Up-265/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-265/96
Datum odločitve:
21. 4. 1997
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.265.96
Akt:
Ustavna pritožba S. F. zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 407/96 z dne 28.6.1996 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I K 414/95 z dne 27.2.1996
Izrek:
Ustavna pritožba S. F. zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani se zavrže.
Evidenčni stavek:
Na podlagi 51. člena ZUstS je dovoljena ustavna pritožba le, če so zoper posamični akt, ki se izpodbija, izčrpana vsa, redna in izredna pravna sredstva. Pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev lahko po drugem odstavku 51. člena ZUstS Ustavno sodišče ustavno pritožbo obravnava le, če sta hkrati izpolnjena dva pogoja: če je zatrjevana kršitev temeljne človekove pravice in svoboščine očitna in če bi z izvršitvijo posamičnega akta nastale nepopravljive posledice. Še strožji pogoj za odločanje Ustavnega sodišča se postavlja v primeru, če je pritožnik sicer prekluzivni rok za vložitev ustavne pritožbe, določen v prvem odstavku 52. člena ZUstS, zamudil: v tem primeru ni dovolj, da je kršitev očitna, pač pa mora biti zadeva, ki jo Ustavno sodišče kjub prekoračitvi roka obravnava, še posebej utemeljena - iz posebnih dejanskih ali iz posebnih pravnih razlogov.
Geslo:
Predhodno izčrpanje vseh pravnih sredstev kot procesni pogoj za vložitev ustavne pritožbe.

Procesni pogoji za obravnavanje ustavne pritožbe pred izčrpanjem pravnih sredstev (komulacija pogojev, očitnost kršitev pravic, nepopravljive posledice).
Pravna podlaga:
Ustava, 29. čl.

Konvencija o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah (EKČP), 6. čl.

Kazenski zakonik (KZ), 43. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 51., 52., 2. al. 1. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi št. Up-34/93 z dne 8.6.1995 (OdlUS IV,129) in št. U- I-27/95 z dne 24.10.1996.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
24. 9. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje
Dokument:
US18300
Up-265/96
21.4.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe S. F., ki ga zastopajo odvetniki odvetniške družbe Č. iz G. na seji senata dne 21. aprila 1997
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba S. F. zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 407/96 z dne 28.6.1996 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I K 414/95 z dne 27.2.1996 se zavrže.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je dne 23.9.1996 vložil ustavno pritožbo zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 407/96, s katero sta bili zavrnjeni njegova pritožba in pritožba njegovega zagovornika zoper sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I K 414/95. S pravnomočno sodbo je bil pritožnik spoznan za krivega kaznivega dejanja umora po prvem odstavku 127. člena Kazenskega zakonika Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 63/94, popr. 70/94 - v nadaljevanju: KZ), izrečena pa mu je bila kazen 10 let zapora.
2. V ustavni pritožbi zatrjuje kršitev pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca iz 3. alinee 29. člena Ustave, ker sodišče ni dopustilo predlagane postavitve drugega oziroma novega izvedenca psihiatra, čeprav je pritožnik to zahteval večkrat na glavni obravnavi pred sodiščem prve stopnje, s posebnim dokaznim predlogom in v pritožbi zoper prvostopno sodbo. Navaja še, da je sodišče zavrnilo tudi izvedbo dokazov z zaslišanjem prič, ki bi lahko pomagale natančno razjasniti čas pitja alkohola, medsebojne odnose pritožnika in oškodovanke in opisale znake
alkoholiziranosti. V nadaljevanju ustavne pritožbe povzame (prepiše) besedilo pritožbe zoper sodbo prve stopnje, ki vsebuje očitke psihiatru in s tem razloge za postavitev novega izvedenca: poleg pristranosti mu očita še, da stališč, ki jih zastopa v izvedenskem mnenju, ni pojasnil ali pa jih ni pojasnil v zadostni meri, oziroma da je dal (tudi) takšna pojasnila in odgovore, ki vzbujajo dvome v pravilnost mnenja kot celote, zlasti pa mu očita izjavo (dano na glavni obravnavi), po kateri "ne sprejema" izračuna alkoholiziranosti, kot ga je podala izvedenka ISM. Zaradi navedenega, zlasti zaradi pristranosti izvedenca psihiatrične stroke, je po trditvah pritožnika ostala nerazjasnjena subjektivna plat kaznivega dejanja.
3. Pritožnik Ustavnemu sodišču predlaga, da izpodbijani sodbi razveljavi in vrne zadevo v novo odločanje, do ponovne odločitve pa zadrži izvršitev pravnomočne sodbe.
4. Predlaga tudi, da Ustavno sodišče odloči o ustavni pritožbi na podlagi drugega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS), ker naj bi bila zatrjevana kršitev ustavne pravice očitna, posledice, ki so v prestajanju zaporne kazni, pa nepopravljive. Ker je ustavna pritožba vložena po preteku roka iz prvega odstavka 52. člena ZUstS, predlaga še odločanje na podlagi tretjega odstavka istega člena: posebno utemeljen primer iz zadnje citirane določbe ZustS naj bi bil v tem, da mora pritožnik na prestajanje desetletne zaporne kazni kljub temu, da sta obe stranki postopka, obramba in tožilstvo, zahtevali razveljavitev izrečene sodbe zaradi zavrnjenega dokaza s postavitvijo novega izvedenca na novi glavni obravnavi in gre torej po navedbah pritožnika za edinstven položaj, ko nastopa "iudex sine auctore".
B.
5. Na podlagi 51. člena ZUstS je dovoljena ustavna pritožba le, če so zoper posamični akt, ki se izpodbija, izčrpana vsa, redna in izredna pravna sredstva. Pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev lahko po drugem odstavku 51. člena ZUstS Ustavno sodišče ustavno pritožbo obravnava le, če sta hkrati izpolnjena dva pogoja: če je zatrjevana kršitev temeljne človekove pravice in svoboščine očitna in če bi z izvršitvijo posamičnega akta nastale nepopravljive posledice. Še strožji pogoj za odločanje Ustavnega sodišča se postavlja v primeru, če je pritožnik sicer prekluzivni rok za vložitev ustavne pritožbe, določen v prvem odstavku 52. člena ZUstS, zamudil: v tem primeru ni dovolj, da je kršitev očitna, pač pa mora biti zadeva, ki jo Ustavno sodišče kjub prekoračitvi roka obravnava, še posebej utemeljena - iz posebnih dejanskih ali iz posebnih pravnih razlogov.
6. Med pravnimi jamstvi v kazenskem postopku Ustava vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, zagotavlja ob popolni enakopravnosti izvajanje dokazov v njegovo korist (3. alinea 29. člena). Že v odločbi št. Up-34/93 z dne 8.6.1995 (OdlUS IV,129) je Ustavno sodišče navedlo, da (1) glede na načelo proste dokazne presoje sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost, da (2) sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba; (3) da mora biti predlagani dokaz materialnopravno relevanten in (4) da mora obramba obstoj in pravno relevantnost predlaganega dokaza utemeljiti s potrebno stopnjo verjetnosti. Tudi v kasnejši odločbi št. U-I-27/95 z dne 24.10.1996 je Ustavno sodišče poudarilo, da določbe 3. alinee 29. člena Ustave ne gre razlagati tako, da bi sodišče moralo izvesti prav vsak dokazni predlog obrambe, in da predstavlja izhodišče za presojo, katere dokaze naj sodišče izvede, načelo proste presoje dokazov. Hkrati pa je Ustavno sodišče v povezavi z razlago določbe točke d) drugega odstavka 6. člena EKČP opozorilo še na poudarek, ki ga dajeta, tako določba EKČP kot Ustave, "enakosti orožij" in s tem enakemu položaju obtožbe in obrambe pri izvajanju dokazov, pa tudi na zahtevo obeh določb, da se prosta presoja dokazov s strani sodišča ne sprevrže v arbitriranje, kar bi ne ustrezalo poštenemu postopku iz prvega odstavka 6. člena EKČP. Tako po judikaturi Evropskega sodišča za človekove pravice ravnanje sodišča ne ustreza poštenemu postopku, če enostavno ignorira navedbe stranke, ki so takšne, da bi v primeru, če bi bile utemeljene, odločilno vplivale na izid postopka.
7. V luči povedanega sodišču očitne kršitve pravic obrambe ni mogoče očitati. Iz kazenskega spisa in izpodbijanih sodnih odločb je razvidno, da sta imeli obe stranki - obtožba in obramba - ves postopek možnost predlagati dokaze in zasliševati priče oziroma izvedence. Izvedenec psihiater je bil postavljen na predlog obrambe, pri čemer njegove izločitve zaradi pristranskosti, o kateri je govor v ustavni pritožbi, obramba nikoli ni zahtevala. Nejasnosti, ki so nastale zaradi (različnih) ugotovitev dveh izvedencev, so se po izrecni ugotovitvi sodišča prve in druge stopnje, razčistile z njunim zaslišanjem oziroma s ponovnim zaslišanjem izvedenca psihiatra. Odločilo pa je sodišče v okviru proste dokazne presoje na podlagi dokazov, izvedenih na glavni obravnavi in z obrazložitvijo, v kateri je izključilo vsak dvom v pravilnost izvedenskega mnenja izvedenca psihiatra: izvedeni dokazi, še posebej dokaz s postavitvijo in zaslišanjem izvedenca psihiatra naj bi po zavzetem stališču obeh sodišč zadoščal za zanesljiv sklep o pritožnikovi prištevnosti v času storitve kaznivega dejanja, oziroma naj bi zanesljivo ovrgel možnost, da je bila pritožnikova prištevnost takrat bistveno zmanjšana. Dokazni predlog obrambe in kasneje pritožbene navedbe v smeri kršitve pravic obrambe zaradi zavrnitve predloga za postavitev novega izvedenca sta sodišči prve in druge stopnje obrazloženo zavrnili in jima zato tudi arbitrarnosti v smislu kršitve poštenega postopka ni mogoče očitati.
8. Tako v zvezi s presojo vprašanja obstoja očitnosti zatrjevane kršitve Ustave v smislu njenega odločilnega vpliva na izid postopka kot v zvezi z nadaljnjim vprašanjem obstoja nepopravljivih posledic pa je po oceni Ustavnega sodišča v obravnavanem primeru pomembno tudi dejstvo, da izvedba predlaganega dokaza ne bi očitno oziroma ne bi nujno pripeljala do drugačne odločitve sodišča - vsaj kar se tiče izrečene kazenske sankcije ne: morebitna ugotovljena bistveno zmanjšana prištevnost pritožnika v času storitve kaznivega dejanja bi bila namreč lahko le razlog za fakultativno omilitev zagrožene kazenske sankcije (drugi odstavek 16. člena KZ) in ne za izrek oprostilne sodbe. Če je za kaznivo dejanje kot najmanjša mera kazni predpisan zapor treh ali več let, kot je to v konkretnem primeru, jo sme sodišče omiliti največ do enega leta zapora (43. člen KZ). Pritožniku, ki je prestajanje zaporne kazni nastopil po pravnomočnosti obsodilne sodbe, torej nepopravljive posledice v smislu neupravičenega odvzema osebne svobode še niso oziroma sploh še niso mogle nastati.
9. Ker po navedenem ni podana očitnost zatrjevane kršitve ustavne pravice, tudi ni mogoče zaključiti, da gre v obravnavanem primeru za "posebno utemeljen primer", glede katerega se zahteva zlasti vsebinska utemeljenost navedb v smislu očitne kršitve. Razlog, ki ga navaja pritožnik, bi bilo mogoče šteti le kot okoliščino, ki posredno kaže na očitnost kršitve - ker pa stališče Višjega državnega tožilca ne vsebuje nobenih konkretnejših ali drugačnih navedb, kot jih uveljavlja že pritožnik, glede teh pa je že sprejet zaključek, da očitnosti kršitve ne izkazujejo, ga tudi v navedenem smislu ni mogoče upoštevati.
10. V zvezi s predlogom pritožnika iz 3. točke te odločbe Ustavno sodišče še ugotavlja, da zaradi zavrženja ustavne pritožbe kot preuranjene tudi ni podlage za začasno zadržanje izvrševanja pravnomočne sodbe.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi 2. alinee prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Boštjan M. Zupančič in člana dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič