Up-118/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-118/97
Datum odločitve:
5. 12. 1997
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.118.97
Akt:
Ustavna pritožba GPL p.o. in I. P. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS št. VII Ips 2/96 z dne 16.1.1997 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Gpp 32/96 z dne 22.5.1996 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Gp 469/95 z dne 8.12.1995
Izrek:
Ustavna pritožba GPL p.o. in I. P. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Ustvno sodišče ni redno instančno sodišče in se zato praviloma ne more spuščati v pravilnost ugotovitev dejanskega stanja in kršitve zakona, razen kolikor bi zatrjevane kršitve hkrati pomenile tudi kršitev ustavno določenih človekovih pravic in svoboščin.
Geslo:
Enako načelo pred zakonom.

Varstvo osebne svobode.

Načelo zakonitosti v kazenskem pravu.

Pravna jamstva v kazenskem postopku.

Ustavno sodišče ni instančno sodišče.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 19., 28., 29. čl.

Zakon o zdravstveni neoporečnosti živil in predmetov splošne rabe (ZZNPSR), 5., 6., 24., 29. čl.

Zakon o zdravstvenem nadzorstvu nad živili (ZZN), 2., 24. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 18. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
15. 4. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18675
Up-118/97
5.12.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe GPL p.o. in I. P. iz L., ki ju zastopajo M. B., P. V. in Z. H., odvetniki v M. na seji senata dne 5. decembra 1997 s k l e n i l o:
Ustavna pritožba GPL p.o. in I. P. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS št. VII Ips 2/96 z dne 16.1.1997 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Gpp 32/96 z dne 22.5.1996 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Gp 469/95 z dne 8.12.1995 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Z izpodbijanimi sodbami sta bili pritožnici spoznani za odgovorni za gospodarski prestopek prometa s higiensko oporečnimi živili po 1. točki prvega odstavka 29. člena Zakona o zdravstveni neoporečnosti živil in predmetov splošne rabe (Uradni list SFRJ, št. 55/78, s spremembami v št. 58/85 in naslednjih - v nadaljevanju ZZNPSR), storjen s kršitvijo 6. in 8. točke prvega odstavka 5. člena istega zakona. Prva pritožnica je bila obsojena na denarno kazen 5 milijonov tolarjev, druga pritožnica pa na 40.000,00 tolarjev. Pritožnici zatrjujeta kršitev 28. člena, četrtega odstavka 153. člena v zvezi s 14. in 28. členom, ter druge in četrte alinee 29. člena Ustave.
2. Določba 28. člena Ustave (načelo zakonitosti v kazenskem pravu) naj bi bila kršena s tem, da zakonska določba, ki je bila podlaga za obsodbo (6. točka prvega odstavka 5. člena ZZNPSR) dopušča presojo organoleptičnih lastnosti (vonj), ne da bi vnaprej predpisala objektivno določljive kriterije, ki niso podvrženi subjektivni presoji ocenjevalca. Akrolein naj bi ne bil prepovedana snov v skladu s podzakonskimi akti, zato bi po mnenju pritožnic moralo sodišče v konkretnem primeru ugotavljati, ali je bila stopnja akroleina presežena oziroma nevarna za življenje in zdravje ljudi. Sodišče naj bi napačno interpretiralo pojem "promet z živili". Vrhovno sodišče naj bi ugotovilo, da zajema promet tudi obdelavo, pripravo in predelavo živil v smislu 2. člena Zakona o zdravstvenem nadzorstvu nad živili (Uradni list SRS, št. 17/75, s spremembami v št. 42/86 in naslednjih - v nadaljevanju ZZN). Po mnenju pritožnikov se navedeno zakonska določba nanaša le na ZZN, nikakor pa ne velja za ZZNPSR, ki prometa posebej ne interpretira. Z uvrščanjem olja med živila v prometu naj bi sodišče nedopustno razširilo cono kriminalnosti.
3. Kršitev četrtega odstavka 153 člena (zakonitost posamičnih aktov) v zvezi s 14. in 28. členom Ustave naj bi bila v tem, da naj sodišče ne bi presojalo vseh znakov prepovedanega ravnanja (vzrokov spremembe živil, ali je še podana uporabnost olja, ali je bilo olje nevarno za zdravje potrošnikov). Sodišče naj bi na prvi stopnji kršilo postopek s tem, da je priče zasliševalo v navzočnosti drugih prič, s čemer so lahko podzavestno vplivale druga na drugo. Iz izreka naj ne bi izhajalo, da bi bila obdolžena odgovorna oseba dejansko odgovorna. Po mnenju pritožnice je odgovorna oseba lahko le tisti, ki mu je bil zaupan tehnološki proces priprave hrane, kar je v konkretnem primeru kuhar in ne druga pritožnica. Tudi če se zavzame stališče, da je bila druga pritožnica odgovorna oseba, pa po mnenju ustavne pritožbe ni mogla ravnati z zavestno malomarnostjo.
4. Pritožnici zatrjujeta tudi kršitve v predpostopku, to je v postopku jemanja vzorcev živil. Inšpektor naj bi pri jemanju vzorca ravnal v nasprotju s predpisi, ki urejajo postopek jemanja vzorcev živil (Navodilo o načinu jemanja vzorcev živil in predmetov splošne rabe - Ur.l. SFRJ št. 60/78); olje naj bi zajel "po domače" z zajemalko, tako da ga je premešal, vzel naj bi tudi nezadostno količino vzorca. Druga pritožnica naj ne bi bila poučena o pravici sodelovanja pri postopanju, zaradi česar ni bila navzoča, ko je inšpektor jemal vzorec. Po mnenju pritožnic zato sodišče ne bi smelo opreti odločbe na tako izvedene dokaze in bi moralo dopusti izvedbo dokaza s superanalizo. Pritožnici naj bi v predpostopku prav tako ne bili opozorjeni na pravno dobroto iz četrte alinee 29. člena Ustave, zato bi morale biti v zapisnik zapisane pripombe druge pritožnice izločene iz spisa. Kršitev pravice do obrambe iz druge alinee 29. člena Ustave naj bi bila v tem, da sodišče po izvedenem dokaznem postopku ni dopustilo dodatnega zagovora odgovorne osebe; izvedeni dokazni postopek naj bi namreč izkazal druga dejstva, kot jih je izpovedala odgovorna oseba.
5. Pritožnici Ustavnemu sodišču predlagata, da ustavno pritožbo sprejme v obravnavo in zadrži izvršitev izpodbijanih aktov.
Zadržanje izvršitve utemeljujeta s tem, da bi bilo z izvršitvijo zaradi izjemno visoke kazni ogroženo nemoteno poslovanje obdolžene pravne osebe in s tem potencialno tudi njen obstoj.
6. Iz izpodbijanih sodb je razvidno, da je bila prva pritožnica s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Gp 469/95 z dne 8.12.1995 spoznana za odgovorno gospodarskega prestopka po 1. točki prvega odstavka 29. člena ZZNPSR, ki ga je storila s tem, ko je imela dne 12.5.1994 v gostinskem obratu v prometu v dveh fritezah za cvrtje hrane olje, za katerega je bilo z analizo vzorcev, ki jo je opravil Inštitut za varovanje zdravja RS, ugotovljeno, da je higiensko oporečno zaradi neprimernega vonja in vsebnosti akroleina in ostalih aldehidov, nastalih kot produkt termično oksidacijskega razkroja. Druga pritožnica pa je bila spoznana za odgovorno, ker je kot šef strežbe, ki je po opisu del takrat nadomeščala vodjo obrata, dopustila, da je imela pravna oseba v prometu takšno živilo. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo št. GPP 32/96 z dne 22.5.1996 pritožbi zagovornikov obdolžene pravne in odgovorne osebe delno ugodilo in je znižalo kazen obsojeni pravni osebi od prvotnih 10 milijonov na 5 milijonov tolarjev, v ostalem pa je sodbo sodišča prve stopnje potrdilo. Vrhovno sodišče RS pa je s sodbo št. VII Ips 2/96 z dne 16.1.1997 zahtevo zagovornikov za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno.
B.
7. Senat Ustavnega sodišča je vpogledal v spis Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Gp 469/95.
8. Člen 28 Ustave določa, da nihče ne sme biti kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. Načelo zakonitosti v kazenskem pravu zahteva, da je zakon, ki določeno dejanje opredeljuje kot kaznivo, določen, jasen in predvidljiv. Od organov, ki kazenskopravne norme uporabljajo, pa načelo zakonitosti zahteva, da te norme restriktivno razlagajo. Smisel načela zakonitosti je, da storilec vnaprej ve, kaj je kaznivo, in se zaveda, da dela nekaj, kar je kaznivo.
9. Po določbi 1. točke prvega odstavka 29. člena ZZNPSR se kaznuje za gospodarski prestopek, kdor se ukvarja s proizvodnjo, uvozom ali prometom živil ali predmetov splošne rabe, če da v promet živila ali predmete splošne rabe, ki niso higiensko neoporečni, ali če proizvede živila ali predmete splošne rabe iz surovin, ki niso higiensko neoporečne. Člen 5 istega zakona pa določa, kdaj se šteje, da živila ali predmeti splošne rabe niso higiensko neoporečni. Po 6. točki prvega odstavka 5. člena se šteje, da živila in predmeti splošne rabe niso higiensko neoporečni, če je njihova sestava ali če so njihove organoleptične lastnosti (okus, vonj, videz) zaradi kemičnih, mikrobioloških ali drugih procesov toliko spremenjene, da niso več uporabni za določene namene. Po 8. točki citiranega člena pa se šteje, da niso neoporečni, če lahko zaradi sestave ali zaradi drugih lastnosti škodljivo vplivajo na zdravje potrošnikov. Po določbi 24. člena ZZNPSR opravljajo preizkušanje vzorcev živil zaradi ugotavljanja njihove zdravstvene neoporečnosti pooblaščene zdravstvene organizacije. Njihov izid analize ima moč dokaza o zdravstveni neoporečnosti oziroma oporečnosti, izpodbijati pa ga je mogoče le z zahtevo, da se opravi superanaliza (24. člen ZZN).
10. Ni utemeljen očitek, da je določba 6. točke prvega odstavka 5. člena ZZNPSR v nasprotju z 28. členom Ustave, ker za presojo organoleptičnih lastnosti ne predpisuje objektivnih kriterijev.
Gospodarski prestopek je opredeljen v 1. točki prvega odstavka 29. člena ZZNPSR, ki določa, kdo je storilec, kateri sta izvršitveni dejanji, v 5. členu pa podrobnje določa, kdaj se šteje, da je živilo oporečno. S tem je gospodarski prestopek dovolj jasno določen. Oporečnost živila je dejstvo, ki je v postopku pred sodiščem predmet ugotavljanja in dokazovanja. Ker gre za strokovno vprašanje, se dejstvo oporečnosti dokazuje z izvidom in mnenjem pooblaščene zdravstvene organizacije, njihova ocena pa predstavlja dokaz, ki je kot vsak drug dokaz podvržen prosti presoji sodišča. Subjektivnost presoje organoleptičnih lastnosti je vprašanje metode za opravljanje analize vzorcev. Strokovna organizacija opravi analizo vzorcev in poda oceno o oporečnosti v skladu s pravili stroke. Načelo določenosti kaznivega ravnanja v zakonu pa ne zahteva, da bi zakon določil tudi strokovna pravila, po katerih morajo ravnati pooblaščene organizacije pri ocenjevanju oporečnosti vzorcev živil.
11. Sodiščem tudi ni mogoče očitati ekstenzivne razlage pojmov promet in proizvodnja živil. Olje za cvrtje je nedvomno bilo sestavina, ki se je uporabljala za pripravo hrane, namenjene gostom, kot je pravilno ugotovilo Višje sodišče. Pravilna je tudi ugotovitev Vrhovnega sodišča, da je po določbi 1. točke prvega odstavka 29. člena ZZNPSR inkriminiran tako promet z oporečnimi živilil kot proizvodnja živil iz oporečnih surovin. Vrhovno sodišče se pri tem sklicuje na določbo drugega odstavka 2. člena ZZN, ki pravi, da se kot proizvodnja živil šteje tudi obdelava, predelava in priprava živil, kot promet živil pa vsako ravnanje in postopek z živili od trenutka, ko je končana proizvodnja, pa do trenutka, ko je živilo izročeno potrošniku. Interpretacijske določbe so pravne definicije, s katerimi zakon sam določi vsebino posameznih izrazov. Vsebina pojmov promet in proizvodnja živil res ni določena v ZZNPSR, vendar sodišče s sklicevanjem na določbo 2. člena ZZN teh pojmov ni ekstenzivno razlagalo. Oba zakona sta temeljna predpisa s področja zdravstvenega nadzora nad živili, katerih namen je zagotovitev zdravstveno neoporečne prehrane in s tem varovanje zdravja ljudi. V ta namen določa ZZNPSR sanitarne in higienske pogoje, ki jih morajo izpolnjevati živila, ki se proizvajajo in dajejo v promet, ZZN pa ureja zdravstveno nadzorstvo nad prometom in proizvodnjo živil v najširšem smislu. Oba zakona vsebujeta tudi kazenskopravne določbe. Sanitarni predpisi veljajo za subjekte, ki se ukvarjajo z dejavnostjo prometa in proizvodnje živil, ti pa so jih kot dobri strokovnjaki dolžni poznati in ravnati v skladu z njimi. Glede na tako široko opredeljen obseg varstva sodišča niso nedopustno širila cone kriminalnosti s tem, ko so štela, da je prepovedano tudi pripravljanje živil iz higiensko oporečnih sestavin, za kar je v tem primeru šlo.
12. Prav tako so neutemeljeni očitki, da sodišče ni presojalo vseh znakov gospodarskega prestopka (škodljivosti akroleina za zdravje ljudi, vzrokov sprememb živila, nevarnosti olja za zdravje ljudi itd.). Kot je bilo že omenjeno v 10. točki obrazložitve tega sklepa, je oporečnost živila dejstvo, ki ga je sodišče v konkretnem primeru ugotovilo na podlagi izida analize Inštituta za varovanje zdravja RS, zavrnitev dokazih predlogov pa so sodišča ustrezno obrazložila. Z navedenimi očitki pritožnici izpodbijata pravilnost ugotovitve dejanskega stanja, kar pa samo po sebi ne more biti predmet ustavne pritožbe. Prav tako ne more biti sama po sebi predmet ustavne pritožbe morebitna nezakonitost izpodbijanega posamičnega akta (četrti odstavek 153. člena Ustave). Ustavno sodišče je pri odločanju o ustavnih pritožbah že večkrat poudarilo, da ni redno inštančno sodišče in se zato praviloma ne more spuščati v pravilnost ugotovitve dejanskega stanja in kršitve zakona, razen kolikor bi zatrjevane kršitve hkrati pomenile tudi kršitev ustavno določenih človekovih pravic in svoboščin. Zato je Ustavno sodišče očitke, ki se nanašajo na postopanje sodišča pri zasliševanju prič, oblikovanje izreka sodbe in ugotovitev stopnje krivde obdolžene odgovorne osebe, presojalo le z vidika morebitne kršitve 28. in 14. člena Ustave. V čem naj bi zatrjevane kršitve zakona predstavljale tudi kršitev pravice do enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave in načela zakonitosti iz 28. člena Ustave, pritožnici konkretno ne navajata, Ustavno sodišče pa takih kršitev tudi ni našlo.
13. Očitno neutemeljeni so tudi očitki v zvezi z izločitvijo dokazov. Po 18. členu ZKP, ki se smiselno uporablja tudi v postopku o gospodarskih prestopkih, sodišče ne sme opreti odločbe na dokaze, pridobljene s kršitvijo človekovih pravic, kot tudi ne na dokaze, pridobljene s kršitvijo določb kazenskega postopka, če je v ZKP določeno, da se odločba nanje ne sme opreti. Morebitna kršitev predpisov o jemanju vzorcev živil ne predstavlja takšne kršitve, zaradi katere bi bil izid analize nedopusten dokaz v smislu 18. člena ZKP. Dolžnost opozoriti na pravico iz četrte alinee 29. člena Ustave (privilegij zoper samoobtožbo) velja v skladu s tretjim odstavkom 19. člena Ustave v primeru odvzema prostosti. Drugi pritožnici prostost ni bila odvzeta, pa tudi sicer ne zatrjuje, da bi bila njena izjava, ki jo je dala inšpektorju o tem, kdaj je bilo olje zamenjano, kakorkoli izsiljena. Zato tudi njene izjave ni mogoče šteti kot nedopusten dokaz.
14. Po drugi alinei 29. člena Ustave je vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja zagotovljena tudi pravica, da se mu sodi v njegovi navzočnosti in da se brani sam ali z zagovornikom. Ta pravica drugi pritožnici očitno ni bila kršena, saj je bila ves čas navzoča na glavni obravnavi, imela je zagovornika, podala pa je tudi svoj zagovor. Zgolj s tem, ko ni dopustilo njenega dodatnega zaslišanja, sodišče ni kršilo jamstva iz 29. člena Ustave. O čem naj bi bila dodatno zaslišana, pa pritožnici v ustavni pritožbi tako in tako ne navajata.
15. Ker senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo, tudi ni podlage za odločanje o predlaganem zadržanju izvršitve izpodbijanih sodnih odločb.
C.
16. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Boštjan M. Zupančič in sodnika dr. Peter Jambrek ter dr. Janez Šinkovec.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič