Up-74/95
Natisni
Opravilna št.:
Up-74/95
Datum odločitve:
7. 7. 1995
Objavljeno:
OdlUS IV, 131
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1995:Up.74.95
Akt:
Sklep Višjega sodišča v Kopru opr. št. Kp 147/95 z dne 10/5-1995 Sklep Okrožnega sodišča v Kopru opr. št. Ks 329/95 z dne 5/5-1995
Izrek:
Sklep Višjega sodišča v Kopru in sklep Okrožnega sodišča v Kopru se razveljavita.
Evidenčni stavek:
Pristojni sodišči o podaljšanju pripora nista odločali v skladu s pogoji, ki jih določata Ustava v 20. členu in ZKP v 3. točki drugega odstavka 201. člena. S tem je bila kršena ustavna pravica pritožnika iz 25. člena Ustave, ki jo je po ustaljeni praksi Ustavnega sodišča treba razumeti kot pravico do učinkovitega pravnega sredstva (ki je kršena, če v obrazložitvi niso dovolj določno navedeni razlogi, na katerih odločitev temelji) - ali je bila v tem primeru z morebitnim neutemeljenim podaljšanjem pripora kršena tudi pritožnikova pravica do osebne svobode, pa bo možno presoditi šele potem, ko bodo pri nadaljnjem odločanju o priporu, ki s to odločbo Ustavnega sodišča še ni bil odpravljen, sodišča odločila o podaljšanju ali o odpravi pripora ob upoštevanju razlogov iz te odločbe.
Geslo:
Omejevanje uresničevanja ustavnih pravic.
Pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti.
Kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa z mamili.
Ustavna pravica do svobode gibanja.
Načelo sorazmernosti.
Pravica do pravnega sredstva.
Enako varstvo pravic.
Domneva nedolžnosti.
Načelo sorazmernosti.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 15., 125., 156., 5., 22., 25., 27. čl.
Kazenski zakon, 196. čl.
Zakon o kazenskem postopku, 192., 201., 277. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču, 1. odst. 59. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
23. 5. 1995
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US17478
Dokument v PDF obliki:
Up-74-95.pdf
134 KB
Prenesite datoteko
Up-74-95_LM Krivic.pdf
112 KB
Prenesite datoteko
Up-74/95
7/7-1995
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A.A., ki ga zastopa odvetnik ..., na seji dne 7/7-1995
o d l o č i l o :
Sklep Višjega sodišča v Kopru opr. št. Kp 147/95 z dne 10/5-1995 in sklep Okrožnega sodišča v Kopru opr. št. Ks 329/95 z dne 5/5- 1995 se razveljavita.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik v ustavni pritožbi, vloženi dne 22/5-1995, izpodbija sklep Višjega sodišča v Kopru opr. št. Kp 147/95 z dne 10/5-1995. Navedel je, da mu je bil po vloženi obtožbi podaljšan pripor iz razloga po tretji točki drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in 70/94, v nadaljevanju ZKP). Meni, da dikcija prvega odstavka 20. člena Ustave dopušča pripor le zelo omejeno in da so določbe ZKP preširoke. Izpodbijani sklep ne omenja niti obstoja "posebnih okoliščin, ki utemeljujejo bojazen...", kaj šele da bi utemeljil neizogibnost pripora. Poleg tega naj bi bila navedba sodišča, da je pritožnik kupil 30 g heroina z namenom nadaljnje prodaje, v nasprotju z domnevo nedolžnosti iz 27. člena Ustave. Sodišče pa naj bi z izpodbijanim sklepom kršilo tudi pritožnikovo pravico iz 22. člena Ustave (enako varstvo pravic), saj naj bi zoper soobdolženca, ki naj bi bil specialni povratnik, pripora praktično sploh ne odredilo, zoper pritožnika, ki še ni bil v kazenskem postopku, pa pripor še vedno traja. Predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa in odpravo pripora.
2. Višje sodišče je v izpodbijanem sklepu obstoj pripornega razloga utemeljilo s tem, da pritožnik resda še ni bil obsojen za kaznivo dejanje, vendar pa ta okoliščina sama po sebi nima take teže, da bi narekovala odpravo pripora. Iz pritožnikovega zagovora naj bi izhajalo, da je v času od februarja do 7. aprila letos pri soobdolženem kupil 29,7 g heroina, poleg tega pa naj bi za soobdolženca prodajal heroin tudi pred dvema letoma. Iz povedanega naj bi izhajalo, da je pritožnik z namenom prodaje trikrat kupil heroin od soobdolženca, prevozne usluge pa naj bi drugemu soobdolžencu poplačal s tabletami heptanona in s heroinom. To in pa okoliščine, ki jih je navedlo prvostopno sodišče, naj bi bile po oceni sodišča tiste okoliščine, ki kažejo, da se je bati, da bi pritožnik v primeru odprave pripora kazniva dejanja, povezana z mamili, ponavljal.
3. Višje sodišče v Kopru na ustavno pritožbo ni odgovorilo.
4. Ustavno sodišče je v postopku vpogledalo kazenski spis Okrožnega sodišča v Kopru opr. št. K 382/95 v zadevi, v kateri je bil izdan izpodbijani sklep o podaljšanju pripora.
B.
5. Pritožnik sicer izrecno izpodbija le sklep, s katerim je bila zavrnjena pritožba zoper sklep o podaljšanju pripora. Glede na pritožnikov predlog za odpravo pripora je Ustavno sodišče presojalo tudi prvostopni sklep, s katerim mu je bil pripor podaljšan.
6. V prvostopnem sklepu je sodišče navedlo, da kljub temu, da s soobdolžencem še nista bila obsojena za kaznivo dejanje, ugotovljene okoliščine samega primera in tiste pri obeh obdolžencih kažejo na nevarnost, da bi na prostosti ponovila istovrstno kaznivo dejanje. "Obd. B.B. se namreč očita, da naj bi od februarja do 7. 4. 1995 v dveh primerih prodal A.A. 29,7 g heroina, le-ta pa ga je kupil z namenom nadaljnje prodaje. Poleg tega pa se obd. A. očita še kaznivo dejanje omogočanja uživanja mamil, saj naj bi 6. in 7. 4. 1995 s tem namenom izročil C.C. tri tablete heptanona in 1,7 g heroina. Iz tega posredno izhaja, da pri obeh obdolžencih ni moč govoriti o enkratnem ali slučajnem dejanju, temveč o kontinuiranem ravnanju. Poleg tega je bila na domu obd. B.B. najdena in zasežena manjša količina snovi, za katero je strokovna analiza pokazala, da gre za mamilo. ... Vse naštete okoliščine in dejstvo, da se oba obdolženca poznata ter da naj bi po opisu očitanih jima kaznivih dejanj medsebojno sodelovala pri kriminalni dejavnosti, po mnenju senata vsekakor opravičuje bojazen, da bi ponovila istovrstno kaznivo dejanje. Ne gre namreč zanemariti, da je namen odreditve pripora iz že opisanega razloga tudi ta, da se storilcem prepreči storitev ali dokončanje kaznivega dejanja."
7. Ustava v drugem odstavku 19. člena določa, da se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. V prvem odstavku 20. člena pa določa, da se oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, sme pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi.
8. Po določbi prvega odstavka 15. člena Ustave se človekove pravice in temeljne svoboščine (v nadaljevanju: ustavne pravice) uresničujejo neposredno na podlagi Ustave, sodniki pa so po določbi 125. člena Ustave vezani na Ustavo in zakon. Citirana določba 15. člena sodnikov ne odvezuje vezanosti na zakon po 125. členu in jo je treba razumeti v kontekstu 15. člena kot celote, v katerem drugi odstavek predvideva možnost zakonskega predpisovanja načina uresničevanja ustavnih pravic, tretji odstavek možnost njihovega (zakonskega) omejevanja, četrti odstavek pa zagotavlja njihovo sodno varstvo in pravico do odprave posledic njihove kršitve, kar vse se seveda prav tako ureja z zakonom. Že v tem kontekstu je treba določbo prvega odstavka razumeti tako, da po eni strani uresničevanje nekaterih ustavnih pravic niti ne zahteva zakonske ureditve načina njihovega uresničevanja in da po drugi strani tudi tam, kjer bi taka zakonska konkretizacija sicer bila dopustna in morda celo potrebna, njena odsotnost ali neskladnost z Ustavo načeloma ne preprečuje, da bi se ustavne pravice v tem primeru uresničevale neposredno na podlagi Ustave. Kjer pa so način uresničevanja, morebitne omejitve in sodno varstvo teh pravic urejeni tudi z zakonom, pa je sodstvo tako po 15. kot tudi po 125. členu Ustave seveda vezano tudi na zakonsko ureditev teh vprašanj. Če meni, da je zakon, ki bi ga moralo uporabiti, protiustaven, mora po 156. členu Ustave postopek prekiniti in pred Ustavnim sodiščem zahtevati presojo ustavnosti zakona. Tudi ta ustavna določba od sodišč zahteva spoštovanje zakona, dokler ni razveljavljen, in jim preprečuje odločanje mimo zakona oziroma v nasprotju z njim.
Drugačna interpretacija prvega odstavka 15. člena Ustave bi bila v nasprotju tudi z ustavnim načelom ločitve oblasti, ker bi vodila v to, da sodna oblast pri svojem odločanju ne bi bila dolžna ravnati po zakonih, ki jih je pri izvrševanju svojih ustavnih nalog iz 15. člena Ustave sprejela zakonodajna oblast. Izjemo od tega določa le zgoraj citirani 156. člen Ustave: domnevno protiustavnega zakona sodišča niso dolžna izvrševati, dokler Ustavno sodišče ne odloči o njegovi ustavnosti.
9. Če pomanjkljiva ali morda celo delno protiustavna zakonska ureditev sodiščem ne preprečuje, da bi v konkretnih primerih prizadetim vendarle zagotovila sodno varstvo domnevno kršenih ustavnih pravic, pa so to seveda kljub temu dolžna storiti.
Varstvo človekovih pravic je namreč temeljna dolžnost pravne države in državo, torej vse tri veje njene oblasti, tudi sodstvo, zavezuje k varstvu ustavnih pravic tudi 5. člen Ustave.
10. Zakonska ureditev pripora iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, kar je sporno vprašanje v tem primeru, je pomanjkljiva na več mestih oziroma v več pogledih. Ustavna ureditev, ki dovoljuje pripor tudi, kadar je to "neogibno potrebno ... za varnost ljudi", omogoča s tem tudi pripor zaradi tako imenovane ponovitvene nevarnosti, pri čemer pa bi zakon moral omogočiti zanesljivejše izvrševanje te ustavne določbe in potrebno pravno varnost s tem, da bi sodiščem dal jasnejše kriterije za presojo vprašanja, kdaj je pripor neogibno potreben zaradi zagotovitve varnosti ljudi. Vprašanje je, kako velika stopnja te nevarnosti mora biti izkazana in na kakšen način, da bi to upravičevalo odreditev pripora. Tudi za odgovor na to vprašanje zakon sam ne daje sodišču dovolj jasnih in uporabnih kriterijev, ker zahteva samo ugotovitev "posebnih okoliščin", ki "opravičujejo bojazen, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje"; ob tako pomanjkljivi zakonski ureditvi bi se sodna praksa vsekakor morala opreti tudi neposredno na ustavno določbo, ki dovoljuje pripor le, kadar je za zagotovitev varnosti ljudi to "neogibno potrebno".
11. Ali navedene pomanjkljivosti pomenijo tudi protiustavnost take zakonske ureditve, je vprašanje, o katerem bo Ustavno sodišče odločalo posebej. Ne glede na izid te presoje pa je mogoče že pred tem ugotavljati, ali so bile z izpodbijanimi posamičnimi akti ustavne pravice pritožnika kršene.
12. Kot izhaja iz izpodbijanih sklepov, je sodišče v pritožnikovem primeru presojalo le obstoj zakonskih pogojev za podaljšanje pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti - očitek pritožnika, da sodišče tega ni storilo, zato Ustavno sodišče zavrača - ne pa tudi pogojev, ki jih določa sama Ustava.
13. Kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa z mamili (196. člen Kazenskega zakonika Republike Slovenije, Uradni list RS, št. 63/94 in 70/94) je sicer takšno, da lahko njegova storitev predstavlja nevarnost za varnost ljudi, za njihovo zdravje, lahko celo za njihovo življenje. Vendar pa to ne pomeni nujno, da tudi okoliščine konkretnega primera utemeljujejo sklep, da je bilo za varnost ljudi neogibno potrebno odrediti (oziroma podaljšati) pripor. Sodišče bi moralo pri odločanju o priporu zaradi ponovitvene nevarnosti ob uporabi načela sorazmernosti pretehtati, ali je v konkretnem primeru ogrožanje varnosti ljudi, ki bi ga lahko pomenila izpustitev obdolženca, tako velik oziroma težak poseg v njihovo ustavno pravico do varnosti, da odtehta poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode, pri tem ko mu še ni bilo dokazano, da je očitano kaznivo dejanje res storil in ko tudi ni mogoče z gotovostjo "napovedovati", ali bi taka kazniva dejanja na prostosti ponavljal.
14. Uporaba načela sorazmernosti pomeni, da je treba pred odreditvijo posega v ustavno pravico presoditi: prvič, ali je poseg sploh primeren za dosego zaželenega, ustavno dopustnega cilja (ta standardni prvi korak pri presojanju dopustnosti posegov je pri sodnem odrejanju pripora možno izpustiti, ker je to presojo opravil že zakonodajalec); drugič, ali je poseg nujen ("neogibno potreben"), tako da zaželenega cilja ni mogoče doseči na noben drug način, torej z blažjimi sredstvi (od tistih, ki jih predvideva 192. člen ZKP - čeprav izrecno le "za zagotovitev obdolženčeve navzočnosti in za uspešno izvedbo kazenskega postopka" - bi kot milejše sredstvo za preprečevanje ponovitvene nevarnosti najbrž prišla v poštev, vsaj pri določenih vrstah kaznivih dejanj, le varščina); in tretjič, ali je poseg v razumnem sorazmerju s ciljem, torej s tisto dobrino, ki naj se s posegom zavaruje, in z razumno pričakovanim učinkom takega zavarovanja (t.i. sorazmernost v ožjem smislu).
15. Iz navedenih razlogov je Ustavno sodišče prišlo do ugotovitve, da pristojni sodišči o podaljšanju pripora nista odločali v skladu s pogoji, ki jih določata Ustava v 20. členu in ZKP v 3. točki drugega odstavka 201. člena, oziroma da to vsaj iz izpodbijanih sklepov ni razvidno. S tem je bila kršena ustavna pravica pritožnika iz 25. člena Ustave, ki jo je po ustaljeni praksi Ustavnega sodišča treba razumeti kot pravico do učinkovitega pravnega sredstva (ki je kršena, če v obrazložitvi niso dovolj določno navedeni razlogi, na katerih odločitev temelji) - ali je bila v tem primeru z morebitnim neutemeljenim podaljšanjem pripora kršena tudi pritožnikova pravica do osebne svobode, pa bo možno presoditi šele potem, ko bodo pri nadaljnjem odločanju o priporu, ki s to odločbo Ustavnega sodišča še ni bil odpravljen, sodišča odločila o podaljšanju ali o odpravi pripora ob upoštevanju razlogov iz te odločbe.
Za tak način presojanja vprašanja, ali je bila z dosedanjim sodnim odločanjem že kršena tudi pritožnikova pravica do osebne svobode ali ne, se je Ustavno sodišče v tem primeru odločilo ob upoštevanju dejstva, da s pomanjkljivo zakonsko ureditvijo sodiščem doslej niso bili dani dovolj jasni kriteriji, po katerih so dolžna presojati utemeljenost pripora, in so ti kriteriji jasneje vzpostavljeni šele s to odločbo. Ta odločitev seveda ne prejudicira kasnejšega ravnanja Ustavnega sodišča pri odločanju o ustavnih pritožbah v pripornih zadevah.
16. Ni pa utemeljeno pritožnikovo zatrjevanje kršitve pravice iz 22. člena Ustave. Ustavna določba zagotavlja obdolžencu enako varstvo pravic v razmerju do nasprotne stranke v postopku, v kazenskem postopku torej do tožilca. Ne more pa pritožnik zahtevati odprave pripora zgolj na podlagi dejstva, da je sodišče odpravilo pripor zoper soobdolženca. Okoliščine za odreditev in podaljšanje pripora je potrebno namreč presojati glede vsakega obdolženca posebej.
17. Prav tako Ustavno sodišče zavrača pritožnikov očitek kršitve domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave. Domneva nedolžnosti nima absolutnih materialnopravnih učinkov. Ustava sama je v prvem odstavku 20. člena določila možnost poseganja v človekovo pravico do osebne svobode že na podlagi utemeljenega suma, da je določena oseba storila kaznivo dejanje, ne šele na podlagi pravnomočne sodbe. V obeh odločbah je sodišče jasno izrazilo zgolj obstoj verjetnosti - in ne gotovost - da je bil podan ta element očitanega kaznivega dejanja.
18. Tudi ni mogoče očitati sodišču, da v izpodbijanih sklepih obstoja utemeljenega suma ni posebej utemeljevalo. Z izpodbijanim sklepom je bil pritožniku podaljšan pripor po vloženi obtožnici. Preveritvi obstoja utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja je v tej fazi kazenskega postopka namenjen postopek ugovora zoper obtožnico. Če ne bi bila podana zahtevana stopnja verjetnosti, bi moralo sodišče postopek ustaviti (4. točka prvega odstavka 277. člena ZKP). Nujna posledica tega bi bila tudi odprava pripora.
19. Ker je veljava izpodbijanih sklepov o priporu v času izdaje te odločbe že potekla, je Ustavno sodišče ob uporabi prvega odstavka 59. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) izpodbijani odločbi le razveljavilo, ni pa hkrati vrnilo zadeve v novo odločanje.
C.
20. Ustavno sodišče je sprejelo odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena Zakona o Ustavnem sodišču v sestavi: predsednik dr. Tone Jerovšek in sodniki dr. Peter Jambrek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Lovro Šturm, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Boštjan M. Zupančič. Odločbo je sprejelo soglasno. Sodnik Krivic je dal pritrdilno ločeno mnenje.
P r e d s e d n i k
dr. Tone Jerovšek
Pritrdilno ločeno mnenje sodnika Krivica
Izražam pridržek do drugega stavka v 16. točki obrazložitve.
Mislim namreč, da je taka interpretacija vsebine ustavne pravice iz 22. člena Ustave, po kateri naj bi bila s tem zagotovljeno vsakomur enako varstvo pravic v sodnem postopku le v razmerju do nasprotne stranke (v kazenskem postopku torej do tožilca), ne pa tudi npr. v razmerju med soobdolženci, preozka. Če bi npr. obstajale pri več soobdolžencih enake okoliščine, ki bi jih bilo potrebno upoštevati pri odločanju o odreditvi ali podaljšanju pripora, pa bi sodišče pri nekaterih te okoliščine upoštevalo, pri drugih pa ne, bi bila to po mojem mnenju kršitev ustavne pravice iz 22. člena Ustave ali, če bi se izkazalo, da je obseg te pravice ožji, kršitev ustavne pravice iz drugega odstavka 14. člena Ustave (enakost pred zakonom).
Matevž Krivic