Up-96/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-96/96
Datum odločitve:
4. 2. 1997
Objavljeno:
OdlUS VI, 81
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.96.96
Akt:
Ustavna pritožba K. S. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 24/95-4 z dne 11.1.1996 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 137/94-4 z dne 18.5.1994 in sodbo Temeljnega sodišča v Mariboru, Enote v Mariboru, št. IV K 177/93-78 z dne 1.2.1994
Izrek:
Ustavna pritožba K. S. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru in sodbo Temeljnega sodišča v Mariboru, Enote v Mariboru se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
1. Ustavno sodišče v postopku odločanja o ustavni pritožbi ne opravlja funkcije pritožbenega sodišča, zato se praviloma ne spušča v to, ali je sodišče pravilno ugotovilo dejansko stanje in ali je njegova dokazna ocena pravilna. Ustavno sodišče lahko opravlja nadzor z ustavnega vidika in se v tem okviru omeji le na morebitne kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki jih sodišče naredi v postopku odločanja.
2. Pravica do enakega varstva pravic in pravica do sodnega varstva z izpodbijanimi akti nista bili kršeni, ker je sodišče ob spoštovanju enakega položaja strank v postopku glede na načelo proste presoje dokazov odločilo o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost, svojo odločitev pa je tudi prepričljivo utemeljilo.
3. Ker pritožnik zatrjevanih kršitev ni uveljavljal v pravnih sredstvih, ki jih je vložil zoper prvostopno sodbo, za njihovo obravnavo ni izpolnjena procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev.
Geslo:
Pravica do sodnega varstva.
Enako varstvo pravic.
Omejevanje in uresničevanje pravic.
Odreditev trajanja pripora.
Meje odločanja Ustavnega sodišča pri ustavni pritožbi (ni instanca).
Pravna podlaga:
Ustava, 15., 20., 22., 23., 29., 157. čl.
Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 265. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 51., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi Up-164/95 z dne 7.12.1995 (OdlUS IV,138) in Up-13/94 z dne 8.6.1995 (OdlUS IV,128).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
11. 4. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18189
Dokument v PDF obliki:
Up-96-96.pdf
128 KB
Prenesite datoteko
Up-96/96
4.2.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe K. S. iz M. na seji senata dne 4. februarja 1997
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba K. S. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 24/95-4 z dne 11.1.1996 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 137/94-4 z dne 18.5.1994 in sodbo Temeljnega sodišča v Mariboru, Enote v Mariboru, št. IV K 177/93-78 z dne 1.2.1994 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik z ustavno pritožbo, vloženo 11. aprila 1996 in dopolnjeno 16. julija 1996, izpodbija odločbe, navedene v izreku, s katerimi je bil spoznan za krivega dveh kaznivih dejanj posilstev in obsojen na štiri leta in dva meseca zapora. Pritožnik zatrjuje kršitve ustavnih pravic in svoboščin iz 18., 20., 22., 23., 27., 29. in 34. člena Ustave. Do navedenih kršitev naj bi po pritožnikovih navedbah prihajalo od trenutka, ko mu je policija odvzela prostost, pa vse do konca kazenskega postopka.
2. Po zatrjevanju pritožnika naj bi ga policisti ob odvzemu prostosti brutalno napadli. Vklenili naj bi ga in pretepali, čeprav ni nudil nobenega fizičnega odpora. S takim ravnanjem naj bi policija kršila 18. člen Ustave (prepoved mučenja).
Preiskovalni sodnik, ki je zanj odredil pripor in ni želel sprejeti ustne pritožbe na zapisnik, naj bi kršil 20. člen Ustave. Ker naj bi mediji po aretaciji neresnično pisali o kaznivem dejanju in njegovem storilcu ter s tem vplivali na izpovedbe prič, pritožnik zatrjuje kršitev domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave ter kršitev pravice do osebnega dostojanstva in varnosti iz 34. člena Ustave.
3. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, kršitev pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave) in pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca iz tretje alinee 29. člena Ustave. Pritožnik navaja, da je prvostopno sodišče dejansko stanje ugotovilo zmotno in nepopolno. Sodišče naj bi brez utemeljitve zavrnilo vse dokaze, ki jih je na glavni obravnavi predlagal pritožnik v svojo korist ter tako v celoti sledilo le navedbam obtožnice. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče ustavno pritožbo sprejme v obravnavo in v postopku odločanja izpodbijane sodbe razveljavi ter vrne zadevo v novo sojenje.
4. Višje sodišče je pritožnikovo pritožbo zoper sodbo zavrnilo kot neutemeljeno. Menilo je, da je izvedeni dokazni postopek dal zanesljivo podlago za odločitev sodišča prve stopnje in da sodba vsebuje prepričljive razloge. Glede zatrjevanega neizvajanja predlaganih dokazov pa je pritožbeno sodišče ugotovilo, da sodišče ni zavrnilo vseh dokaznih predlogov. Tiste, ki jih ni izvedlo, je po mnenju pritožbenega sodišča utemeljeno zavrnilo, med drugim tudi dokazni predlog za pritegnitev izvedenca psihiatra.
5. Vrhovno sodišče je v sodbi, s katero je odločilo o zahtevi za varstvo zakonitosti, glede zatrjevanega neizvajanja dokazov v korist obdolženca ugotovilo, da izpodbijana sodba vsebuje razloge o tem, zakaj sodišče nekaterim dokaznim predlogom ni ugodilo - ocenilo je namreč, da so z ostalimi izvedenimi dokazi razjasnjene vse odločilne okoliščine.
B.
6. Ustavno sodišče je v postopku preizkusa ustavne pritožbe vpogledalo kazenski spis Okrožnega sodišča v Mariboru št. IV K 117/93.
7. Ustava zagotavlja v četrtem odstavku 15. člena sodno varstvo ustavnih pravic in pravico do odprave posledic njihovih kršitev. Kolikor pritožnik nima na razpolago učinkovitega pravnega sredstva na področju kaznovalnega ali odškodninskega prava, je sodno varstvo zagotovljeno v upravnem sporu (prvi odstavek 157. člena Ustave). Ustavno sodišče odloča o kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki izhajajo iz posamičnega akta državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblasil, ki ga pritožnik izpodbija, in šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva (51. člen Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljnjme besedilu: ZUstS). Senat Ustavnega sodišča glede zatrjevanih kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, navedenih v 2. točki obrazložitve tega sklepa, ugotavlja, da jih pritožnik v pritožbenem postopku zoper izpodbijano prvostopno sodbo bodisi ni uveljavljal bodisi ni izkazal (zatrjevano kršitev 20. člena Ustave), da jih je uveljavljal. Torej glede teh kršitev niso izčrpana pravna sredstva, zato jih ni bilo mogoče preizkusiti.
8. Glede pritožnikovega zatrjevanja, da naj bi prvostopno sodišče dejansko stanje ugotovilo zmotno in nepopolno, Ustavno sodišče poudarja, da v postopku odločanja o ustavni pritožbi Ustavno sodišče ne opravlja funkcije pritožbenega sodišča, zato se praviloma ne spušča v to, ali je sodišče pravilno ugotovilo dejansko stanje in ali je njegova dokazna ocena pravilna. Ustavno sodišče je v svojih prejšnjih odločbah (na primer odločba št. Up- 164/95 z dne 7.12.1995 - OdlUS IV, 138) poudarilo, da je to presojanje v skladu z ustavnimi in zakonskimi določbami zaupano sodnikom pristojnih pritožbenih sodišč in Vrhovnega sodišča, ki sodijo v skladu z Ustavo in zakonom. Ustavno sodišče lahko opravlja nadzor z ustavnega vidika in se v tem okviru omeji le na morebitne kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki jih sodišče naredi v postopku odločanja.
9. Ustavno sodišče je zato preizkusilo zatrjevane kršitve enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave in pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca iz tretje alinee 29. člena Ustave. Vse zatrjevane kršitve naj bi sodišče zagrešilo s tem, ko pritožniku ni dovolilo izvajanja dokazov v njegovo korist. Zato je bilo treba najprej preizkusiti, ali je podana kršitev pravice iz tretje alinee 29. člena Ustave. Glede te ustavne pravice se senat Ustavnega sodišča sklicuje na že sprejeto stališče, po katerem je sodišče dolžno ugoditi tistim dokaznim predlogom obdolženca, ki naj bi po njegovih sklepčnih navedbah potrdili oziroma zanikali obstoj pravno relevantnih dejstev, to je dejstev, na katerih temelji neposredna uporaba materialnega in procesnega kazenskega prava v določeni zadevi (odločba št. Up 13/94 z dne 8.6.1995 - OdlUS IV, 128). Tako je na primer sodišče dolžno ugoditi dokaznemu predlogu ob izkazani verjetnosti, da bi iz nekega dokaza lahko izhajal dvom, ki bi zaradi domneve nedolžnosti imel za posledico oprostilno sodbo.
10. Iz kazenskega spisa, ki ga je vpogledalo Ustavno sodišče je razvidno, da sodišče ni zavrnilo vseh pritožnikovih dokaznih predlogov, kakor zatrjuje pritožnik. Po oceni Ustavnega sodišča tudi nobeden izmed zavrnjenih dokaznih predlogov ne more zadostiti kriterijem navedenega stališča. Sodišče pa je v izpodbijani sodbi tudi utemeljilo, zakaj je zavrnilo izvedbo posameznih dokazov. In ta utemeljitev je odraz proste presoje, ki je v pristojnosti sodišča, in se Ustavno sodišče v okviru odločanja o ustavni pritožbi vanjo praviloma ne more spuščati.
11. Glede zavrnitve predloga za postavitev izvedenca psihiatra, pa je treba pripomniti še naslednje: Pritožnikov zagovornik je na glavni obravnavi predlagal postavitev izvedenca psihiatra zaradi zatrjevanega dvoma v pritožnikovo prištevnost v času storitve kaznivega dejanja. Dvom naj bi bil podan zaradi zaužite količine alkohola pred storitvijo kaznivega dejanja.V ustavni pritožbi pa pritožnik navaja, da bi moralo sodišče od izvedenca psihiatra pridobiti mnenje o poškodbah oškodovank, ki bi lahko bile posledica pretepanja in metanja oškodovank v času storitve kaznivega dejanja. Tudi v zahtevi za varstvo zakonitosti je pritožnik navedel, da je njegov odvetnik predlagal postavitev izvedenca psihiatra glede vinjenosti, sam pa izrecno poudarja, da v nobenem primeru ni bil vinjen.
12. Sodišče bi bilo dolžno postaviti izvedenca psihiatrične stroke v skladu z določbo prvega odstavka 265. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94), če bi pritožnik ob predlogu za postavitev izvedenca psihiatra navedel okoliščine, ki bi vzpostavile sum o obstoju duševne bolezni, začasne duševne motnje ali duševne zaostalosti ali kake druge trajne in hude duševne motenosti, zaradi katerih bi bila njegova prištevnost izključena ali zmanjšana v času storitve kaznivega dejanja. O takšnem dokaznem predlogu pritožnikovega zagovornika je sodišče v skladu z načelom proste presoje dokazov odločilo in svojo odločitev ustrezno utemeljilo. O dokaznem predlogu, ki ga uveljavlja pritožnik v ustavni pritožbi, pa prvostopno sodišče ni odločalo, ker tak dokazni predlog tudi ni bil podan v postopku na prvi stopnji. Zato tudi glede te zatrjevane kršitve, kolikor se nanaša na postavitev izvedenca po predlogu pritožnika, ni mogoče šteti, da so v postopku z ustavno pritožbo izčrpana pravna sredstva.
13. Prav tako sodišče ni kršilo pritožnikove pravice do enakega varstva njegovih pravic. Ta pravica, kakor tudi pravica iz 23. člena Ustave, ni kršena, kadar sodišče ob spoštovanju enakega položaja strank v postopku glede na načelo proste presoje dokazov samo odloči o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. Pritožnik ni izkazal, da bi sodišče kršilo to pravico z neenako obravnavo pritožnikovih pravic v postopku, senat Ustavnega sodišča pa v okoliščinah te ustavne pritožbe tudi ni našel razlogov, ki bi govorili za to, da sodišče pritožnikovim pravicam ni zagotavljalo enakega sodnega varstva, kakor to velja za vsakogar v enakem pravnem položaju. Zato tudi ni podana kršitev pravic iz 22. in 23. člena Ustave.
14. Ker iz zgoraj navedenih razlogov izhaja, da očitno ne gre za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
16. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik senata dr. Boštjan M. Zupančič in člana dr. Peter Jambrek in dr. Janez Šinkovec.
P r e d s e d n i k s e n a t a
dr. Boštjan M. Zupančič