U-I-119/94
Natisni
Opravilna št.:
U-I-119/94
Datum odločitve:
21. 3. 1996
Objavljeno:
Ur. list RS, št. 24/96 in OdlUS V, 32
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1996:U.I.119.94
Akt:
Stanovanjski zakon (Ur. list RS, št. 19/91, 9/94 in 21/94), 18., 54., 56., 2. odst. 113., 115., 117., 125., 150. čl.
Izrek:
1. Člen 18 Stanovanjskega zakona (Uradni list RS, št. 19/91, 9/94 in 21/94) je v neskladju z Ustavo, razen kolikor določa predkupno pravico tistim, ki so bili ob uveljaviti Stanovanjskega zakona imetniki stanovanjske pravice na stanovanjih v družbeni lastnini, in se v obsegu, v katerem je neskladen z Ustavo, ne sme uporabljati.

2. Peti odstavek 54. člena Stanovanjskega zakona se razveljavi. 3 . Določbe 56. člena, drugega odstavka 113. člena, 115. člena in 117. členaStanovanjskega zakona niso v neskladju z Ustavo.

4. V 125. členu Stanovanjskega zakona se razveljavijo: a) v četrtem odstavku besede: "s čimer pridobi pravico do selitve drugega najemnika v to stanovanje pod enakimi pogoji, kot so veljali za prejšnjega imetnika stanovanjskega pravice." b) deveti in deseti odstavek v celoti.

5. Člen 150 Stanovanjskega zakona ni v neskladju z Ustavo.

6. Stanovanjski zakon je v neskladju z Ustavo, kolikor za neprofitna stanovanja in za stanovanja, na katerih je bila do njegove uveljavitve dodeljena stanovanjska pravica, zahteva pri oblikovanju najemnine skladnost z metodologijo, predpisano za oblikovanje najemnin v neprofitnih stanovanjih, ne da bi zakon sam v temelju uredil tako najemnino in določil okvire za podzakonski akt o metodologiji njenega določanja in s tem tudi o obsegu omejitve prostega določanja najemnine.

Državni zbor mora to neskladje z Ustavo odpraviti v dvanajstih mesecih od objave te odločbe v Uradnem listu Republike Slovenije.

7. Člen 155 a Stanovanjskega zakona se razveljavi.
Evidenčni stavek:
1. Uzakonitev predkupne pravice na stanovanju v korist najemnika stanovanja (18. člen Stanovanjskega zakona) je kot omejitev uživanja lastnine (33. člen Ustave) v neskladju z Ustavo, razen kolikor je bil najemnik ob uveljavitvi Stanovanjskega zakona na (istem) stanovanju v družbeni lastnini imetnik stanovanjske pravice.
2. Peti odstavek 54. člena (noveliranega) Stanovanjskega zakona naknadno (torej v nasprotju z načeli pravne države iz drugega člena Ustave) ugodneje obravnava vse najemnike v nekoč podržavljenih stanovanjih in to v breme lastnikov teh stanovanj, kar je v nasprotju z načelom enakosti pred zakonom (14. člen Ustave) in pravico do zasebne lastnine (33. člen v zvezi s 67. členom Ustave) in zato v nedskladju z Ustavo.
3. 56. člen Stanovanjskega zakona, ki določa omejitev razpolaganja z zasebno lastnino, ni v neskladju z Ustavo, ker je omejitev utemeljena z določbami prvega odstavka 67. člena Ustave.
4. Členi 113., drugi odstavek 115. in 117. Stanovanjskega zakona vzpostavljajo, kolikor gre za podržavljena stanovanja, le začasno oziroma prehodno lastninsko stanje, ki je hkrati priprava za morebitno denacionalizacijo, in zato niso v neskladju z Ustavo.
5. a) Ustavno sodišče je že v zadevi odl US-I, 35 odločilo, da ni v neskladju z Ustavo, da 125. člen najemnikom v denacionaliziranih stanovanjih ne omogoča odkupa teh stanovanj po 117. in 119. členu Stanovanjskega zakona, saj ne gre za enake dejanske stanove.
b) Določbe noveliranega 125. člena Stanovanjskega zakona, ki naknadno torej v nasprotju z načeli pravne države, lastniku denacionaliziranega stanovanja za primer, če se ne bo strinjal s katerim od "modelov" iz tega člena, začasno prepovedujejo odtujevanje lastnega stanovanja (deseti odstavek 125. člena Stanovanjskega zakona) ali pa mu omejujejo svobodo izbire najemnika in sklepanja najemnih razmerij za to stanovanje (četrti odstavek 125. člena Stanovanjskega zakona) kršijo pravico do zasebne lastnine (33. člen Ustave).
c) V neskladju z Ustavo je tudi določba v devetem odstavku 125. člena Stanovanjskega zakona o tem, da se je najemnik dolžan preseliti; ta določba krši pravico do enakosti pred zakonom (14. člen Ustave) in načela pravne države, kot so obstojnost prava, zaupanje v pravo, pravičnost.
6. a) Določba 150. člena Stanovanjskega zakona, kolikor tudi za denacionalizirana stanovanja, na katerih je bila do uveljavitve zakona dodeljena stanovanjska pravica, določa neprofitno najemnino, ni v neskladju z Ustavo, saj pomeni ukrep zagotavljanja socialne funkcije stanovanjskega premoženja, nujen še posebej v prehajanju s stanovanjske pravice na najemna razmerja; v lastnino na denacionaliziranih stanovanjih pa ne posega, ker je ob uveljavitvi Stanovanjskega zakona še ni bilo.
b) Ni v skladju z Ustavo, da Stanovanjski zakon neprofitne najemnine v temelju ni opredelil in ni določil okvirov za dopustno omejevanje prostega določanja najemnine, temveč je to v celoti prepustil podzakonskemu aktu.
7. Člen 155. a je v neskladju z Ustavo, ker v nasprotju z načeli pravne države naknadno spreminja obstoječa pravna razmerja in ustvarja notranji konflikt med določbami istega zakona ter brez utemeljitve na določbah 67. člena Ustave posega v pravico do zasebne lastnine (33. člen Ustave).
Geslo:
Predkupna pravica imetnikov stanovanjske pravice na stanovanjih v družbeni lastninini.
Odkup denacionaliziranega stanovanja.
Varstvo lastninske pravice.
Gospodarska, socialna in ekološka funkcija lastnine.
Načelo pravne države.
Načelo enakosti pred zakonom.
Pravica do zasebne lastnine.
Varstvo družine.
Načelo zaupanja v pravo.
Načelo pravičnosti.
Retroaktivni učinek zakona.
Pritrdilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Delno pritrdilno in delno odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 33., 67., 2., 14., 155., 53., 69., 150., čl.
Zakon o denacionalizaciji (ZDen), 3., 4., 113., 115., 88. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 24., 21., 24., 30., 43., 48. čl.
Opomba:
K obravnavani zadevi so bile s sklepom Ustavnega sodišča z dne 9/11-1995 pridružena zadeva U-I-213/93, U-I-57/94, U-I-164/94, U-I-113/94 in U-I-121/94 z dne 14/7-1994 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Peter Logar, Ljubljana in drugi
Datum vloge:
31. 5. 1994
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US17780
Dokument v PDF obliki:
U-I-119-94.pdf
152 KB
Prenesite datoteko
U-I-119-94_LM Jerovšek.pdf
116 KB
Prenesite datoteko
U-I-119-94_LM Krivic.pdf
117 KB
Prenesite datoteko
U-I-119-94_LM Snoj.pdf
124 KB
Prenesite datoteko
U-I-119/94
21.3.1996
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti, začetem na pobude Petra Logarja, Toma Kneza in Združenja lastnikov razlaščenega premoženja, vseh iz Ljubljane; Irene Slemenik iz Ljubljane; Metke Gabrijelčič Šušteršič, Antona Gabrijelčiča, Franja Žagarja, Vida Krajca, Janeza Polaka, vseh iz Ljubljane, ter Anice Tollazi iz Logatca in Nika Krajca iz Avstralije, ki jih vse zastopata Pavla Sladič Zemljak in Tanja Kodrič Jurko, odvetnici v Ljubljani; Špele Pirkmajer iz Ljubljane in Zdenke Iršič iz Maribora na seji dne 21. marca 1996
o d l o č i l o :
1. Člen 18 Stanovanjskega zakona (Uradni list RS, št. 19/91, 9/94 in 21/94) je v neskladju z Ustavo, razen kolikor določa predkupno pravico tistim, ki so bili ob uveljaviti Stanovanjskega zakona imetniki stanovanjske pravice na stanovanjih v družbeni lastnini, in se v obsegu, v katerem je neskladen z Ustavo, ne sme uporabljati.
2. Peti odstavek 54. člena Stanovanjskega zakona se razveljavi.
3 . Določbe 56. člena, drugega odstavka 113. člena, 115. člena in 117. členaStanovanjskega zakona niso v neskladju z Ustavo.
4. V 125. členu Stanovanjskega zakona se razveljavijo: a) v četrtem odstavku besede: "s čimer pridobi pravico do selitve drugega najemnika v to stanovanje pod enakimi pogoji, kot so veljali za prejšnjega imetnika stanovanjskega pravice." b) deveti in deseti odstavek v celoti.
5. Člen 150 Stanovanjskega zakona ni v neskladju z Ustavo.
6. Stanovanjski zakon je v neskladju z Ustavo, kolikor za neprofitna stanovanja in za stanovanja, na katerih je bila do njegove uveljavitve dodeljena stanovanjska pravica, zahteva pri oblikovanju najemnine skladnost z metodologijo, predpisano za oblikovanje najemnin v neprofitnih stanovanjih, ne da bi zakon sam v temelju uredil tako najemnino in določil okvire za podzakonski akt o metodologiji njenega določanja in s tem tudi o obsegu omejitve prostega določanja najemnine.
Državni zbor mora to neskladje z Ustavo odpraviti v dvanajstih mesecih od objave te odločbe v Uradnem listu Republike Slovenije.
7. Člen 155 a Stanovanjskega zakona se razveljavi.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Irena Slemenik izpodbija 125. člen Stanovanjskega zakona (v nadaljevanju: SZ), ker ji ne omogoča odkupa denacionaliziranega stanovanja, v katerem je bila poprej imetnica stanovanjske pravice, kot je to omogočeno drugim imetnikom stanovanjske pravice, zaradi česar je po njenem kršeno načelo enakosti pred zakonom.
Zdenka Iršič kot najemnica v občinskem stanovanju, ki ga ne more odkupiti po določbah SZ, izpodbija isti člen SZ po noveli, ker meni, da ji z določbo devetega odstavka jemlje že pridobljeno pravico do nedotakljivega najema (razen iz krivdnih razlogov).
Drugi pobudniki izpodbijajo v izreku navedene določbe SZ kot lastniki denacionaliziranih stanovanj, ker da kršijo določbe 2., 14., 33., 67., 69. oz. 155. člena Ustave, ko neupravičeno in deloma za nazaj omejujejo njihovo lastninsko pravico na denacionaliziranem stanovanju ali ker ne spoštujejo kontinuitete te pravice. Podrobneje so njihovi razlogi predstavljeni ob posameznih izpodbijanih določbah.
2. Za nasprotnega udeleženca, Državni zbor, je najprej njegov Sekretariat za zakonodajo in pravne zadeve odgovoril na očitke o diskriminiranju prejšnjih imetnikov stanovanjske pravice v denacionaliziranih stanovanjih; po njegovem je zakon izenačil položaj teh imetnikov stanovanjske pravice z drugimi, kolikor je mogel spričo omejenih gmotnih možnosti, in upoštevajoč pravilo, da je v koliziji med lastninsko in najemno pravico prva močnejša. Na preostale pobude je odgovorilo Ministrstvo za okolje in prostor. Pojasnjuje predvsem razloge za novelo 125. člena SZ: glavni razlog je zahteva najemnikov v
denacionaliziranih stanovanjih po čim večjem izenačenju njihovega položaja s položajem drugih imetnikov stanovanjske pravice; hkrati je zakonodajalec hotel izenačiti tiste upravičence do denacionalizacije, ki premoženja ne morejo dobiti nazaj v naravi, z drugimi (četrti odstavek 125. člena); o svojem odnosu do "modelov" v 125. členu SZ se lastnik denacionaliziranega stanovanja odloča svobodno; najemnik v stanovanju iz petega odstavka 125. člena ima predkupno pravico, a tudi sicer se mu položaj ne sme poslabšati; glede očitkov na račun petega odstavka 54., 56., drugega odstavka 150. in 155. a člena pa, da je bilo treba izhajati iz prejšnje stanovanjske pravice kot pridobljene pravice, v katero zakonodajalec ne sme posegati.
Tako po mnenjih nasprotnega udeleženca izpodbijane določbe niso v neskladju z Ustavo.
3. Iz gradiv zakonodajnega postopka je mogoče poleg omenjenih zahtev nekdanjih imetnikov stanovanjske pravice na denacionaliziranih stanovanjih kot drugi razlog za omenjeno zakonodajalčevo težnjo povzeti še spoznanje, da bo zahtev za denacionalizacijo stanovanj bistveno manj, kot so prvotno predvidevali.
4. Ko pa se je Vlada v zakonodajnem postopku soočila s predlogoma dveh skupin poslancev, ki sta v smeri izenačevanja vseh bivših imetnikov stanovanjske pravice predlagala še mnogo večje posege in angažiranje še mnogo večjih sredstev, je bilo stališče Vlade, da so tolikšne obremenitve previsoke in nesprejemljive, pojasnilo Ministrstva za okolje in prostor pa, da je pri izvajanju stanovanjske politike prednostna skrb, da bi čimveč ljudi imelo stanovanjski problem razrešen, najemniki v denacionaliziranih stanovanjih pa so ljudje z rešenim stanovanjskim problemom.
B.
5. Ustavno sodišče je za vse pobudnike ugotovilo, da izkazujejo pravni interes po 24. členu Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS). Zadeve je združilo zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Člen 18 SZ
6. a) Člen 18 SZ določa, da ima najemnik predkupno pravico na stanovanju, ki mu je bilo dano v najem za nedoločen čas. b) Kolikor gre za stanovanja, na katerih zakonodajalec hkrati z istim zakonom izvirno vzpostavlja tudi lastninsko pravico (111. do 114. člen SZ), ali za stanovanja, na katerih je nastala ali bo nastala lastninska pravica prav tako izvirno po Zakonu o denacionalizaciji (v nadaljevanju: Zden), zakonodajalec z izpodbijano določbo ni mogel poseči v pravico do lastnine, ker te lastnine v času uveljavitve določbe še ni bilo. Nasprotno pa so takratni imetniki stanovanjske pravice na takih stanovanjih imeli predkupno pravico že po prejšnji pravni ureditvi in je prav, da jim pridobljeno pravico priznava tudi novi Stanovanjski zakon.
c) Kolikor pa lastninska pravica ni nastala na enega od omenjenih načinov, je uzakonitev predkupne pravice poseg v pravico do zasebne lastnine (33. člen Ustave), v svobodo njenega uživanja, kamor sodi tudi razpolaganje s stanovanjem v pravnem prometu, tak poseg pa more biti v skladu z Ustavo le, če in kolikor ga opravičuje potreba po zagotavljanju gospodarske, socialne in ekološke funkcije lastnine (67. člen Ustave), ali kolikor je to neizogibno zaradi varstva pravic drugih (v skladu z načelom sorazmernosti). Takih razlogov iz 67. člena Ustave ni: za omejevanje lastnine stanovanj s predkupno pravico zaradi zagotavljanja gospodarske funkcije lastnine ni videti razlogov, socialno funkcijo zakonodajalec upravičeno in hkrati zadovoljivo upošteva pri urejanju najemnega razmerja, o ekoloških razlogih za predkupno pravico tudi ni mogoče govoriti. Prav tako ni videti drugih razlogov, zakaj naj bi bil poseg v lastnino stanovanj z določitvijo predkupne pravice najemnika neizogiben oziroma sploh potreben zaradi varstva pravic najemnika. V tem delu je torej uzakonjena predkupna pravica v neskladju z Ustavo in je bilo treba izpodbijano določbo v tem delu razveljaviti.
Peti odstavek 54. člena SZ
7. a) Izpodbijani peti odstavek 54. člena SZ določa, da prejšnjemu imetniku stanovanjske pravice na stanovanju, ki je na podlagi katerega od predpisov o podržavljenju, navedenih v 3. in 4. členu Zden, postalo splošno ljudsko premoženje, ni mogoče odpovedati najemne pogodbe drugače kot iz razlogov po 53. členu SZ. Ni je torej mogoče odpovedati tako, da bi lastnik najemniku priskrbel drugo primerno stanovanje. Taka prepoved torej ne velja le za lastnike stanovanj, ki so ali bodo
denacionalizirana, temveč tudi za druge lastnike stanovanj, če so bila le-ta po omenjenih predpisih nekoč podržavljena. Podobne omejitve prvotni SZ ni vseboval.
b) Tej določbi pobudniki očitajo, da je v neskladju z načelom pravne države (2. člen Ustave) in enakopravnosti vseh pred zakonom (14. člen Ustave) ter s prepovedjo učinkovanja zakonskih predpisov za nazaj (155. člen Ustave).
c) Izpodbijana določba v nasprotju z načeli pravne države spreminja najemna razmerja, sklenjena v skladu s predpisi, veljavnimi v času nastanka, torej v skladu z Zakonom o stanovanjskih razmerjih oziroma s SZ; spreminja jih tako, da naknadno otežuje ali onemogoča njihovo spremenljivost oziroma razvezljivost. S tem v korist najemnikov in ne v javno korist posega v pravice najemodajalcev, pridobljene prav tako s kogentnimi predpisi oziroma v skladu z njimi, nazadnje s 147. in prvim odstavkom 54. člena SZ.
č) Izpodbijana določba je v neskladju z Ustavo tudi zato, ker brez razloga, ki bi se utemeljeno skliceval na določbe prvega odstavka 67. člena Ustave (gospodarska, socialna, ekološka funkcija - glede tega velja isto kot v točki 6-c te obrazložitve), omejuje razpolaganje s stanovanji kot način uživanja lastninske pravice na njih in ker s tem lastnike stanovanj, ki so bila nekoč podržavljena, diskriminira v primerjavi z lastniki drugih stanovanj. Diskriminira jih torej ne glede na to, kako je kdo lastnino na stanovanju pridobil (po samem SZ, po Zden ali drugače) in v korist najemnikov po 147. ali 56. členu SZ, prav tako ne glede na to, kakšne možnosti so morda imeli ali bodo imeli za nakup stanovanja po opravljenem postopku denacionalizacije ali po poteku roka za njegov začetek. d) Čeprav torej izpodbijana določba le deloma zadeva najemna razmerja med lastniki denacionaliziranih stanovanj in tistimi nekdanjimi imetniki stanovanjske pravice na njih, ki niso imeli možnosti nakupa stanovanja po SZ, pa edina utemeljitev nasprotnega udeleženca, da je namreč hotel čimbolj izenačiti položaj nekdanjih imetnikov stanovanjske pravice na denacionaliziranih stanovanjih v primerjavi z drugimi nekdanjimi imetniki stanovanjske pravice, v tem primeru očitno ne vzdrži: z njo nastaja, nasprotno, neenakost med tema kategorijama nekdanjih imetnikov stanovanjske pravice, saj za prvo ne velja prvi odstavek 54. člena SZ, ki velja za drugo. Zakonodajalec ustvarja razlike med tistimi, ki so v enakem položaju. e) Po vsem obrazloženem je peti odstavek 54. člena v neskladju z načeli pravne države iz 2. člena Ustave, z določbami 33. člena Ustave o pravici do zasebne lastnine v zvezi s 67. členom o lastnini in z določbo drugega odstavka 14. člena Ustave o enakosti pred zakonom in ga je bilo treba razveljaviti. Člen 56 SZ
8. a) Člen 56. SZ določa, da mora lastnik stanovanja, kadar najemnik umre, skleniti najemno pogodbo z zakoncem ali z osebo, s katero je najemnik živel v dalj časa trajajoči življenjski skupnosti, oziroma z enim od ožjih družinskih članov, navedenih v najemni pogodbi.
b) To določbo izpodbijajo pobudniki, ker da krši lastnikom (denacionaliziranih) stanovanj pravico do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave.
c) Ni dvoma, da izpodbijana določba omejuje uživanje stanovanja kot lastnine. Toda taka omejitev je v skladu s 67. členom Ustave. Podaljšanje najemnega razmerja oziroma njegovo prehajanje na drugega člana družine ob smrti najemnika je ukrep zagotavljanja socialne funkcije stanovanja. Stanovanje ni le bistvena sestavina osebnega, temveč tudi družinskega socialnega položaja. Država je dolžna družino varovati (tretji odstavek 53. člena Ustave). Zato je tudi v prejšnji pravni ureditvi stanovanjska pravica podobno prehajala na temelju zakona od umrlega imetnika na njegove bližnje kot souporabnike stanovanja. Kolikor gre za nekdanje imetnike stanovanjske pravice in tiste, ki so z njimi souporabljali stanovanje, nasprotni udeleženec upravičeno poudarja, da je stanovanjsko pravico iz prejšnje zakonodaje treba v konkretnih primerih šteti za pridobljeno pravico, ki jo je v skladu z načeli pravne države treba spoštovati. Če bi uzakonil izjemo ravno v korist lastnikov denacionaliziranih stanovanj, bi zakonodajalec kršil ustavno načelo o enakosti pred zakonom (v škodo najemnikov v njihovih stanovanjih). Slednjič je zakonodajalec to omejitev lastnine uzakonil že pred nastankom lastninske pravice na stanovanjih po Zden in so denacionalizacijski upravičenci zanjo lahko že vedeli, ko so se odločali, ali bodo zahtevali denacionalizacijo. Člen 113, drugi odstavek 115. člena in 117. člen SZ.
9. a) Člen 113 in zato tudi 115 SZ izpodbijajo pobudniki, ker vzpostavlja na nacionaliziranem premoženju lastnino občin in drugih pravnih oseb, kar je po njihovem mnenju v nasprotju z Zden, ki priznava lastninsko pravico na nacionalizirani lastnini prejšnjim lastnikom in jim jo vrača.
b) To gledanje je zmotno. Kot je Ustavno sodišče že večkrat pojasnilo, Zden ne razveljavlja predpisov, ki so bili podlaga za podržavljenje, temveč na novo ureja lastninska razmerja z učinkom za naprej. Upravičencem se na podržavljenem premoženju lahko na temelju Zden s pravnomočno odločbo o denacionalizaciji izvirno vzpostavi lastnina. Člena 113 in 115 torej urejata vprašanje lastnine samo začasno, da se tako zagotove možnosti za denacionalizacijo: novi lastnik je hkrati zavezanec v denacionalizacijskem postopku.
10. To velja tudi za 117. člen, ki ga pobudniki izpodbijajo, "kolikor se nanaša na denacionalizirana stanovanja". Iz 115. člena SZ v zvezi z 88. členom Zden, ki prepoveduje kakršnokoli razpolaganje z nepremičninami, glede katerih po tem zakonu obstaja dolžnost vrnitve, jasno izhaja, da se dožnost prodaje po 117. členu SZ ne nanaša na denacionalizirana stanovanja. Glede tega je pobuda očitno neutemeljena.
Člen 125 SZ
11. a) Določbe 125. člena prinašajo v bolj ali manj obveznem zaporedju več možnosti ("modelov"), da bi si nekdanji imetnik stanovanjske pravice kupil ali zgradil stanovanje, in deloma, da bi lahko stanovanje, če je zasedeno z drugim, tudi izpraznil. b) Ena od pobud očita določbam tega zakona, da z njimi položaj nekdanjega imetnika stanovanjske pravice na denacionaliziranem stanovanju še zmeraj ni dovolj izenačen s položajem drugih imetnikov stanovanjske pravice in da to krši ustavno načelo enakosti pred zakonom. Večina pobud jim nasprotno očita, da naknadno in diskriminatorno posegajo v lastnino lastnikov denacionaliziranih stanovanj, kar da je v nasprotju z ustavno prepovedjo učinkovanja zakonov za nazaj, z ustavno pravico do zasebne lastnine in z načelom enakosti pred zakonom, določba o "kazenski" prepovedi pravnega prometa z denacionaliziranim stanovanjem tudi z načelom pravne države; ena pobuda pa zatrjuje, da določba, ki dovoljuje preselitev najemnika iz stanovanja denacionalizacijskega zavezanca brez najemnikove privolitve, le-temu ogroža pridobljeno pravico in je zato v neskladju z načeli pravne države.
c) Zakonodajalec označuje kot namen take pravne ureditve izenačevanje pravnega položaja nekdanjih imetnikov stanovanjske pravice, kot naknadni razlog pa zahteve nekdanjih imetnikov stanovanjske pravice v denacionaliziranih stanovanjih in še dejstvo, da bo primerov denacionalizacije stanovanj manj, kot je zakonodajalec predvideval, in bodo torej tudi zahtevali manjše angažiranje javnih namenskih sredstev. Pritiski interesnih skupin na zakonodajno telo in v njem so seveda legitimni, ne morejo pa biti argument za zakonodajno urejanje ali njegovo spreminjanje. Tudi večji ali manjši obseg sredstev, ki jih neka pravna ureditev zahteva, za vprašanje ustavnosti zakonskih določb ne more biti odločilen.
č) Pravni položaj obeh kategorij nekdanjih imetnikov stanovanjske pravice glede najemnega razmerja, ki je nadomestilo prejšnjo stanovanjsko pravico, je izenačen. Pravnega položaja obeh kategorij imetnikov glede možnosti nakupa stanovanja, na katerem je imel stanovanjsko pravico, pa ni mogoče izenačiti: z denacionalizacijo je namreč privatizacija teh stanovanj že opravljena. Ustavno sodišče je že presodilo (OdlUS I, 35), da s tem, ko nacionaliziranega stanovanja ne more odkupiti, ker ima na njem prednostno pravico pričakovani lastninski upravičenec, prejšnji imetnik stanovanjske pravice ni diskriminiran, saj gre za drugačen dejanski stan. Zaradi tega torej ni kršeno ustavno načelo o enakosti pred zakonom.
d) Določbe 125. člena pa kršijo lastninsko pravico lastnikov denacionaliziranih stanovanj - in na Zden temelječa pričakovanja tistih, ki so pravočasno zahtevali denacionalizacijo stanovanj in bodo s pravnomočnostjo odločbe o denacionalizaciji postali njihovi lastniki, kolikor jim deseti odstavek tega člena odreka pravico prostega razpolaganja s stanovanji v njihovi lasti za pet let, če se niso strinjali s katerim od modelov iz petega do devetega odstavka istega člena, in kolikor s tem pritiskajo nanje, naj na model, ki ga ponudijo nekdanji imetniki stanovanjske pravice, pristanejo. Prav tako krši lastninsko pravico določba, ki znotraj modela iz četrtega odstavka tega člena jemlje lastnikom stanovanj svobodo odločanja, s kom bodo sklenili najemno razmerje za svoje stanovanje.
e) Pobuda utemeljeno izpodbija tudi tisto določbo v devetem odstavku 125. člena SZ, po kateri se je najemnik v zavezančevem stanovanju, ki si ga nekdanji imetnik stanovanjske pravice na denacionaliziranem stanovanju izbere za nakup, dolžan preseliti v to denacionalizirano stanovanje. Iz petega in sedmega odstavka tega člena smiselno jasno izhaja, da bi to lahko za najemnika pomenilo do 30 % poslabšanja tako imenovanih integralnih elementov vrednotenja stanovanja, med drugim tudi spremembo lokacije bivališča. A tudi brez tega pomeni bistveno poslabšanje najemnega razmerja, če najemniku zakon nenehno preti z možnostjo, da bo moral na zahtevo nekoga tretjega najeto stanovanje zapustiti in se preseliti. Za najemnika v zavezančevem stanovanju pomeni to predvsem kršitev načel pravne države, zlasti zaupanja v pravo in pravičnosti. Pomeni tudi kršitev pravice do enakosti pred zakonom: ta vrsta najemnikov je neupravičeno diskriminirana v primerjavi z drugimi najemniki, ki jih je mogoče preseliti le ob pogojih iz (noveliranega) 54. člena SZ.
Člen 150 SZ
12. a) 150. člen izpodbijajo pobude, kolikor tudi za denacionalizirana stanovanja, na katerih je bila do uveljavitve SZ dodeljena stanovanjska pravica, določa, da je treba najemnino oblikovati skladno z metodologijo, predpisano za oblikovanje najemnin v neprofitnih stanovanjih, kar pomeni, da je oblikovanje teh najemnin omejeno in sicer prav tako kot v vseh drugih primerih, ko se stanovanjska pravica spreminja v najemno razmerje.
b) Pobude zatrjujejo, da taka ureditev krši pravico do enakosti pred zakonom, ker ugodneje obravnava najemnike v primerjavi z lastniki, ker diskriminira lastnike denacionaliziranih stanovanj v primerjavi z drugimi zasebnimi lastniki in v primerjavi z drugimi najemodajalci (poslovnih prostorov, kmetijskih zemljišč), ker izenačuje dve popolnoma različni kategoriji najemodajalcev: neprofitne stanovanjske organizacije in lastnike denacionaliziranih stanovanj; da krši določbe 33. in 67. člena Ustave, ker vzpostavlja več različnih lastnin in ker jim lastnino na stanovanju omejuje, ne da bi za to imela opravičilo v 67. členu; da krši 69. člen Ustave, ker omejuje lastninsko pravico brez odškodnine; da (spremenjeni drugi odstavek) v nasprotju s 155. členom Ustave učinkuje za nazaj, saj prvotno besedilo 150. člena te omejitve za lastnike denacionaliziranih stanovanj ni vsebovalo; in da je v neskladju z načelom pravne države, ker je nejasna in ni gotovo, koga prizadeva, in ker zakonodajalec z Zden krivice popravlja, z (novelo) SZ pa hkrati dela nove ter lastnikom denacionaliziranih stanovanj nalaga dolžnosti, ki jih z neprofitno najemnino ne bodo mogli pokrivati. To velja sicer tudi za neprofitne stanovanjske organizacije, trde pobudniki, a tem bo država primaknila iz namenskih sredstev, lastnikom denacionaliziranih stanovanj pa ne.
c) Omejitev, ki jo izpodbijajo pobude, je bila uzakonjena že s prvotnim besedilom prvega odstavka 150. člena SZ. Zato predvsem ni posegla v lastnino lastnikov denacionaliziranih stanovanj, saj te lastnine, ki nastane šele s pravnomočnostjo odločb o denacionalizaciji, takrat še ni moglo biti; a tudi očitek o učinkovanju zakona za nazaj ni utemeljen. Poseg v oblikovanje najemnine, predvsem njeno omejevanje, je eden od ukrepov zagotavljanja socialne funkcije stanovanjskega premoženja, še posebej nujen v prehajanju s pravne ureditve stanovanjske pravice na najemna razmerja in ima svojo upravičenost v 67. členu Ustave. Razlogi, zaradi katerih pobude ta del 150. člena izpodbijajo, torej ne zdrže.
č) Ni pa dvoma, da pomeni omejevanje višine najemnine, kolikor velja za lastnike stanovanj, poseg v lastninsko pravico oziroma normiranje načina uživanja te lastnine. Ustava dovoljuje tako poseganje le z zakonom (prvi odstavek 67. člena), zakonodajalec ga torej ne more prenesti na druge organe. SZ vsaj smiselno uzakonja neprofitno najemnino (v členih 4., 63., 93. in 150.) nedvomno kot omejitev prostemu oblikovanju najemnine kot značilnega civilnega sadu stanovanjskega premoženja, a je v ničemer ne opredeli in ne daje taki omejitvi okvirov, temveč to v celoti prepušča predstojniku republiškega upravnega organa, ko mu naloži predpisati metodologijo za oblikovanje najemnin v neprofitnih stanovanjih (11. člen SZ) in ko nato ukaže uporabo te metodologije - kar pomeni hkrati spoštovanje teh omejitev - za vsa stanovanja z nekdanjo stanovanjsko pravico (150. člen).
To neskladnost z Ustavo je moralo Ustavno sodišče ugotoviti in naložiti zakonodajalcu, da jo odpravi.
Člen 155 a SZ
13. a) Člen 155 a SZ določa, da ima ob izpraznitvi stanovanja prejšnji imetnik stanovanjske pravice ali pravice do uporabe stanovanja oziroma oseba, navedena v najemni pogodbi, pravico do povračila neamortiziranega dela svojih vlaganj v prenovo ali izboljšanje stanovanja, in to po vrednosti na dan izselitve.
Določbo prinaša Zakon o spremembah in dopolnitvah stanovanjskega zakona.
b) Pobudniki opozarjajo na neskladje med tem in 61. členom pa tudi peto alineo prvega odstavka 53. člena SZ; ocenjujejo, da novi člen vnaša zmedo in nejasnost, ker diskriminira najemodajalca v primerjavi z najemnikom, in da učinkuje za nazaj.
c) Tako Zakon o stanovanjskih razmerjih (Uradni list SRS, št. 35/82 in 14/84) kot SZ sta spreminjanje stanovanjskih prostorov in vzidane opreme na lastne stroške a brez soglasja stanodajalca oziroma najemodajalca štela za najemnikovo (oziroma imetnika stanovanjske pravice) prepovedano poslovodstvo in mu torej odrekala pravico do povračila. SZ je tako najemnikovo ravnanje celo uzakonil kot krivdni razlog za odpoved najemne pogodbe, če najemnik na pisno zahtevo najemodajalca ne odstrani sprememb (drugi odstavek 53. člena SZ).
č) Člen 155 a kot novejši izpodrine 61. člen SZ, ki isto vsebino ureja drugače. Ne derogira omenjenih določb 53. člena SZ, je pa zlasti kot sprememba zakona z njim v notranjem nasprotju glede vrednotenja naložb brez soglasja. Tak konflikt med dvema normama (istega zakona) ni v skladu z načeli pravne države.
d) Člen 155 a velja za vsa vlaganja omenjene vrste, naj so bila opravljena kadarkoli v preteklosti, kolikor seveda ne bodo ob izpraznitvi stanovanja že amortizirana. V tem smislu učinkuje tudi za nazaj, čeprav ga bo aktiviral šele morebitni dogodek v prihodnosti, namreč izpraznitev stanovanja. Ker tega ne terja javna korist, je določba v neskladju s 155. členom Ustave. e) Izpodbijana določba pa tudi za naprej bistveno posega v lastninsko pravico na stanovanju: lastniku kratkomalo ne omogoča, da bi dajal stanovanje v najem, ne da bi se s tem prepustil nevarnosti, da bo najemnik zoper njegovo voljo, a (tudi) na njegov račun, spreminjal lastnosti, tudi vrednost njegovega stanovanja. Za tak poseg v pravico do zasebne lastnine (33. člen Ustave) tudi v 67. členu Ustave ni opravičila. Ni ga med drugim mogoče opravičevati z upoštevanjem stanovanjske pravice kot pridobljene pravice, saj gre, nasprotno, za novo, naknadno upravičenje, ki ga imetniku stanovanjske pravice Zakon o stanovanjskih razmerjih in SZ nista dajala. Drugih utemeljitev zakonodajalec kot nasprotni udeleženec ni sporočil in jih tudi iz gradiv ob nastajanju Zakona o spremembah in dopolnitvah SZ ni mogoče izluščiti. To določbo je bilo torej kot neskladno z Ustavo treba razveljaviti.
C.
13. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 21., 24., 30., 43. in 48. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Tone Jerovšek in sodniki dr. Peter Jambrek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, dr. Lovro Šturm, Franc Testen in dr. Lojze Ude. Točko 1 izreka je sprejelo s petimi glasovi proti trem (proti so glasovali sodniki Jerovšek, Jambrek in Šturm), točko 2 izreka je sprejelo s petimi glasovi proti trem (proti so glasovali sodniki Krivic, Šinkovec in Testen), točko 3 izreka je sprejelo soglasno, točko 4 izreka je sprejelo s sedmimimi glasovi proti enemu (proti je glasoval sodnik Šinkovec), točko 5 izreka je sprejelo s sedmimi glasovi proti enemu (proti je glasoval sodnik Šturm), točko 6 izreka je sprejelo soglasno, točko 7 izreka pa je sprejelo s šestimi glasovi proti dvema (proti sta glasovala sodnika Krivic in Testen). Ločena mnenja so dali sodniki Jerovšek, Krivic, Snoj in Testen.
P r e d s e d n i k
dr. Tone Jerovšek
Odklonilno ločeno mnenje sodnika dr. Toneta Jerovška
glede 1. točke izreka v zadevi U-I-119/94
Večina je razveljavila 18. člen stanovanjskega zakona, razen kolikor določa predkupno pravico tistim, ki so bili ob uveljavitvi stanovanjskega zakona imetniki stanovanjske pravice na stanovanjih v družbeni lastnini. V teku razprave sem izhajal iz stališča, da predkupna pravica ne omejuje lastnine na način in v obsegu, v kakršnem dovoljuje omejevanje lastnine ustava s tem, ko določa, da zakon določa način pridobivanja in uživanja lastnine tako, da je zagotovljena njena gospodarska, socialna in ekološka funkcija (67. člen). Takšno omejevanje naj bi dopuščala socialna funkcija lastnine. Soglašal pa sem, da je s predkupno pravico izvršen poseg v lastninsko pravico, saj jo v razpolagalnem smislu omejuje. Zato sem kasneje glede na tehtanje kriterijev poseganja pristal na večinsko stališče, da je predkupna pravica vendarle poseg v lastninsko pravico, ki presega dovoljene meje z ustavo. Vendar pa menim, da pri tem ni mogoče delati izjem, tako da se določeni kategoriji, v konkretnem primeru, tistim, ki so ob uveljavitvi stanovanjskega zakona že imeli stanovanjsko pravico na stanovanjih v družbeni lastnini, daje predkupna pravica, vsem drugim pa se odreka. Gre torej za razlikovanje oziroma za neenakost subjektov, njihov dejanski položaj, pa menim, da ni do te mere različen, da bi dovoljeval razlikovanje, kakršno je sedaj določeno v 1. točki izreka odločbe. Podobne situacije se morajo urejati podobno, različne pa različno, razlike pa morajo biti bistvene, da bi lahko določeni imetniki stanovanjske pravice oziroma osebe, ki trajno zasedajo določene stanovanjske prostore, imeli tako različen položaj kakršenega jim sedaj daje odločba ustavnega sodišča.
dr. Tone Jerovšek
Se pridružuje
dr. Lovro Šturm
U-I-119/94
12. april 1996
Pritrdilno ločeno mnenje sodnika Snoja
Glasoval sem za 4. točko izreka, torej za razveljavitev tistih določb 125. člena SZ, o katerih je Ustavno sodišče odločilo.
Sodim pa, da bi morali oceniti tudi ustavnost vseh tistih določb istega člena, ki sicer niso izpodbojne z zornega kota niti lastnikov denacionaliziranih stanovanj niti najemnikov v takih stanovanjih niti najemnikov v stanovanjih denacionalizacijskih zavezancev, zato pa zadevajo lastnino teh zavezancev ali sredstva Slovenskega odškodninskega sklada, Sklada RS za razvoj ali Stanovanjskega sklada RS. To bi po mojem prepričanju morali storiti ne toliko zaradi tega, ker sta dve pobudi verbalno zahtevali oceno ustavnosti 125. člena SZ v celoti (, saj je vendarle jasno, da sta imeli v mislih le določbe tega člena, ki in kolikor zadevajo njune interese), kolikor po načelu koneksitete, torej ob upoštevanju drugega stavka 30. člena Zakona o Ustavnem sodišču. Menim, da bi bilo v obravnavanem primeru primerno po načelu koneksitete oceniti še ustavnost tistih delov 125. člena SZ, ki niso sporni ne z vidika interesov lastnikov denacionaliziranih stanovanj ne z vidika najemnikov, ker je jasno (celo nasprotni udeleženec to navaja), da je bila novela obravnavanega člena sad pritiskov zlasti organiziranih najemnikov. Ocenjujem, da bi bila uporaba načela koneksitete v tem primeru tudi v skladu z dosedanjo prakso Ustavnega sodišča.
Ko bi Ustavno sodišče ocenjevalo ustavnost vseh določb drugega do desetega odstavka 125. člena SZ in s stališča vseh interesov, ki zaslužijo ustavnosodno varstvo, bi si bilo treba kot temeljno zastaviti vprašanje, kako se zakonodajalčeva očitna in izrecna težnja izravnati celoten položaj bivših imetnikov stanovanjske pravice v denacionaliziranih stanovanjih s položajem imetnikov stanovanjske pravice v drugih stanovanjih, posebej glede na pravico slednjih do nakupa stanovanj, sklada z Ustavo. (Izenačevanje teh in onih v pravem pomenu besede seveda sploh ni mogoče, saj zakonodajalec ne more privatizirati stanovanj, ki so že v zasebni lasti.) Za odgovor na to vprašanje pa bi bilo treba najprej pretehtati položaj tistih, s katerimi naj se izravna položaj onih drugih.
Možnosti ugodnega nakupa za imetnike stanovanjske pravice po 117. in 119. členu SZ zakonodajalec ni predpisal z namenom, da pripravi tej kategoriji občanov gmotne ugodnosti. Do njih imetniki niso bili kakorkoli upravičeni niti sami po sebi in še manj v razmerju do drugih kategorij občanov glede na zadovoljenost stanovanjskih potreb, dostopnost stanovanja kot dobrine ali lastnino na stanovanjih. Razlogi, ki so zakonodajalca za tako ureditev opravičevali, so bili: znebiti se bremena vzdrževanja stanovanj, s katerih uporabo zaradi trdnosti nekdanje stanovanjske pravice in sedanjega najemnega razmerja verjetno ne bo kmalu mogoče razpolagati; zagotoviti tem stanovanjem lastnike, ki bodo verjetno tudi dobri gospodarji; predvsem pa pridobiti od njih kolikor se da hitro in kolikor mogoče veliko zasebnih sredstev kot gmotni temelj za novo nacionalno stanovanjsko politiko, s katero bo država lahko izvrševala svojo ustavno nalogo ustvarjati možnosti, da si državljani lahko pridobijo primerno stanovanje (78. člen Ustave). Ta kombinacija hkratnih razlogov je opravičilo za odločitev zakonodajalca, da je prav tistim občanom, ki so že bili deležni stanovanj iz splošnega ljudskega premoženja oziroma iz sistema vzajemnosti in solidarnosti, omogočil tudi lastništvo na njih. Pri tem je bil zakonodajalec pristojen tudi za oceno, kolikšna je v povprečju plačilna sposobnost in pripravljenost imetnikov stanovanjske pravice za nakup stanovanj in kako ugodno kupnino mora torej uzakoniti, da bi bili omenjeni cilji v največji meri doseženi.
Takih razlogov pa zakonodajalec za uzakonitev ugodnosti iz izpodbijanih določb 125. člena ni imel: denacionalizirana stanovanja že imajo svojega zasebnega lastnika in gospodarja; z "modeli" iz 125. člena se večinoma ne povečuje stanovanjski fond; z nakupi na podlagi teh določb se ne povečuje obseg javnih sredstev, namenjenih uresničevanju stanovanjske politike (in nacionalnega stanovanjskega programa), temveč se, nasprotno, manjša. Drugih in drugačnih relevantnih razlogov ni. Že zato, ker jim manjka razumna utemeljenost, so po mojem prepričanju "modeli", ki jih prinašajo izpodbijane določbe 125. člena SZ, kolikor posegajo v pravice kogarkoli drugega, v neskladju z načeli pravne države.
Z istimi načeli so nadalje v neskladju tudi zato, ker brez tehtnega in razvidnega razloga spreminjajo pravno ureditev iz SZ, ki je stopil v veljavo dve leti in pol poprej; tako zakonodajalčevo ravnanje pa nasprotuje zahtevi po obstojnosti prava in prizadene zaupanje v pravni red.
Brez utemeljitve, da zagotavljajo katerokoli od funkcij lastnine iz 67. člena Ustave in brez javnega interesa sploh, torej v neskladju z Ustavo, posegajo omenjene določbe v lastninsko pravico tistih, ki so lastnino pridobili po določbah 111. - 114. člena SZ, saj naknadno omogočajo drugim zmanjševanje obsega te lastnine ali omejevanje razpolaganja z njo.
Kolikor posamezen od "modelov" iz 125. člena SZ predvideva zato, da bi bila nekdanjim imetnikom stanovanjske pravice na denacionaliziranih stanovanjih zagotovljena možnost ugodnega nakupa, tudi angažiranje sredstev republiških skladov s posebnimi namembnostmi, posebno pa Stanovanjskega sklada Republike Slovenije, mimo teh namenov ali kriterijev za njihovo uporabo, je to tudi v neskladju z načelom o Sloveniji kot socialni državi: sredstev, sistemsko namenjenih za reševanje stanovanjske problematike tistih, ki si stanovanja še niso zagotovili in potrebujejo pri tem pomoč družbe, tudi zakonodajalec ne more nameniti oziroma omogočiti njihovo odvajanje za lastninske ambicije drugih, ki imajo stanovanje v najemu, in to brez slehernih socialnih kriterijev.
Menim, da bi bilo zaradi vsega tega in povezano z razlogi, ki jih za razveljavitev nekaterih določb vsebuje že odločba, potrebno razveljaviti vse določbe od drugega do desetega odstavka 125. člena SZ.
Janez Snoj
Se pridružuje
Franc Testen
U-I-119/94
4.4.1996
Delno pritrdilno in delno odklonilno ločeno mnenje sodnika Krivica
I.
Pritrdilno ločeno mnenje izražam k 4. točki izreka, kjer sem svoje strinjanje z razveljavitvijo tam navedenih določb 125. člena SZ hotel jasno izraziti s pozitivnim glasovanjem za te razveljavitve, zato svoje nestrinjanje s tem, da ni bil razveljavljen sploh celoten 125. člen (razen prvega odstavka) lahko izrazim samo v obliki pritrdilnega ločenega mnenja k tej točki izreka (čeprav gre dejansko za nestrinjanje z izrekom in ne le z obrazložitvijo). Po vsebini se pri tem v celoti pridružujem pritrdilnemu ločenemu mnenju sodnika Snoja.
Ob prvem odločanju o ustavnosti Stanovanjskega zakona sem imel o tem sicer drugačno mnenje, vendar me je argumentacija, navedena sedaj v ločenem mnenju sodnika Snoja, prepričala, da vsaj sedaj, po petih letih veljave Stanovanjskega zakona, gotovo ne bi smelo biti dopustno na ta način posegati v sredstva, sistemsko namenjena za reševanje stanovanjske problematike iz socialnih razlogov. Če sem se iz tega razloga pridružil stališču, da bivšim imetnikom stanovanjske pravice v denacionaliziranih stanovanjih ne pripada nikakršna pravica do odkupa stanovanj, pa vztrajam pri stališču, da vsaj kot najemniki ne bi smeli priti v slabši pololžaj od drugih bivših imetnikov stanovanjske pravice. Iz tega razloga pa sem glasoval proti 2. in 7. točki izreka.
II.
1. Z 2. točko izreka je bil razveljavljen peti odstavek 54. člena SZ. Možnost odpovedi najemne pogodbe po 54. členu SZ je sicer logična sestavina lastnine in njenega varovanja, vendar pa je po drugi strani neodpovedljivost najemne pogodbe, nastale na temelju prejšnje stanovanjske pravice, tako pomemben del pridobljene pravice prejšnjega imetnika stanovanjske pravice, sedaj najemnika, da nasprotuje ustavnim načelom pravne in socialne države, da ga je zakonodajalec za ta del pravice prikrajšal na način iz 54. člena. Točka 2 izreka bi se zato po mojem mnenju morala glasiti: "Člen 54 SZ je, kadar gre za najemno razmerje, ki je v skladu s prisilnimi določbami SZ zamenjalo stanovanjsko pravico na istem stanovanju v družbeni lastnini, v neskladju z Ustavo in se v tem delu ne sme uporabljati."
2. S 7. točko izreka pa je bil razveljavljen 155.a člen SZ.
Strinjam se, da je bilo to določbo glede večine kategorij in časov njene veljavnosti treba razveljaviti - ne pa tudi, kadar gre za vlaganja, ki so jih še pred uveljavitvijo SZ opravili takratni imetniki stanovanjske pravice na družbenih stanovanjih. Ti so se zaradi pravne narave in vsebine te pravice upravičeno šteli za trajne gospodarje "svojih" stanovanj in so temu primerno vanja tudi vlagali, kar je vsaj pretežno bogatilo družbeni stanovanjski fond. Kolikor tega niso počeli v nasprotju z voljo stanodajalca oziroma stanovanjske skupnosti, so upravičeno pričakovali v primeru izselitve povračilo neamortiziranih koristnih vlaganj v prenovo in izboljšanje stanovanja ali stanovanjskega objekta, zato bi nasproti njim določba 155.a člena SZ - v skladu z ustavnimi načeli pravne in socialne države - po mojem mnenju morala ostati v veljavi.
Matevž Krivic