Up-234/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-234/96
Datum odločitve:
1. 10. 1996
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:Up.234.96
Akt:
Ustavna pritožba A. T. zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št.

Kp 234/96 z dne 6.8.1996 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. K 430/95 z dne 31.7.1996
Izrek:
Ustavna pritožba A. T. zoper sklep Višjega sodišča v Kopru v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Ker je sodišče ugotovilo z ustavo in zakonom določene pogoje za odreditev pripora zaradi begosumnosti, ni kršilo pritožnikove pravice do osebne svobode.
Pritožnik ne izkazuje, da je izčrpal pravna sredstva za uveljavljanje kršitve človekovih pravic v postopku z ustavno pritožbo, ker kršitve ni uveljavljal v postopku z rednim pravnim sredstvom zoper sodno odločbo.
Zgolj z zatrjevanjem, da je sodišče odpravilo pripor zoper soobtoženca, zoper pritožnika, ki je slovenski državljan, pa je pripor v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji podaljšalo, pritožnik ne izkazuje kršitve pravice iz 22. člena Ustave.
Geslo:
Pripor iz razloga begosumnosti.

Obrazložitev sodišča.
Pravna podlaga:
Ustava, 15., 19., 20., 125., 23., 22., 14. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 201., 195., 196. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 51., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo Up-13/94 z dne 8/6-1995 (OdlUS IV,128).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
13. 8. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18021
Up-234/96
1.10.1996
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. T. iz P., ki ga zastopa E. D., odvetnik v P. na seji senata dne 1. oktobra 1996
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba A. T. zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št.
Kp 234/96 z dne 6.8.1996 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. K 430/95 z dne 31.7.1996 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je 12. avgusta 1996 vložil ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa navedana akta sodišč, s katerima je bil zoper pritožnika podaljšan pripor zaradi begosumnosti oziroma zavrnjena pritožba njegovega zagovornika zoper takšno prvostopno odločitev. Pritožnik zatrjuje kršitev načela enakosti in enakega varstva pravic ter kršitev načela sorazmernosti. Zatrjuje, da se predvsem zastavlja vprašanje utemeljenega suma, o katerem sodišči naj ne bi hoteli razpravljati. Meni, da ne obstoji dovolj dokazov za obstoj pripornega razloga begosumnosti.
Kršitev enakosti in enakega varstva pravic naj bi bila narejena s tem, da je sodišče soobtoženega tujca spustilo na prostost brez varščine, pritožnik pa je v priporu. Ker sodišče ni najprej uporabilo milejšega ukrepa - obljube, da ne bo bežal ali zapustil svojega bivališča, naj bi kršilo tudi načelo sorazmernosti. Sodišče naj tudi ne bi obrazložilo neogibne potrebnosti pripora.
2. Pritožnik je dne 28. avgusta 1996 dopolnil ustavno pritožbo z navedbami, da je sodišče že razpisano obravnavo preložilo za nedoločen čas, zaradi česar naj bi se nakazovalo poseganje v pritožnikovo pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Dne 16. septembra 1996 je pritožnik ustavni pritožbi priložil še sklep Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 256/96 in Ks 257/96 z dne 11.9.1996, s katerim je bil zavrnjen predlog pritožnikovega zagovornika za odpravo pripora. Pritožnik v tej pripravljalni vlogi navaja le, da je sodišče preložilo razpisano glavno obravnavo za nedoločen čas. Dne 27. septembra 1996 je pritožnik dopolnil ustavno pritožbo še z navedbami, da je bilo s sklepom Višjega sodišča o zavrnitvi pritožbe kršeno tudi načelo prepovedi reformatio in peius. Poleg tega naj bi bil pripor odrejen zaradi izmikanja glavni obravnavi, čeprav naj bi pritožnik na obravnavo ne bil pravilno vabljen.
3. Okrožno sodišče je z izpodbijanim sklepom podaljšalo pripor zoper pritožnika, ki je bil sprva odrejen po določbi drugega odstavka 307. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljnjem besedilu: ZKP) zaradi pritožnikovega izmikanja glavni obravnavi. Pripor je bil odrejen s sklepom tega sodišča dne 17. julija 1995, pritožnika pa je dne 4. julija 1996 Hrvaška izročila Sloveniji. Po presoji sodišča je pri pritožniku podan priporni razlog begosumnosti. Pritožnik je bil na prvem zaslišanju poučen, da mora vsako spremembo bivališča v času kazenskega postopka sporočiti sodišču. Sodišče navaja, da je bilo pritožniku mogoče vročiti obtožnico le po kurirju. Ko je pritožnikova mati prejela vabilo na glavno obravnavo, naj bi pritožnik v isti noči zapustil državo. Ker se pritožnik tudi po tem, ko je zvedel, da je za njim razpisana tiralica v državi, ni javil sodišču, ampak ostal v svoji hiši na H. do prijetja, je sodišče presodilo, da se je hotel pritožnik izogniti kazenskemu postopku. Ker teče zoper pritožnika kazenski postopek za kaznivo dejanje, za katero je mogoče izreči od enega do osmih let zapora, naj bi bil po mnenju sodišča sklep o pritožnikovi begosumnosti še toliko bolj utemeljen.
4. Višje sodišče je pritrdilo razlogom prvostopnega sodišča, ki je ugotovilo okoliščine, na podlagi katerih je mogoče sklepati o begosumnosti pritožnika. Presodilo je, da je glede na te okoliščine in glede na težo očitanega kaznivega dejanja zoper pritožnika treba neogibno podaljšati pripor, da se zagotovi njegova navzočnost v kazenskem postopku. Višje sodišče je menilo, da je podana realna nevarnost, da bi pritožnik v primeru odprave pripora pobegnil in da zato zgolj z obljubo obtoženca, da ne bo zapustil prebivališča, take nevarnosti ni mogoče odpraviti. Pritožbeno sodišče je zavrnilo tudi zatrjevano kršitev enakega varstva pravic v postopku zoper pritožnika.
B.
5. Pritožnik zatrjuje, da ne obstoji priporni razlog, da ni podan utemeljen sum in da sodišče ni upoštevalo načela sorazmernosti pri odločanju. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Pojem "potrebno za potek kazenskega postopka" se nanaša tudi na zagotovitev obdolženčeve prisotnosti v kazenskem postopku, brez katere kazenskega postopka sploh ni mogoče izvesti. Pripor zaradi tako imenovanega razloga begosumnosti je mogoče odrediti le ob izpolnjenih pogojih, določenih v Ustavi in v zakonu. ZKP določa v 1. točki drugega odstavka 201. člena, da se sme pripor odrediti, če se oseba skriva, če ni mogoče ugotoviti njene istovetnosti ali če so druge okoliščine, ki kažejo na nevarnost, da bi pobegnila.
Kot milejša ukrepa predvideva ZKP obljubo obdolženca, da ne bo zapustil prebivališča (195. člen), in varščino (196. člen), če je obdolženec v priporu le zaradi tega, ker se je bati, da bo pobegnil.
6. Sklepanje sodišča o obstoju begosumnosti mora temeljiti na konkretno izkazanih okoliščinah, na podlagi katerih je mogoče z veliko verjetnostjo sklepati, da obstoji nevarnost bega. Nanjo ni mogoče sklepati zgolj na podlagi teže kaznivega dejanja. Če pa se tej okoliščini pridružijo še druge okoliščine, kot so značaj osebe, domicil, poklic, premoženje, družinske vezi z domačim ali tujim okoljem, se ob morebitni pričakovani visoki kazni nevarnost bega lahko potrdi ali pa ovrže. Sodišče mora ugotoviti, ali takšne okoliščine obstojijo in razumno presoditi, ali je nevarnost bega večja od negotovosti, ki bi se ji posameznik s pobegom nedvomno izpostavil. Po presoji senata Ustavnega sodišča sta sodišči utemeljili begosumnost s težo očitanega kaznivega dejanja in z ugotovljenimi okoliščinami (točka 3 te obrazložitve) na strani pritožnika. Prav tako sodiščema ni mogoče očitati, da nista z uporabo načela sorazmernosti presojali, ali je poseg v pritožnikovo osebno svobodo ustavno dopusten. Iz obrazložitve prvostopnega sklepa sicer ni vidno, da bi prvostopno sodišče to presojo opravilo.
Vendar je to napako odpravilo pritožbeno sodišče, kar je vidno tudi iz obrazložitve sklepa Višjega sodišča. To sodišče je obrazložilo, zakaj ni mogoče že z odreditvijo najmilejšega ukrepa pričakovati, da bo zagotovljena pritožnikova navzočnost v kazenskem postopku. Varščine pa, kakor je vidno tudi iz priloženega sklepa, s katerim je bil zavrnjen predlog za odpravo pripora, pritožnik niti ni predlagal.
7. Pritožnik zatrjuje, da sodišči sploh nista razpravljali o utemeljenem sumu. V obrazložitvi prvostopnega sklepa res ni naveden ta sicer ustavni pogoj za odreditev pripora. Vendar te zatrjevane kršitve senat Ustavnega sodišča ni presojal, ker za njeno presojo niso izpolnjene procesne predpostavke. Iz pritožbe pritožnikovega zagovornika zoper prvostopni sklep, ki jo je Ustavno sodišče zahtevalo na vpogled, je vidno, da pritožnik s tega vidika prvostopnega sklepa ni izpodbijal. Po določbi prvega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljnem besedilu: ZUstS) je ustavna pritožba dovoljena šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Po določbi prvega odstavka 15. člena Ustave se človekove pravice in temeljne svoboščine uresničujejo neposredno na podlagi Ustave.
Sodniki pa so po določbi 125. člena Ustave vezani na Ustavo in zakon. Zato bi moral pritožnik, kakor je Ustavno sodišče že poudarilo v zadevi Up-13/94 (odločba z dne 8.6.1995, OdlUS 128,IV, točka B - 14) v dosedanjem postopku s pravnimi sredstvi tudi vsebinsko izčrpati pravna sredstva. Če pritožnik v pritožbi ni uveljavljal kršitve, ki bi jo lahko in bi jo bilo tedaj pritožbeno sodišče tudi dolžno preizkusiti, ne izkazuje, da je izčrpal pravna sredstva za uveljavljanje te kršitve v postopku z ustavno pritožbo. Poleg tega je treba pripomniti, da je, kakor je vidno iz priloženih listin ustavne pritožbe, postopek v fazi glavne obravnave na podlagi pravnomočne obtožnice. Neobstoj utemeljenega suma, ki je nedvomno temeljni predpogoj za uvedbo in vodenje kazenskega postopka, bi pritožnik lahko uveljavljal tudi v ugovoru zoper obtožnico.
8. V postopku preizkusa ustavne pritožbe zoper odločitev o priporu Ustavno sodišče ne more presojati kršitve 23. člena Ustave. Pritožnik zatrjuje, da se "nakazuje poseganje" v to njegovo ustavno pravico zaradi preložitve glavne obravnave za nedoločen čas. Člen 23 Ustave določa, da ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Ta pravica zajema tudi pravico, da se o obtožbi zoper pritožnika odloči brez nepotrebnega odlašanja. Ustavno sodišče ne more odločiti o tem, ali je bil postopek zoper pritožnika izveden brez nepotrebnega odlašanja, saj je postopek še v teku in se dejansko na podlagi pravnomočne obtožnice odvija šele od izvršitve sklepa o odreditvi pripora zaradi izmikanja glavni obravnavi - torej od 4. julija 1996 dalje.
8. Pritožnik zatrjuje še kršitev pravice do enakosti pred zakonom in enakega varstva pravic. Pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave je specialna pravica v odnosu do pravice iz drugega odstavka 14. člena Ustave, v katerem je urejena splošna enakost pred zakonom. Načelo enakosti zahteva, da sodišče v enakih pravnih položajih odloči enako in v različnih različno. Člen 22 Ustave zahteva, da je to načelo spoštovano v vseh pravnih postopkih, v katerih državni in drugi pooblaščeni organi odločajo o pravicah, dolžnostih in pravnih interesih posameznika. Zgolj z zatrjevanjem, da je sodišče po določenem času odpravilo pripor zoper tujca, ne pa tudi zoper pritožnika, ki je slovenski državljan, pritožnik ni izkazal, da je sodišče ravnalo drugače, kakor v drugih primerih, ko po ugotovitvi ustavnih in zakonsko določenih pogojev sklepa na to, ali je potreben pripor zaradi begosumnosti, da se zagotovi obdolženčeva prisotnost v kazenskem postopku.
9. Pritožnik zatrjuje, da je pritožbeno sodišče ob zavrnitvi pritožbe zoper prvostopni sklep kršilo pravilo prepoved reformatio in peius. Ustavno sodišče v postopku z ustavno pritožbo ne presoja kršitve zakonitosti, če le - ta ne predstavlja hkrati kršitve ustavne pravice. Pritožnik pa ne uveljavlja, da mu je bila z zatrjevano nezakonitostjo kršena katera od ustavnih pravic, zaradi katerih je mogoče vložiti ustavno pritožbo.
10. Pritožnik je Ustavnemu sodišču predložil v točki 2 te obrazložitve navedeni sklep sodišča ne da bi hkrati izrecno zahteval, da sodišče v postopku z ustavno pritožbo obravnava ta sklep in ne da bi hkrati zatrjeval kršitve človekovih pravic v zvezi s tem sklepom. Zato ga senat Ustavnega sodišča tudi ni preizkusil. Prav tako tudi ni preizkušal sklepa o odreditvi pripora, ker pritožnik zoper njega ni vložil ustavne pritožbe v skladu z določbami ZUstS.
11. Ker zatrjevane kršitve v ustavni pritožbi, glede katerih so izpolnjeni procesni pogoji za njihovo obravnavo, glede na navedeno niso podane, senat ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Boštjan M. Zupančič ter člana dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič