mora iz vseh konkretnih okoliščin, ki opravičujejo bojazen, da bo prizadeti ponovil kaznivo dejanje, izhajati realna nevarnost, ki mora biti tako velika, da ob uporabi načela sorazmernosti opravičuje pripor. V zadevi št. Up-268/96 (sklep z dne 4.11.1996, OdlUS V,206) pa je senat Ustavnega sodišča zavzel naslednje stališče: "Iz konkretnih okoliščin, kot so ponavljanje kaznivih dejanj oziroma serija istovrstnih kaznivih dejanj, zasledovanje visoke premoženjske koristi, izvrševanje kaznivih dejanj v združbi, ki je domnevno del širše organizirane združbe, visoka stopnja organizirane kriminalne dejavnosti skupaj z načinom izvrševanja kaznivih dejanj ter dejstvo, da je pritožnik še v drugih kazenskih postopkih zaradi kaznivih dejanj zoper premoženje, je možno na podlagi življenjskih izkušenj utemeljeno sklepati na konkretno in realno nevarnost, da bi pritožnik taka kazniva dejanja na prostosti ponavljal.".
7. Po presoji senata Ustavnega sodišča je Vrhovno sodišče, kakor izhaja iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, ugotovilo obstoj tistih konkretnih okoliščin, ki zadostijo ustavnim in zakonskim pogojem za podaljšanje pripora, ter opravilo presojo neogibne potrebnosti posega v pritožnikovo ustavno pravico do osebne svobode.
8. Vrhovno sodišče se uvodoma sklicuje na odločitev sodišč o odreditvi in podaljšanju pripora. Takšno sklicevanje samo po sebi ni nedopusto, če so v odločitvi, na katero se sodišče sklicuje, obrazložene vse relevantne okoliščine in če sodišče, ki odloča, ugotovi, da te okoliščine še vedno obstojijo. Iz sklepa preiskovalnega sodnika o odreditvi pripora (št. I Kpd 31/97 z dne 24.1.1997) izhajajo naslednje okoliščine: 1) pritožnik je ob izkazanem sumu storitve kaznivih dejanj goljufije, ponarejanja listin in izsiljevanja že v kazenskem postopku zaradi istovrstnih kaznivih dejanj (preiskava pod opr. št. Kpr 626/95 in preiskava pod opr. št. 226/96), 2) časovno kontinuirano izvrševanje očitanih kaznivih dejanj, ki so vir za preživljanje, 3) sum za težje kaznivo dejanje zoper premoženje.
Iz sklepa zunajobravnavnega senata (št. Ks 59/97 z dne 202.1997) izhajajo naslednje okoliščine: 1) razsežna in dobro organizirana kriminalna dejavnost, 2) odprti kazenski postopki zaradi istovrstnih kaznivih dejanj kažejo na to, da naj bi šlo za kontinuiteto v izvrševanju nedopustnih dejanj z zasledovanjem premoženjskega motiva, 3) delikti premoženjske narave očitno predstavljajo vir dohodkov. Zunajobravnavni senat je v sklepu št. Ks 98/97 z dne 21.3.1997 ponovil vsebinsko enake okoliščine. 9. Tudi po mnenju senata Ustavnega sodišča so zgoraj navedene okoliščine takšne, da omogočajo sklep o obstoju ponovitvene nevarnosti. Pritrditi pa je treba tudi stališču Vrhovnega sodišča, da gre za takšna kazniva dejanja, ki posegajo v varnost ljudi. V zgoraj že citirani odločitvi št. Up-268/96 je senat Ustavnega sodišča sprejel tudi stališče, po katerem pri presoji neogibne potrebnosti za varnost ljudi iz pojma "varnosti ljudi" ni mogoče izključiti posegov v premoženje ljudi, izvršenih s ponavljajočimi se (serijskimi) delikti, ki jih spremlja visoka stopnja organiziranosti oziroma profesionalnosti in katerih cilj je pridobitev visoke premoženjske koristi. Predvsem pa je treba upoštevati, da se pritožniku očita tudi več kaznivih dejanj izsiljevanja oziroma poskus teh kaznivih dejanj, ki naj bi bila usmerjena neposredno zoper varnost ljudi. Kriminalna dejavnost, kakršna se očita pritožniku, tako po svojem obsegu kakor tudi po zasledovanem cilju, pomeni tolikšen poseg v ustavno varovane dobrine oškodovancev, da tudi po presoji senata Ustavnega sodišča glede na kriterije načela sorazmernosti opravičuje poseg v pritožnikovo osebno svobodo.
10. Glede na navedeno niso utemeljene pritožnikove trditve, da sodišče za podaljšanje pripora ni imelo nobenega objektivnega in realnega temelja in da ne obstoji konkretno izkazana realna nevarnost ponovitve že doslej očitanih kaznivih dejanj. Ker je sodišče pri odločanju o priporu ugotovilo relevantne okoliščine, ki omogočajo sklep o ponovitveni nevarnosti in v skladu z načelom sorazmernosti opravilo presojo neogibne potrebnosti pripora, z izpodbijanim sklepom ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
11. Pritožnik zatrjuje kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva. Pri tem pa z ničimer ne utemelji, v čem naj bi bila ta kršitev. Zgolj zaradi dejstva, da je o podaljšanju pripora odločilo Vrhovno sodišče, za kar ga pooblašča določba drugega odstavka 20. člena Ustave, pa še ne pomeni, da je z izpodbijanim aktom kršena pritožnikova pravica do učinkovitega pravnega sredstva. Nenazadnje ima zoper takšno odločitev pritožnik posebno pravno sredstvo za varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin v postopku z ustavno pritožbo, ki ga je tudi izkoristil.
12. Zatrjevane kršitve ustavnih pravic niso podane, zato ni bilo razlogov za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo.
C.
13. Senat Ustavnega sdišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik dr. Boštjan M. Zupančič in člana dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič