Up-119/94
Natisni
Opravilna št.:
Up-119/94
Datum odločitve:
3. 4. 1997
Objavljeno:
Ur. list RS, št. 24/97 in OdlUS VI, 74
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.119.94
Akt:
Ustavna pritožba H. L. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. II Ips-943/93 z dne 13.10.1994 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp-832/93 z dne 15.9.1993 in sodbo Temeljnega sodišča v Ljubljani, Enota v Ljubljani, št. II P- 7/92 z dne 9.3.1993
Izrek:
Ustavna pritožba H. L. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani in sodbo Temeljnega sodišča v Ljubljani, Enota v Ljubljani se zavrne.
Evidenčni stavek:
S pravnim stališčem, da je z določbo prvega odstavka 9. člena Ustavnega zakona o izvrševanju Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti RS (Uradni list RS, št. 1/91) pravna oblast nad vsem premoženjem iz tega odstavka prešla na RS z dnem uveljavitve tega zakona in da sprejem Skupne deklaracije (Uradni list RS, št. 5/91) takega pravnega položaja glede vojaških stanovanj ni spremenil, zaradi česar je bilo razpolaganje vojaškega organa s stanovanjem po tem času - čeprav v času začasne odložitve nadaljnje implementacije tudi omenjenega zakona - nezakonito, izpodbijana sodba pritožniku ni kršila človekove pravice iz 14. člena Ustave.
Pritožnica je zaradi izpodbijane sodbe prikrajšana le za izboljšanje stanovanjskih razmer, ki se ji je v zvezi z izrednimi razmerami in dogodki obetalo, a se ni uresničilo, ker za to ni bilo zakonite podlage. Glede na navedeno v obravnavanem primeru ne gre za kršitev pravice do socialne varnosti iz 50. člena Ustave in pravice do primernega stanovanja iz 78. člena Ustave.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.
Enako varstvo pravic.
Pravica do socialne varnosti.
Pravica do primernega stanovanja.
JLA, vojaška stanovanja.
Stanovanja, vojaška stanovanja (JLA).
Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 50., 78. čl.
Ustavni zakon za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (UZITUL), 9. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 55., 1. odst. 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi Up-65/94 z dne 12.12.1996 in U-I-130/93 z dne 10.2.1994 (OdlUS III,15).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
28. 12. 1994
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US18268
Dokument v PDF obliki:
Up-119-94.pdf
130 KB
Prenesite datoteko
Up-119-94_LM.pdf
150 KB
Prenesite datoteko
Up-119/94
3.4.1997
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi H. L. iz L., ki jo zastopa M. J., odvetnik v L. na seji dne 3. aprila 1997
o d l o č i l o :
Ustavna pritožba H. L. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. II Ips-943/93 z dne 13.10.1994 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp-832/93 z dne 15.9.1993 in sodbo Temeljnega sodišča v Ljubljani, Enota v Ljubljani, št. II P- 7/92 z dne 9.3.1993 se zavrne.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnica izpodbija sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila kot neutemeljena zavrnjena njena revizija zoper prvostopno in drugostopno sodno odločbo, po katerih mora izprazniti stanovanje v Ljubljani, ki ji ga je z odločbo z dne 19.8.1991 dodelila Komanda garnizona JLA Ljubljana.
2. Prvi sodbi in izpodbijana sodba Vrhovnega sodišča temelje na pravnem stališču, da je 19.8.1991 veljala določba tretjega odstavka I. točke Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti RS in določba prvega odstavka 9. člena ustavnega zakona za izvedbo te temeljne ustavne listine (Uradni list RS, št. 1/91), zaradi katerih organi SFRJ v Republiki Sloveniji niso več imeli pravic in pristojnosti, ki so bile poprej z Ustavo RS in z Ustavo SFRJ prenesene nanje; premoženje, s katerim so na ozemlju RS poprej upravljali zvezni organi ter poveljstva, enote in zavodi JLA, pa je bilo v kritičnem času v upravljanju Republike Slovenije.
3. Pritožnica očita izpodbijani sodbi napačno razlago vsebine brionske Skupne deklaracije (Uradni list RS, št. 5/91), s katero naj bi Slovenija za 90 dni ustavila nadaljnjo implementacijo svojih ustavnih aktov o osamosvojitvi. Meni, da bi bilo treba upoštevati tudi določbo drugega odstavka 9. člena Ustavnega zakona, ki govori o postopnem prevzemu premoženja JLA, in dejstvo, da naj bi Republika Slovenija prevzela v upravljanje stanovanja iz vojaškega stanovanjskega sklada šele v marcu 1992. Bivša SFRJ oziroma JLA naj bi bila lastnica spornega stanovanja vse do zemljiškoknjižnega prenosa po Uredbi o zemljiškoknjižni izvedbi prenosa nepremičnin bivše SFRJ na Republiko Slovenijo. To pa naj bi pomenilo, da je pritožnica v času moratorija veljavno pridobila stanovanjsko pravico na spornem stanovanju od bivše JLA.
4. Pritožnica očita izpodbijani sodbi kršitev pravice do enakosti pred zakonom (14. člen Ustave). To kršitev vidi v tem, da so bile vložene tožbe za izselitev samo zoper tiste državljane, ki so se vselili v vojaška stanovanja po 25.6.1991. Odločbe o dodelitvi stanovanja ni nihče izpodbijal, meni pa, da ne more ona nositi odgovornosti in posledic zaradi vselitve v stanovanje na podlagi odločbe, ki jo je po njenem prepričanju izdal legalni in legitimni organ. Z izselitvijo naj bi bila kršena tudi pravica pritožnice do socialne varnosti (50. člen Ustave) in pravica do primernega stanovanja (78. člen Ustave). Predlaga, naj Ustavno sodišče sodbo spremeni in zavrne zahtevo za izpraznitev stanovanja.
B.
5. Ustavno sodišče je potem, ko so se na podlagi četrtega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju:ZUstS) za to izrekli trije sodniki, s sklepom z dne 31.1.1997 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo.
6. Pritožnica smiselno predvsem očita izpodbijani sodbi napačno uporabo materialnega prava. Ustavno sodišče ni ena od instanc rednega sodstva in zatrjevana nepravilna uporaba materialnega prava sama po sebi ne more biti predmet ustavne pritožbe.
7. Zaradi večjega števila sodnih primerov, kakršen je obravnavani, zaradi socialne pomembnosti in občutljivosti njihove vsebine in ker v njih sodišča neposredno uporabljajo pravne norme z ustavno veljavo ter iz razloga iz 5. točke te obrazložitve, se je Ustavno sodišče tudi v primeru te ustavne pritožbe (o prvi ustavni pritožbi te vrste je bilo odločeno z odločbo št. Up-65/94 z dne 12.12.1996) izjemoma odločilo, da bo vsebinsko obravnavalo zatrjevani razlog zmotne uporabe materialnega prava.
8. Ustavno sodišče ugotavlja, da Temeljna ustavna listina in Ustavni zakon o njenem izvrševanju ne dopuščata drugačne uporabe od te, ki je pojasnjena v izpodbijanih sodbah: da je torej z določbo prvega odstavka 9. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti RS pravna oblast nad vsem premoženjem iz tega odstavka prešla na Republiko Slovenijo z dnem uveljavitve tega zakona in da sprejem brionske Skupne deklaracije takega pravnega položaja glede vojaških stanovanj ni spremenil. To pomeni, da je bilo razpolaganje vojaškega organa s stanovanjem po tem času - čeprav v času začasne odložitve nadaljnje implementacije tudi omenjenega zakona - nezakonito.
9. Razlaga, da Republika Slovenija ni že z uveljavitvijo Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti po prvem odstavku 9. člena tega zakona prevzela pravne oblasti nad premoženjem, s katerim so dotlej upravljala poveljstva, enote in zavodi JLA, temveč da je z določbo tega prvega odstavka le odločila, da bo to storila kasneje in postopoma, do konca leta 1993, nima opore v analizi besedila 9. člena samega.
Ta člen govori v prvem odstavku o premoženju, s katerim so citirani subjekti JLA upravljali do uveljavitve tega zakona, torej dotlej, ko je upravljanje na podlagi te ustavnozakonske norme prešlo na RS. Tudi v tretjem odstavku, ki ne govori o pravnem prehodu premoženja na RS, temveč o postopnem in urejenem prevzemanju tega premoženja po subjektih Teritorialne obrambe, ni beseda o premoženju, s katerim so ali bodo do prevzema upravljali subjekti JLA, temveč o premoženju, s katerim so le-ti upravljali do uveljavitve Ustavnega zakona.
Če bi naj določbe 9. člena glede premoženja iz drugega in tretjega odstavka pomenile le, da bo to premoženje enkrat v prihodnosti prevzela RS, bi bil prvi odstavek s tem, pretežnim, delom vsebine odveč, medtem ko bi za preostali del vsebine, to je glede premoženja, s katerim so do uveljavitve zakona upravljali zvezni organi, v zakonu ne bilo določbe o tem, kdaj preide v upravljanje RS, kar pa je vsekakor materija takega izvedbenega ustavnega zakona.
10. Predvsem pa bi bila taka razlaga vsebinsko nesprejemljiva.
Namesto da bi si pravkar osamosvojena država vsaj pravno zavarovala suverenost nad premoženjem bivše federacije na svojem ozemlju , (ko je že to premoženje tisti trenutek večinoma držala v rokah tuja državna vojska), do česar ji tudi mednarodno pravo (glej Dunajsko konvencijo o sukcesiji držav glede državnega premoženja, arhivov in dolgov, 8. april 1983) priznava upravičenost, bi nasprotno s svojim ustavnim aktom posredno razglasila, da to premoženje ni njeno, temveč da ga namerava pridobiti šele postopoma in po kosih, kakor bo prihajalo dejansko v roke njenim subjektom. S tem pa bi oficialno prepustila tujim subjektom na svojem ozemlju, da s premoženjem suvereno ravnajo, ga npr. veljavno odtujujejo ali brez pravnih konsekvenc uničujejo, zase pa bi zgolj napovedala, da bo postala lastnica tistega, kar ji bodo subjekti JLA nazadnje dejansko prepustili. Česa takega ustavnemu zakonu za izvedbo ustavne listine, s katero je RS takoj prevzela vse pravice pa tudi dolžnosti dotedanje federacije glede sebe, ni mogoče pripisati.
Še poudarjeno velja to z notranjepravnega aspekta - in obravnavana zadeva sodi vanj - saj gre za razmerje med novo državo in njenim državljanom. Obravnavana razlaga bi med drugim pomenila, da bi država v kritičnem času svojega nastanka glede premoženja iz 9. člena Ustavnega zakona niti nasproti svojim državljanom ne imela pravnega varstva.
11. Ob obravnavi te ustavne pritožbe se je postavilo tudi vprašanje upoštevanja dogovora, sklenjenega 18.10.1991 med delegacijo RS in delegacijo Zveznega sekretariata za ljudsko obrambo o dokončanju umika armade iz RS. Ustavno sodišče meni, da tega dogovora pri pojasnjevanju ustavnega besedila ni mogoče uporabiti. Ustavno sodišče je dolžno ustavno normo razlagati iz nje same, vse druge pravne akte pa ocenjevati le glede njihove skladnosti z Ustavo oziroma ustavnim zakonom.
12. Za kršitev pravice do enakosti pred zakonom po prvem odstavku 14. člena Ustave očitno ne gre. Pritožnica z odločbo organa JLA z dne 19.8.1991 ni mogla pridobiti stanovanjske pravice in zaseda sporno stanovanje brez veljavnega pravnega naslova. Zato svojega dejanskega in pravnega položaja ne more primerjati s tistimi, ki so stanovanjsko pravico pridobili z veljavnim pravnim naslovom pred 25.6.1991.
13. Socialna in druga upravičenja za dodelitev stanovanja lahko vsakdo uveljavlja hkrati in enakopravno z drugimi v okviru stanovanjske politike Republike Slovenije. Očitna posledica osamosvojitvenega procesa in dogajanj znotraj njega je ravno dodelitev spornega stanovanja pritožnici: do tega in številnih takih dodelitev je moglo priti ravno zaradi odhajanja JLA s slovenskega ozemlja, kar je sprostilo vojaške stanovanjske fonde. Pritožnica je zaradi izpodbijane sodbe prikrajšana le za izboljšanje stanovanjskih razmer, ki se ji je v zvezi z izrednimi razmerami in dogodki obetalo, a se ni uresničilo, ker za to ni bilo zakonite podlage. Glede na navedeno v obravnavanem primeru ne gre za kršitev pravice do socialne varnosti iz 50. člena Ustave in pravice do primernega stanovanja iz 78. člena Ustave.
14. Ker očitno ne gre za zatrjevane kršitve človekovih pravic ali svoboščin, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo.
15. O skladnosti Uredbe o zemljiškoknjižni izvedbi prenosa nepremičnin bivše SFRJ na Republiko Slovenijo (Uradni list RS, št. 61/92) z Ustavo je Ustavno sodišče odločilo že s sklepom št. U-I- 130/93 z dne 10.2.1994 (OdlUS III, 15).
C.
16. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik dr. Tone Jerovšek in sodniki dr. Peter Jambrek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, dr. Lovro Šturm, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Boštjan M. Zupančič. Odločbo je sprejelo s sedmimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovala sodnika Krivic (ki je dal odklonilno ločeno mnenje) in Šinkovec.
P r e d s e d n i k
dr. Tone Jerovšek
Odklonilno ločeno mnenje sodnika Krivica
1. V tem ločenem mnenju sem, ker se sedanja odločba sklicuje na odločbo št. Up-65/94 z dne 12.12.1996, povzel celotno svoje ločeno mnenje k tej odločbi (to so tu točke 2-11, 14-16 in 20), mu dodal še argumente, izhajajoče iz Dogovora 18.10.1991, ki ga pri odločanju o prejšnji zadevi še nismo poznali (to sta tu točki 12 in 13), in svoje stališče do novih elementov v obrazložitvi, ki se prvič pojavijo šele v tej odločbi (to so tu točke 17-19).
2. Strinjam se z ugotovitvijo v 12. točki odločbe št. Up-65/94 z dne 12.12.1996, da moratorij Slovenije ni zavezal "k suspendiranju ali celo derogiranju pravnih in dejanskih razmerij, ki so bila vzpostavljena s sprejetjem Temeljne ustavne listine in ustavnega zakona o njenem izvrševanju". Pravna in dejanska razmerja, ki so bila takrat (dne 25.6.1991) vzpostavljena - še več: tudi tista, ki so bila vzpostavljena še do 8. julija 1991, ko je stopil v veljavo trimesečni moratorij - so tudi po mojem mnenju ireverzibilna. Toda ne 25.6.1991 ne 8.7.1991 Slovenija še ni prevzela niti "pravne oblasti" (in še manj dejanske oblasti, torej posesti) nad premoženjem JLA (oziroma nad premoženjem "v upravljanju JLA"), kot to na podlagi očitno napačne interpretacije določb 9. člena UZITUL zatrjuje 11. točka obrazložitve.
3. Vojaška stanovanja so bila torej najmanj do 8.10.1991, če ne celo do 25.10.1991 (dan umika JLA iz Slovenije) še vedno v upravljanju JLA. Kolikor odhajajoča JLA v času moratorija s temi stanovanji ni razpolagala v skladu z dotlej (in še takrat) veljavnimi pravili in s skrbnostjo dobrega gospodarja, potem takih razpolaganj Slovenija kot pravna naslednica ne bi bila dolžna priznati, ampak bi jih z ustreznimi pravnimi sredstvi lahko razveljavila (vsaj kolikor je šlo za dodeljevanje stanovanj ljudem, ki do tega po veljavnih normah niso bili upravičeni). A tudi, če je bila velika večina teh razpolaganj morda taka in bi zato na podlagi njih nastala pravna razmerja Slovenija razveljavila (torej ne zato, ker jih JLA a priori ne bi smela vzpostavljati, ampak ker jih je vzpostavljala nezakonito oziroma ob kršitvi veljavnih pravil), pa torej tega Slovenija ne bi smela storiti nasproti tistim pravnim razmerjem, ki pa so bila morda v času moratorija vzpostavljena ob spoštovanju veljavnega prava. Če je npr. neki vojaški upokojenec končno dobil vojaško stanovanje, na katerega je zaman čakal dolga leta in do katerega je bil po veljavnih pravilih povsem upravičen, ne vidim razloga, zakaj bi Slovenija smela ali celo morala to veljavno vzpostavljeno pravno razmerje šteti za nenastalo in za nično.
4. Primere, kakršen je hipotetični primer iz konca prejšnjega odstavka, še posebej poudarjam zato, ker je v 10. točki obrazložitve prej omenjene odločbe celo povedano, da je bil eden od dveh razlogov, zakaj je bila v obravnavani zadevi ustavna pritožba sprejeta v obravnavo, prav potreba po odgovoru na pomembno pravno vprašanje "o uporabi načel pravne in socialne države za konkretne primere, izvirajoče iz procesa osamosvajanja RS oziroma v zvezi z njim". Odgovora, kakršen je v 13. točki obrazložitve (prej omenjene, pa tudi te odločbe), pa po mojem mnenju ni mogoče šteti niti za načelno niti za konkretno prepričljiv in sprejemljiv odgovor na zastavljeno pomembno pravno vprašanje. Načelnega odgovora na to vprašanje v 13. točki sploh ne najdem, v obravnavanem konkretnem primeru pa dani odgovor tudi ni odgovor na zastavljeno vprašanje, vsaj glede uporabe načel socialne države ne: odgovor "saj si bil prikrajšan le za izboljšanje stanovanjskih razmer", ki pa "se ni uresničilo, ker za to ni bilo zakonite podlage"(torej odgovor v zadevi Up-65/94, medtem ko v pričujoči zadevi niti takega odgovora ni), je odgovor zgolj z gledišča načel pravne države (če seveda drži, da zakonite podlage res ni bilo - s čimer se ne strinjam), nikakor pa ne tudi z gledišča načel socialne države. Kadar je bil pritožnik do takega izboljšanja stanovanjskih razmer po takrat veljavnih pravilih upravičen, bi socialna država, če taka "moratorijska", a po vsebini upravičena izboljšanja stanovanjskih razmer pritožnika anulira, morala za vzpostavitev s tem prekršene socialne pravičnosti oziroma načel socialne države poskrbeti kako drugače - in Ustavno sodišče se je s sklepom o sprejetju ustavne pritožbe v obravnavo pravzaprav zavezalo, da bo v končni odločbi na to načelno pravno vprašanje dalo načelen odgovor, pa ga ni dalo.
5. Ključno v tej zadevi pa je seveda vprašanje spoštovanja ali nespoštovanja načel pravne države - tako pri izpodbijanih sodbah rednih sodišč kakor seveda tudi pri odločanju Ustavnega sodišča o tej ustavni pritožbi. Pri tem gre zlasti za vprašanje pravilne interpretacije Temeljne ustavne listine in 9. člena ustavnega zakona za njeno izvedbo (s kratico: UZITUL). S temi vprašanji opravi odločba št. Up-65/94 (v 11. točki) v enem samem stavku - ali točneje: v treh polstavkih.
6. Prvi polstavek, ki "opravi" s tretjim odstavkom I. točke Temeljne ustavne listine (TUL), se glasi (poudarki tu in kasneje - moji): "tretji odstavek I. točke TUL pomeni takojšen prenos pravic in dolžnosti, kolikor gre za Republiko Slovenijo, spet nanjo".
Določba, ki naj bi to pomenila, in njej sledeči četrti odstavek, pa se glasita (poudarek moj):
"Republika Slovenija prevzema vse pravice in doložnosti, ki so bile z ustavo RS in ustavo SFRJ prenesene na organe SFRJ.
Prevzem izvrševanja teh pravic in dolžnosti se uredi z ustavnim zakonom."
7. Če bi šlo res za "takojšen prenos", potem bi se besedilo glasilo "prevzame"(dovršno) in ne "prevzema" (nedovršno) - in da res ni bil mišljen takojšen, ampak postopen prenos ali prevzem, potrjuje tudi vsebina 9. člena UZITUL, ki ni bil sprejet morda kdaj kasneje, ko bi se pojmovanja lahko že spremenila, ampak hkrati s samo Temeljno ustavno listino - kar dodatno pojasnjuje medsebojno vsebinsko skladnost v obeh hkratnih ustavnih aktih uporabljenih formulacij.
8. Drugi polstavek, ki "opravi" s prvim odstavkom 9. člena UZITUL, se glasi: "prvi odstavek 9. člena Ustavnega zakona ... pomeni takojšen prehod pravne oblasti nad tam navedenim premoženjem na Republiko Slovenijo". Določba, ki naj bi to pomenila, pa se glasi: "Republika Slovenija prevzame v upravljanje vse premično in nepremično premoženje, s katerim so na ozemlju RS do uveljavitve tega zakona upravljali zvezni organi ter poveljstva, enote in zavodi JLA."
9. Ali je gornjo kategorično in "brezprizivno" interpretacijo ("pomeni takojšen prehod") morda mogoče utemeljevati s formulacijo v citirani določbi, da RS prevzame v upravljanje vse tisto premoženje, s katerim so na ozemlju RS upravljali zvezni organi in JLA "do uveljavitve tega zakona" - češ, do 25.6.1991 je bilo tako, dne 25.6.1991 pa je to upravljanje trenutno, naenkrat prešlo na Slovenijo? Ne, tako sklepanje bi bilo očitna logična napaka: omenjena formulacija s tem samo precizira, za katero premoženje gre (za tisto, s katerim je do 25.6.1991 upravljala federacija) - s tem pa ni še prav nič rečeno, da s tem istim premoženjem ne bi mogla federacija upravljati nekaj časa še tudi po tem datumu, dokler pač ne bo prišlo do prenosa oziroma prevzema (v skladu z nadaljnjimi določbami 9. člena UZITUL).
10. Najpomembnejši pa je tretji polstavek, ki še krajše "opravi" kar z dvema odstavkoma 9. člena UZITUL (z drugim in tretjim) - in se glasi: "določbe drugega in tretjega odstavka tega člena pa urejajo le postopek dejanskega prevzema premoženja". Določbi, ki naj bi to pomenili, pa se glasita:
"Prevzem premoženja JLA se izvrši postopoma, najkasneje do konca leta 1993, v skladu z odredbami Predsedstva RS o preimenovanju enot Jugoslovanske armade v enote Teritorialne obrambe Slovenije. Republiški upravni organ, pristojen za obrambo, v skladu z zakonom oziroma dogovorom zagotovi, da v skladu z odločitvami Predsedstva RS premoženje iz prejšnjega odstavka, s katerim so do uveljavitve tega zakona upravljala poveljstva, enote in zavodi JLA, prevzemajo v upravljanje poveljstva, enote in zavodi Teritorialne obrambe RS."
11. Sam drugi odstavek 9. člena (brez povezave s tretjim) bi bilo do neke mere morda še možno interpretirati na ta način, ne da bi bila povsem očitna nepravilnost take interpretacije. Gre očitno za interpretacijo, po kateri naj bi čl. 9/I govoril o (trenutnem) prevzemu v upravljanje vsega federalnega premoženja na ozemlju RS, medtem ko pa naj se postopnost, izrecno določena v drugem odstavku, ne bi nanašala na "prevzem v upravljanje", ampak le na "dejanski prevzem premoženja". Pravni prevzem ali "prehod pravne oblasti" naj bi bil torej trenuten, le dejanski prevzem premoženja naj bi bil postopen. - Toda tudi drugega odstavka 9. člena samega (brez tretjega odstavka) tako vendarle ni mogoče prepričljivo interpretirati, saj bi to pomenilo, da federacija oziroma JLA že od 25.6.1991ni bila več "lastnica"(točneje: upravljalka) niti premičnega (orožje, vozila itd.) niti nepremičnega premoženja (stavbe, stanovanja itd.), ampak da je vse to imela le še "v posesti", torej v dejanski, ne v pravni oblasti. To bi pomenilo, da npr. ob odhodu iz Slovenije s seboj ni odnesla dela svojega oziroma (dotlej) skupnega, federalnega premoženja, ki naj bi se šele s sukcesijskim dogovorom razdelilo med nekdanje federalne republike, ampak tuje (slovensko) premoženje oziroma orožje.
12. Toda to pravno konstrukcijo v celoti in povsem nedvoumno izpodbija - poleg pravilne interpretacije 9. člena UZITUL - tudi "Dogovor, sklenjen 18.10.1991 med delegacijo Republike Slovenije in delegacijo Zveznega sekretariata za ljudsko obrambo o dokončanju umika armade iz Republike Slovenije". V 5. točki tega Dogovora je namreč določena le obveznost JLA, da "začne takoj vračati vso oborožitev in vojaško opremo, ki je last Teritorialne obrambe RS", medtem ko se v zvezi z drugo vojaško opremo ("borbena tehnika in materialno tehnična sredstva") v 6. točki ne govori o "vračanju", ampak o dolžnosti JLA, da ta sredstva skoncentrira na treh določenih lokacijah. Predvsem pa je nato v 7. točki Dogovora izrecno napisano naslednje: "Sredstva iz prejšnje točke ostanejo do delitvene bilance last Jugoslovanske armade." V 8. točki sicer glede nepremičnin ni uporabljena ista formulacija ("last JA"), ampak naslednja formulacija: "nepremičnine, ki so ob podpisu tega dogovora pod nadzorom Jugoslovanske armade, se komisijsko predajo pristojnim organom Republike Slovenije" - toda temu sledi stavek: "Stanje se bo upoštevalo pri delitveni bilanci." - Besedilo Dogovora torej tako rekoč dobesedno potrjuje mojo interpretacijo 9. člena UZITUL - in s tem potrjuje, kako je ta člen takrat razumela uradna delegacija Slovenije.
13. Točka 12 Dogovora pa v prvem odstavku izrecno govori tudi o vojaških stanovanjih in sicer takole: "Delegacija ZSLO se obvezuje, da bo dokumentacijo o vojaških stanovanjih v Republiki Sloveniji izročila Republiki Sloveniji takoj po podpisu tega dogovora preko korpusnih komisij in najkasneje do 23.10.1991, Republika Slovenija pa bo po tem času prevzela v upravljanje in gospodarjenje vsa stanovanja." Torej tudi tu popolna potrditev mojih tez: Slovenija je vojaška stanovanja šele po odhodu JLA iz Slovenije prevzela v upravljanje (in gospodarjenje), ne pa zgolj fizično prevzela v posest.
14. Vztrajati pri temu nasprotnih pravnih konstrukcijah ob hkratnem pristajanju na brionsko deklaracijo (in iz tega izhajajoča sukcesijska pogajanja s pravnimi naslednicami SFRJ) seveda ni mogoče - oziroma to dvoje preprosto pravno ni združljivo. Pa ne le to dvoje. Taka pravna konstrukcija že z 9. členom UZITUL ni združljiva: tudi če brionske deklaracije in moratorija ne bi bilo, že s samim drugim odstavkom 9. člena, ki je (pred izbruhom vojaškega spopada) postopnost prevzemanja premoženja raztegoval celo do konca leta 1993, preprosto ni združljivo pojmovanje, da bi to sploh lahko bilo zamišljeno kot dveinpolletno stanje, v katerem JLA pravno ne bi razpolagala ne s svojim orožjem , ne z avtomobili, ne s kasarnami in stanovanji itd., ampak bi vse to imela le v posesti (v dejanski oblasti) - brez možnosti sklepanja veljavnih pravnih poslov itd. Izbruh vojaškega spopada, ki ni rezultiral v kapitulacijo JLA s prehodom njenega premoženja kot vojnega plena v last zmagovalca, ampak v brionski sporazum in v moratorij, vsekakor narekuje ustrezno drugačno interpretacijo drugega odstavka 9. člena od prvotne, toda le v tem smislu, da bi bilo dikcijo "postopoma, najkasneje do konca leta 1993" v spremenjenih okoliščinah treba razumeti kot "postopoma, najkasneje do konca moratorija oziroma do sporazumno dogovorjenega odhoda JLA iz Slovenije" - pri čemer pa celo izraz iz prvega odstavka 9. člena "prevzame v upravljanje" ne more pomeniti popolnega pravnega ekvivalenta pridobitvi lastninske pravice, ampak res le prevzem upravljanja s premoženjem, ki je del sukcesijske mase in katerega lastništvo torej še ni pravno dokončno urejeno. Če to velja za orožje in druga sredstva, ki jih je JLA odpeljala s seboj (in seveda tudi za tista, ki so bila in ostala zunaj Slovenije), velja seveda tudi za tisti, relativno seveda zelo majhni del premoženja v upravljanju JLA, ki je po njenem odhodu ostal v Sloveniji. Do njenega odhoda pa, o tem zame ni najmanjšega dvoma, je z vsem tem premoženjem pravno in dejansko upravljala še JLA.
15. Če drugi odstavek 9. člena sam (brez tretjega odstavka) vsaj na prvi pogled morda še dopušča možnost interpretacije, da se v njem omenjena postopnost nanaša le na dejanski in ne tudi na pravni prevzem premoženja (in šele natančnejša analiza pokaže, da že to ne drži), pa je pri tretjem odstavku 9. člena stvar mnogo preprostejša in bolj očitna - celo tako zelo, da se ni mogočeizogniti vprašanju, ali ne gre pri zgoraj citiranem "tretjem polstavku" iz 11. točke obrazložitve in pri njegovi trditvi, da tudi tretji odstavek 9. člena ureja le dejanski prevzem premoženja, morda celo za očiten lapsus oziroma spregled tega, kaj v tretjem odstavku 9. člena res piše. Piše namreč, kot je razvidno iz citata zgoraj, o "prevzemanju (premoženja) v upravljanje" in ne zgolj o "dejanskem prevzemu premoženja". S tem je neizpodbitno demantirana teza, na kateri, domnevam, edino lahko temeljijo neobrazložene apodiktične trditve "treh polstavkov", namreč teza, da le prvi odstavek 9. člena govori o "prevzemanju premoženja v upravljanje" (ali o "prehodu pravne oblasti"), da pa drugi in tretji odstavek ne govorita o tem istem prevzemu, ampak o nekem drugem prevzemu, namreč o prevzemu zgolj dejanske oblasti nad premoženjem, medtem ko naj bi bila torej pravna oblast prevzeta ex lege že prej, že 25.6.1991. To tezo, ponavljam, tretji odstavek neizpodbitno in kategorično demantira, saj izrecno govori o "prevzemanju (premoženja) v upravljanje" (celo nedovršno: "prevzemanje"|) in ne zgolj o dejanskem prevzemu ali prevzemanju premoženja.
16. Tudi morebitnega poskusa, zatrjevati nujnost zgoraj izpodbijane "uradne" (sodne in ustavnosodne) razlage 9. člena s tem, da bi drugače nastala nerazrešljiva kontradikcija med prvim in drugima dvema odstavkoma 9. člena, ne bo težko zavrniti (češ, če bi vsi trije res govorili o istem prevzemu, to je o prevzemu pravne oblasti, potem se ne bi dalo pojasniti, kako lahko hkrati govori prvi odstavek o takojšnjem prevzemu, druga dva pa o postopnem prevzemanju istega). Vsi trije odstavki namreč res govorijo o iste vrste prevzemu (o prevzemu pravne, ne le dejanske oblasti), toda predmet tega prevzema ni v vseh treh odstavkih isti: prvi odstavek (izrecno) govori o celotnem federalnem premoženju na ozemlju Slovenije in zanj kot splošna določba (kot lex generalis) določa takojšen prevzem v upravljanje - kolikor seveda naslednje specialne določbe za del tega federalnega premoženja, to je za premoženje v upravljanju JLA, ne določajo izjeme od splošnega pravila iz prvega odstavka, namreč postopnosti prevzemanja namesto takojšnjega in enkratnega prevzema. Zakaj je bila ta postopnost kot izjema že pred izbruhom vojaškega spopada določena samo za vojaško premoženje, za "civilno" (upravno, finančno itd.) federalno premoženje pa ne, je povsem jasno: ker trenuten in enkraten prevzem vsega tega drugega premoženja delno ni predstavljal nikakršnega problema, kar se je tudi v praksi potrdilo - delno (glede mejnih prehodov, carinarnic in carin) pa je bilo že vnaprej jasno, da brez resničnega in popolnega (pravnega in dejanskega) prevzema navedenega samostojne Slovenije sploh ne more biti, zaradi česar je prav v zvezi z dejanskim in trenutnim prevzemom mejnih prehodov in carinarnic tudi izbruhnil vojaški spopad. Tega je Slovenija morala tvegati in ga je tudi uspešno izpeljala - v frontalen spopad z JLA pa ji ni bilo treba iti, zato je postopnost prevzemanja vojaškega premoženja v svojih osamosvojitvenih ustavnih aktih že vnaprej predvidela in zato je tudi na ta del kasnejših "moratorijskih" dogovorov toliko lažje pristala.
17. Gornja, 16. točka, ki je bila v mojem ločenem mnenju k prejšnji odločbi napisana samo kot zavrnitev hipotetičnega (možnega) protiargumenta, je v tem ločenem mnenju hkrati odgovor na vsebino 9. točke obrazložitve te nove odločbe.
18. Še k navedbam v 10. točki obrazložitve: čeprav bi Slovenija ob osamosvojitvi po mednarodnem pravu lahko proglasila "suverenost nad premoženjem bivše federacije na svojem ozemlju", je to z 9. členom UZITUL kot celoto celo nasproti nevojaškemu delu tega premoženja storila le v obliki "prevzema tega premoženja v upravljanje" (v smislu 13. točke mojega ločenega mnenja) - nasproti vojaškemu delu tega premoženja pa je z drugim in tretjim odstavkom 9. člena UZITUL sama predvidela postopnost in ne takojšnjost in enkratnost tega prevzema. S sklenitvijo Dogovora 18.10.1991, torej več mesecev po osamosvojitvi in tudi po brionskem sporazumu, je uradna delegacija Slovenije tako voljo Slovenije glede vojaškega dela premoženja bivše federacije izrecno potrdila tudi v na novo nastalih okoliščinah. Zakaj Slovenija v 9. členu UZITUL ni v resnici napisala tako, kot sedaj te določbe skuša razlagati 10. točka obrazložitve te odločbe, je drugo vprašanje (sam mislim, da preprosto zaradi upoštevanja realnih razmerij in zaradi dajanja prednosti bistvenemu pred manj bistvenim) - toda v 9. členu je zapisano tako, kot je zapisano, svojo razlago teh določb pa sem podal. Tudi argument 10. točke obrazložitve, da bi moja razlaga teh določb pomenila, da bi s tem Slovenija prepustila zvezni armadi, da to premoženje "brez pravnih konsekvenc uničuje", ne drži: gre za premoženje, ki je predmet sukcesije, in njegovo protipravno uničevanje torej (vsaj načeloma) ne more biti brez pravnih konsekvenc.
19. Ne soglašam tudi z zadnjim stavkom 10. točke obrazložitve: v tistem "kritičnem času" lastnina ali upravljanje nad vojaškimi stanovanji ni bila kritična za državo, pač pa je bila in je še kritična za prizadete stanovalce. Pravna država bi morala imeti pred očmi predvsem varstvo pravic državljanov nasproti sebi, ne pa sebe nasproti državljanom (razen kadar ti ogrožajo njen obstoj). 20. Quod erat demonstrandum (kar je bilo treba dokazati): da torej vojaških stanovanj Slovenija ni prevzela v upravljanje že 25.6.1991, ampak šele po odhodu JLA iz Slovenije - in da bi bilo obravnavano ustavno pritožbo konkretnega pritožnika torej treba sprejeti, ji ugoditi in zadevo vrniti v odločanje pristojnemu prvostopnemu sodišču: če bi to ugotovilo, da pritožniku stanovanje ni bilo dodeljeno zakonito (po takratnih pravilih), bi ga vseeno izgubil - drugače pa bi ga moral obdržati. Le tako bi bilo pritožniku zagotovljeno spoštovanje njegove ustavne pravice iz 22. člena Ustave (do enakega varstva pravic kot drugim) - sedaj pa mu ni.
Matevž Krivic