Up-135/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-135/96
Datum odločitve:
25. 9. 1996
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:Up.135.96
Akt:
Ustavna pritožba I. F. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 302/96 z dne 26.4.1996 v zvezi s sklepoma Okrožnega sodišča v Kranju št. P25/96-19 ter P 25/96-20, oba z dne 28.2.1996
Izrek:
Ustavna pritožba I. F. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepoma Okrožnega sodišča v Kranju se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Pritožnica ni izkazala, da bi jo sodišče v razmerju do nasprotne stranke obravnavalo neenakopravno, ali da bi v njenem primeru odločilo drugače kot sicer redno odloča v podobnih primerih, zato kršitev pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave ni podana.
Sodišče je v skladu s 23. členom Ustave odločilo v razumnem roku.
Zgolj okoliščina, da v okviru začasne odredbe v pravdnem postopku ni mogoče doseči učinka, ki ga je mogoče doseči v upravnem postopku, ne utemeljuje kršitve pravice do sodnega varstva po 23. členu Ustave.
Pravici do zdravstvenega varstva po 51. členu Ustave in do socialne varnosti po 50. členu Ustave nista neomejeni; zagotovljeni sta pod pogoji, ki jih določa zakon.
O kršitivi človekovih pravic ali temeljnih svoboščin na podlagi ustavne pritožbe pred izčrpanjem vseh pravnih sredstev praviloma ni mogoče odločati.
Geslo:
Pravica do enakega varstva pravic.

Pravica do sodnega varstva - sojenje v razumnem roku.

Pravica do zdravstvenega varstva.
Pravna podlaga:
Ustava, 2., 5., 8., 14., 22., 23., 50., 51., 33., 26., 25., 53. čl.

Zakon o pravdnem postopku (ZPP), 272. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 51., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
14. 5. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US17995
Up-135/96
25.9.1996
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe I. F. iz L. na seji senata dne 25. septembra 1996
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba I. F. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 302/96 z dne 26.4.1996 v zvezi s sklepoma Okrožnega sodišča v Kranju št. P25/96-19 ter P 25/96-20, oba z dne 28.2.1996 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
1. V okviru pravdnega postopka, v katerem je tožnica (sedaj pritožnica) s tožbo zahtevala plačilo odškodnine za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, nastalo zaradi nestrokovnih zdravniških posegov, je sodišče prve stopnje zavrnilo njen predlog za izdajo začasne odredbe, s katero bi tožencu naložilo, da tožnici zagotovi kontrolni pregled in nadaljnjo terapijo ter nato rehabilitacijo na določeni kliniki v ZDA oz. drugi ustrezni kliniki v Avstriji, Nemčiji ali ZDA kot tudi stroške prevoza ter nastanitve zanjo, njenega moža in otroka. Z drugim sklepom pa je zavrnilo tožničin predlog za zavarovanje dokazov. Pritožbeno sodišče je sklepa sodišča prve stopnje potrdilo.
2. Pritožnica v ustavni pritožbi izpodbija navedene sklepe in zatrjuje kršitev ustavnih pravic iz členov 2, 5, 8, 14, 15, 18, 22, 23, 26, 33, 34, 35, 50, 51 in 53 Ustave. Bistveni razlogi ustavne pritožbe so povzeti v nadaljevanju, kakor je nanje tudi sproti odgovorjeno.
3. Ustavno sodišče sicer ni instančno sodišče v pravdnem postopku, ki bi presojalo pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja ter pravilne uporabe materialnega in procesnega prava.
Vendar tudi Ustavno sodišče ne more mimo izhodiščne ugotovitve, da v primeru, ko je sodna odločba v skladu z zakonom, sam zakon pa je v skladu z Ustavo, kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin s sodno odločbo ne more biti podana. Da je sama ureditev začasnih odredb v Zakonu o izvršilnem postopku (Uradni list SFRJ št. 20/78 - v nadaljevanju: ZIP) v skladu z Ustavo, v obravnavani zadevi ni sporno in temu tudi pritožnica v ustavni pritožbi ne oporeka. Začasne odredbe so sredstvo zavarovanja zahtevka in s tem v bistvu predstavljajo izjemen položaj, da sodišče tožniku proti tožencu zagotovi določeno pravno varstvo še pred pravnomočno odločitvijo o tožbenem zahtevku. Kot izjemno sredstvo jih je mogoče izdati le pod pogoji, določenimi v ZIP, le z določenim namenom, tj. namenom zavarovanja, ne pa uveljavitve zahtevka in le v obsegu in vsebini, ki temu namenu odgovarja.
4. Sodišči prve in druge stopnje v pravdnem postopku sta ugotovili, da zakoniti pogoji za izdajo začasne odredbe z vsebino, kakršno je zahtevala tožnica, niso podani. S tožbo je tožnica uveljavljala denarni zahtevek. Za zavarovanje denarnega zahtevka z začasno odredbo pa mora predlagatelj izkazati nevarnost, da bo toženec sicer otežil ali onemogočil izvršbo.
Tega pritožnica ni izkazala, kar sta tako sodišče prve kot sodišče druge stopnje pravilno ugotovili. Sodišči sta povsem pravilno upoštevali tudi možnost, da je pritožnica s predlagano začasno odredbo želela zavarovanje nedenarne terjatve zaradi nevarnosti nepopravljive škode še pred postavitvijo ustreznega tožbenega zahtevka v skladu z 263. členom ZIP, pri tem pa sta sodišči pravilno ugotovili, da ni izkazano, proti komu in kakšno nedenarno terjatev bi pritožnica želela zavarovati s predlagano začasno odredbo, ob tem pa vsebina predlagane začasne odredbe, tj. omogočanje zdravljenja v tujini ne spada v sodno, pač pa v upravno pristojnost. Sicer pa tudi vsebina začasne odredbe ne more biti ista kot vsebina tožbenega zahtevka, saj začasna odredba ni sredstvo za uveljavitev, pač pa za zavarovanje terjatve. Tudi po presoji Ustavnega sodišča sta sodišči prve in druge stopnje z zavrnitvijo zahteve za izdajo začasne odredbe ravnali pravilno in zakonito, kar sta v obrazložitvi napadenih sklepov tudi prepričljivo utemeljili, v izogib ponavljanju pa se tudi Ustavno sodišče nanju v celoti sklicuje.
5. Pritožnica meni, da je z izpodbijanimi sklepi kršena njena pravica do enakosti pred zakonom (14. člen Ustave) ter pravica do enakega varstva pravic (22. člen Ustave), ker naj bi pritožnico, ki je navadna državljanka zaradi družbenega položaja postavljalo v neenakopraven položaj nasproti tožencu, ki je ugledna institucija. Očitka, da sta sodišči pritožnico zaradi njenega družbenega položaja diskriminirali v razmerju do toženca, pa pritožnica ni z ničemer utemeljila in Ustavno sodišče temu očitku tudi ne more slediti. V neenakem položaju pa naj bi pritožnica bila tudi proti drugim osebam, pri katerih sodišča hitro, brez naroka ugodijo začasnim odredbam, čeprav so te manj utemeljene. Kršitev pravice do enakega varstva pravic v postopku pred sodiščem po 22. členu Ustave, ki je poseben izraz splošno zagotovljene enakosti pred zakonom (14. člen Ustave) bi bila prekršena, le če bi sodišče izdalo nezakonito sodno odločbo, s katero bi odločilo drugače, kot sicer redno odloča v drugih podobnih primerih. Da izpodbijana sklepa nista nezakonita, izhaja iz že zgoraj povedanega. Trditve, da naj bi sodna odločba odstopala od redne sodne prakse v podobnih primerih, pritožnica ni izkazala.
6. Pritožnica nadalje trdi, da naj bi bila v pravdnem postopku kršena njena pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja po 23. členu Ustave. Tudi ob upoštevanju, da narava stvari zahteva, da je postopek pri izdaji začasnih odredb hiter, Ustavno sodišče iz podatkov spisa in podatkov, ki jih zatrjuje pritožnica sama, zaključuje, da tudi ta očitek ni utemeljen. Tožnica je tožbo vložila dne 3.1.1996, sodišče 1. stopnje je po objektivno pogojenem časovnem zamiku, ki je nastal zaradi delegacije pristojnosti, sklep o zavrnitvi predloga za izdajo začasne odredbe izdalo dne 28.2.1996, pritožbo zoper ta sklep je pritožnica po lastnih navedbah vložila dne 15.3.1996, pritožbeno sodišče pa je o njej odločilo dne 26.4.1996.
7. Zaradi odločitev sodišč, da zavrnejo predlog za izdajo začasne odredbe, in njihovega stališča, da je za odločanje o zdravljenju v tujini podana upravna, ne pa sodna pristojnost, tudi ni kršena pravica do socialne varnosti (50. člen Ustave) ter pravica do zdravstvenega varstva (51. člen Ustave), kot zmotno zatrjuje pritožnica. Obe pravici nista neomejeni, saj sta v skladu z navedenima ustavnima določbama zagotovljeni le pod pogoji, ki jih določa zakon. Takšen zakon je tudi Zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju (Uradni list RS št. 9/92), ki ob določitvi pogojev za zagotovitev zdravljenja v tujini, v členih 80-85 določa, da se o tem odloča v upravnem postopku. Zato z vidika teh pravic ni sporna odločitev sodišč, da v okviru pravdnega postopka in to z začasno odredbo, zdravljenja v tujini na način, kot ga želi pritožnica, ne morejo zagotoviti. Ker ima pritožnica odprto pot upravnega postopka, da si v okviru zdravstvenega zavarovanja zagotovi zdravljenje v tujini, te pa ni izkoristila, se kot neutemeljena izkaže tudi njena trditev, da ji veliki stroški, ki jih bo za takšno zdravljenje morala sama plačati, predstavljajo kršitev pravice do zasebne lastnine po 33. členu Ustave.
8. Z napotovanjem na upravni postopek v okviru sistema zdravstvenega zavarovanja sta po mnenju pritožnice sodišči kršili tudi pravico do povračila škode po 26. členu Ustave.
Sklicevanje na to določbo je sicer zgrešeno, saj se nanaša na pravico do povračila škode, ki jo povzročijo državni oz. samoupravni organi ter organi pri opravljanju javnih pooblastil, v obravnavani zadevi pa ne gre za tak primer. Kljub temu pa ima pritožnica prav, ko trdi, da ji nihče ne more vzeti pravice zahtevati povračila škode neposredno od odgovorne osebe. Tudi civilno pravo in v njegovem okviru odškodninske pravo je eno izmed sredstev varstva človekovih pravic. Vendar pa zgolj okoliščina, da v pravdnem postopku z začasno odredbo pritožnica določenega učinka, kakršnega bi sicer lahko dosegla v upravnem postopku, ne more doseči, te njene pravice še v ničemer ne krši. Konkretni pravdni postopek, v katerem tožnica uveljavlja odškodninski zahtevek, še ni končan, zato Ustavno sodišče v tej fazi še ne more presojati, ali je pritožnici v tem postopku kršena pravica do sodnega varstva. Iz istega razloga v tej fazi Ustavno sodišče tudi še ne more presojati tistih zatrjevanih kršitev človekovih pravic, ki naj bi jih povzročil sam škodni dogodek in se s tem nanašajo na vsebino tožbenega zahtevka za povračilo škode (zatrjevane kršitve prepovedi mučenja po 18. členu Ustave, varstva osebnostnih pravic, zlasti nedotakljivosti telesne in duševne integritete po 25. členu Ustave, varstva družine in materinstva po 53. členu Ustave). Ali bo sodišče v okviru sankcij odškodninskega prava navedenim človekovim pravicam zagotovilo ustrezno pravno varstvo, je stvar odločitve o tožbenem zahtevku in pred izčrpanjem vseh pravnih sredstev se Ustavno sodišče o tem ne more opredeljevati (51. člen Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS št. 15/94 - v nadaljevanju:
ZUstS).
9. Pritožnica izpodbija tudi sklep sodišča prve stopnje, s katerim je to zavrnilo njeno zahtevo za zavarovanje dokazov oz. sklep sodišča druge stopnje, ki je ta sklep potrdilo. Sklepa sodišč temeljita na dejanski oceni, da tožnica ni izkazala nevarnosti uničenja dokazov in s tem pogojev, ki jih zahteva 272. člen Zakona o pravdnem postopku. Te dejanske ocene tudi Ustavno sodišče ne more presojati, sicer pa tudi pritožnica ne izkazuje v čem in glede na koga naj bi bila zaradi te odločitve kršena njena pravica do enakosti pred zakonom (14. člen Ustave) in pravica do enakega varstva pravic (22. člen Ustave)
10. V ustavni pritožbi zatrjevanih kršitev 2. člena (socialna in pravna država), 5. člena (načelo, da država varuje človekove pravice) ter 8. člena Ustave (veljavnost in uporaba mednarodnega prava), Ustavno sodišče ob ustavni pritožbi ne more presojati, saj ne gre za določbe, ki bi v sistemu Ustave predstavljale človekove pravice in temeljne svoboščine.
11. Ker z izpodbijanimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
12. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata mag. Janez Snoj in sodnika dr. Lojze Ude ter Franc Testen.
Predsednik senata
mag. Janez Snoj