Up-172/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-172/97
Datum odločitve:
2. 7. 1997
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.172.97
Akt:
Ustavna pritožba A. P. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 127/97 z dne 19.5.1997 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 428/97 z dne 12.5.1997
Izrek:
Ustavna pritožba A. P. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Senat sodišča, ki odloča o podaljšanju pripora, mora v fazi preiskave ob vsaki odločitvi znova preizkusiti, ali obstoji utemeljen sum. Kriteriji za presojo bodo praviloma podobni kriterijem presoje na podlagi 4. točke prvega odstavka 181. člena ZKP. Po teh kriterijih pride do ustavitve postopka, kadar sploh ne bo dokazov, da je dejanje storjeno ali da je dejanje storil obdolženi ali če bodo le takšni dokazi, ki tak sklep izključujejo. Kadar obstojijo nasprotujoči si dokazi, se zunajobravnavni senat tudi pri odločanju o priporu v njihovo oceno ne more spuščati, ker je to predmet presoje
razpravljajočega sodišča na podlagi neposredno izvedenih dokazov na kontradiktorni glavni obravnavi. Po določbi drugega odstavka 355. člena ZKP mora sodišče vestno pretehtati vsak dokaz posebej in v zvezi z drugimi dokazi in na podlagi take presoje storiti sklep, ali je kakšno dejstvo dokazano ali ne. Odločitev razpravljajočega sodišča mora imeti tisto stopnjo gotovosti, ki je zunaj vsakega dvoma. Presoja, ki jo opravi zunajobravnavni senat ob odločanju o priporu v času preiskave in ob vložitvi obtožnice, pa ne temelji na "gotovosti zunaj vsakega dvoma".
Dokazi se v preiskavi šele zbirajo in ob njenem zaključku bo nastopila presoja o tem, ali so dokazi takšni, da opravičujejo utemeljen sum - ne pa še, ali opravičujejo nedvomno sklepanje, da je obdolženec storilec kaznivega dejanja in ali je zanj tudi kazensko odgovoren.
Ker izpodbijanim odločitvam sodišč ni mogoče očitati, da niso ugotovila obstoja utemeljenega suma na podlagi objektivno - subjektivnega merila razumnega človeka in ker jim tudi ni mogoče očitati, da niso ugotovila drugih z Ustavo in zakonom določenih pogojev za poseg v pritožnikovo osebno svobodo, s podaljšanjem pripora ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
Zgolj zaradi poteka roka, v katerem zakonodajalec ni izpolnil obveznosti odprave protiustavnosti, ki jo je ugotovilo v postopku za oceno ustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku Ustavno sodišče, sodišče s podaljšanjem pripora ni kršilo pritožnikove pravice do osebne svobode.
Ker je sodišče izvedlo številna procesna dejanja, ki so bila potrebna zaradi narave in značilnosti tega kazenskega postopka proti devetim obdolžencem, sodišču zaenkrat ni mogoče očitati, da pri opravljanju procesnih dejanj ni ravnalo, zaradi dejstva, da je pritožnik v priporu, posebej hitro in skrbno.
Geslo:
Pripor, ponovitvena nevarnost.

Potek roka zakonodajalcu za uskladitev neustavne zakonske določbe (ZKP) z Ustavo po 48. čl. ZUstS.

Poziv zakonodajalcu za izpolnitev obveznosti po 48. čl. ZUstS.

Odločitev rednega sodišča o podaljšanju pripora, obrazložitev odločitve.

Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 161., 162. čl.

Kazenski zakonik (KZ), 176., 212. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 201. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 43., 48., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V,40) in št.
Up-164/95 z dne 7.12.1995 (OdlUS IV,138).
Konkretna zadeva je po svoji vsebini povezana z zadevo št. I-I- 168/97 (sklep, z dne 3.7.1997).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
28. 5. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18459
Up-172/97
2.7.1997
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. P. iz L., ki ga zastopa mag. M. J. N., odvetnik v L. na seji senata dne 2. julija 1997
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. P. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 127/97 z dne 19.5.1997 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 428/97 z dne 12.5.1997 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik izpodbija sklep izvenobravnavnega senata o podaljšanju pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti (3. točka drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku, Uradni list RS, št. 63/94 in 25/96 - odl. US - v nadaljevanju: ZKP) v preiskavi in sklep, s katerim je drugostopno sodišče zavrnilo pritožbo zoper prvostopni sklep. Zatrjuje dva razloga: kot prvo meni, da s potekom roka za odpravo neustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP ni več pravne podlage za odrejanje pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti; kot drugo meni, da niso podani razlogi, ki bi utemeljevali obstoj ponovitvene nevarnosti.
2. Po pritožnikovem mnenju ni bistveno, ali je Ustavno sodišče zgolj ugotovilo neskladnost določbe ZKP z Ustavo ali pa bi jo razveljavilo. Odločitvi naj bi se ne razlikovali v posledicah, ampak glede postopka in načina uskladitve zakonodaje z Ustavo.
Ustavno sodišče naj bi z ugotovitveno odločbo povedalo, da sam priporni razlog ni v nasprotju z Ustavo; v nasprotju z Ustavo naj bi bili le zakonski kriteriji, ki opredeljujejo, kdaj je podana ponovitvena nevarnost. Zato naj bi ugotovitvena odločba ne mogla biti razlog za milejši odziv na neaktivnost zakonodajalca kot razveljavitvena.
3. Pritožnik meni, da je sodišče od vseh kriterijev, ki bi jih po odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-18/93 moralo presojati, izpostavilo le utemeljenost suma, da je storil očitano kaznivo dejanje. Tudi v tem pogledu pa naj bi iz izpodbijanega sklepa ne bilo mogoče ugotoviti, da obstaja visoka stopnja artikulirane, konkretne in specifične verjetnosti, da je storil očitana kazniva dejanja.
Pritožnik je navedel, da je prvi sklep o podaljšanju pripora pritožbeno sodišče razveljavilo, da pa tudi drugi ni boljši. Z navedbo, da je ponovitvena nevarnost podana, ker je zoper njega uvedenih več kazenskih postopkov, naj bi sodišče bolj ali manj ugibalo glede ponovitvene nevarnosti v sferi premoženjskih kaznivih dejanj. Sodišče bi moralo najprej opredeliti in razčleniti tiste konkretne okoliščine, ki zadevajo zlasti specifičnosti v načinu storitve posameznih kaznivih dejanj. V drugi fazi bi moralo dovolj prepričljivo utemeljiti, da ugotovljene konkretne okoliščine kažejo na realno nevarnost ponovitve prav specifičnega kaznivega dejanja. Kot tretje bi moralo sodišče presoditi, ali so z utemeljenim sumom nakazana kazniva dejanja takšne vrste, da odtehtajo poseg v posameznikovo osebno svobodo. Kaznivi dejanji tatvine in prikrivanja naj bi ne bili take narave, da bi posegali v najpomembnejše ustavno varovane dobrine drugih. Kaznivo dejanje izsiljevanja bi sicer bilo lahko take narave, vendar pa naj bi v konkretnem primeru ne bilo. To, kar se očita pritožniku, naj bi bilo bližje kaznivemu dejanju samovoljnosti. Pritožnik priznava, da je za plačilo pomagal upnikom, da so prišli do poplačila svojih terjatev, vendar pa naj bi tega ne počel na način izsiljevanja. V konkretnem primeru bi bila lahko kvečjemu ogrožena varnost dolžnikov. Ti naj bi se že po logiki stvari ne smeli počutiti varne. Samovoljnost naj bi bila zaradi neustrezne zakonodaje na področju izvršilnega postopka ter neučinkovitosti in počasnosti sodišč postala gospodarska nuja. Neutemeljen naj bi bil tudi sklep sodišča, da nima dovolj sredstev za preživljanje. Redno naj bi delal pri očetu in tam tudi prejemal plačo, ki naj bi bila precej višja od 50.000 tolarjev. Pritožniku tudi ni jasno, v čem je ponovitvena nevarnost pri njem večja od tiste pri soobdolžencih. Nihče drug ni v priporu, čeprav naj bi bil eden izmed njiju navzoč pri vseh dejanjih, očitanih pritožniku, drugi pa naj bi bil obdolžen napeljevanja h kaznivemu dejanju, kar naj bi bilo teoretično še hujše. Pritožnik meni, da je z izpodbijanima sklepoma kršena določba 20. člena Ustave (odreditev in trajanje pripora).
4. Ustavno sodišče je vpogledalo spis Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Kpr 293/97.
B.
5. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Po 3. točki drugega odstavka 201. člena ZKP se sme pripor odrediti, če posebne okoliščine opravičujejo bojazen, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi. V svojih dosedanjih odločitvah o pripornih zadevah je Ustavno sodišče večkrat obrazložilo, na podlagi katerih kriterijev naj sodišča presojajo, ali so v posameznem primeru izpolnjeni navedeni ustavno in zakonsko določeni pogoji za poseg v osebno svobodo posameznika. Ti kriteriji so obrazloženi tudi v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V, 40). Zelo dobro jih je izpostavil tudi pritožnik v ustavni pritožbi: prvič, obstajati mora artikuliran, konkreten in specifičen utemeljen sum, da je obdolženec storil kaznivo dejanje; drugič, podana mora biti vsebinska povezava med kaznivim dejanjem, zaradi katerega je oseba v kazenskem postopku, in dejanji, katerih nevarnost ponovitve obstaja in bi bila zaradi njih ogrožena varnost ljudi; tretjič, obstajati mora nevarnost ponovitve takih kaznivih dejanj, ki posegajo v najpomembnejše ustavno varovane dobrine ljudi; četrtič, ni mogoče določiti milejših ukrepov; petič, obstajati morajo konkretne in specifične okoliščine, ki kažejo na nevarnost ponovitve takih kaznivih dejanj.
6. Pritožnikov očitek, da s potekom roka za odpravo neustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP ni več pravne podlage za odrejanje pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti, ni utemeljen. V navedeni odločbi št. U-I-18/93 je Ustavno sodišče ugotovilo, da je določba 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP v neskladju z Ustavo in zakonodajalcu določilo rok enega leta za odpravo ugotovljene neskladnosti. V danem enoletnem roku zakonodajalec pozivu Ustavnega sodišča ni sledil, vendar pa potek roka v primeru ugotovitvene odločbe na veljavnost same določbe nima vpliva. Sodišče jo mora zato uporabljati ob upoštevanju kriterijev in meril, ki jih je Ustavno sodišče tedaj navedlo. Po določbi prvega odstavka 162. člena Ustave postopek pred Ustavnim sodiščem določa zakon. Ta zakon je Zakon o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju:
ZUstS), ki v določbi 43. člena ureja razveljavitveno odločbo. Če z njo Ustavno sodišče razveljavi zakonsko določbo, začne razveljavitev učinkovati naslednji dan po objavi odločbe o razveljavitvi oziroma po poteku roka, ki ga je določilo Ustavno sodišče. Ta rok po določbi prvega odstavka 161. člena Ustave ne sme biti daljši kot eno leto. V določbi 48. člena pa ZUstS ureja tako imenovano ugotovitveno odločbo. To lahko Ustavno sodišče izda, če oceni, da je 1) zakon protiustaven zato, ker določenega vprašanja ne ureja ali 2) ga ureja na način, ki ne omogoča razveljavitve. Po določbi drugega odstavka tega člena Ustavno sodišče zakonodajalcu določi rok, v katerem mora ugotovljeno protiustavnost odpraviti. Pri ugotovitveni odločbi določba sama ne preneha veljati niti ob njeni izdaji oziroma objavi, prav tako pa tudi ne ob brezuspešnem poteku roka za njeno uskladitev. Za prenehanje njene veljavnosti bi bil potreben ali zakonodajalčev poseg ali razveljavitev s strani Ustavnega sodišča. Za 3. točko drugega odstavka 201. člena ZKP (62. točka obrazložitve citirane odločbe) in za določbe ZKP, ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju ali odpravi pripora (75. točka obrazložitve citirane odločbe), je Ustavno sodišče ugotovilo protiustavnost določb, ni pa jih razveljavilo. Glede na navedeno izpodbijanim aktom ni mogoče očitati zatrjevane kršitve človekove pravice do osebne svobode.
7. Po navedenem je Ustavno sodišče presojalo, ali je bil pritožniku pripor podaljšan v skladu z določbo prvega odstavka 20. člena Ustave.
8. Obstoj utemeljenega suma je temeljni pogoj za odreditev pripora. Senat Ustavnega sodišča je doslej že večkrat poudaril, da morajo sodišča ob vsakem podaljšanju pripora presojati, ali so izpolnjeni vsi ustavni in zakonski pogoji za odvzem svobode.
Izpodbijani sklep o podaljšanju pripora je pomanjkljiv: sodišče ni navedlo konkretnih in specifičnih okoliščin, iz katerih bi izhajala potrebna stopnja verjetnosti, da je pritožnik storil očitana kazniva dejanja. Vendar pa pritožnik tega očitka v pritožbi zoper sklep o podaljšanju pripora ni uveljavljal, čeprav bi ga lahko. Obstoj utemeljenega suma je sodišče obrazložilo v skladu z zahtevami iz odločbe št. U-I-18/93 tako v sklepu o odreditvi pripora kot tudi v sklepu o uvedbi preiskave. V skladu z zahtevami iz navedene odločbe je bil obstoj utemeljenega suma obrazložen tudi v sklepu, s katerim je sodišče najprej odločilo o podaljšanju pripora za čas do 7.6.1997. Tega je sicer drugostopno sodišče razveljavilo, vendar le zaradi pomanjkljivosti glede obstoja pripornega razloga ponovitvene nevarnosti. Pritožnik niti v pritožbi zoper ta prvi sklep ni izpodbijal obstoja utemeljenega suma ali pomanjkljive obrazložitve tega dela sklepa. Prav tako tudi v ustavni pritožbi ne trdi, da bi ne obstajal utemeljen sum storitve očitanih kaznivih dejanj, ampak le, da v sklepu o podaljšanju pripora ni obrazložen. Ustavno sodišče po navedenem zavzema stališče, da zatrjevana pomanjkljivost ne predstavlja kršitve pravice do osebne svobode iz 20. člena v povezavi s prvim odstavkom 19. člena Ustave.
9. Že v odločbi Up-164/95 z dne 7.12.1995 (OdlUS IV, 138) je Ustavno sodišče navedlo, da v postopku odločanja o ustavni pritožbi ne more opravljati funkcije pritožbenega sodišča niti funkcije Vrhovnega sodišča. Zato se praviloma ne more spuščati v to, ali je sodišče pravilno ugotovilo dejansko stanje, kakor tudi ne v dokazno oceno in pravno presojo sodišča. Ta presoja je v skladu z ustavnimi in zakonskimi določbami zaupana prvenstveno sodnikom pristojnih pritožbenih sodišč in Vrhovnega sodišča, ki sodijo v skladu z Ustavo in zakonom, Ustavno sodišče pa lahko opravlja nadzor nad sojenjem z ustavnega vidika in v tem okviru ugotavlja, ali ni morda sodišče v postopku odločanja nedovoljeno poseglo v ustavno pravico posameznika.
10. Pri odločanju o obstoju pripornega razloga iz 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP sodišče predvideva prihodnje ravnanje obdolženca. Kot pravilno opozarja pritožnik, mora pri tem obstajati vsebinska povezava med kaznivim dejanjem, zaradi katerega je obdolženec v kazenskem postopku, in kaznivimi dejanji, na katerih nevarnost ponovitve sodišče sklepa. Na podlagi okoliščin storitve in teže očitanega kaznivega dejanja, osebnostnih potez obdolženca, okolja in razmer, v katerih živi, in njegovega dosedanjega življenja nato sodišče tehta med tveganjem, ki bi ga pomenila obdolženčeva izpustitev za varnost ljudi, in odvzemom svobode.
11. Pritožnik neutemeljeno trdi, da sodišči v izpodbijanih sklepih nista ugotovili obstoja konkretnih okoliščin, ki bi kazale na obstoj realne nevarnosti ponavljanja kaznivih dejanj.
Sodišči res nista razčlenili specifičnosti v načinu storitve pritožniku očitanih kaznivih dejanj (ta razčlenitev pa je vsaj deloma napravljena v prvem sklepu o podaljšanju pripora, ki ga je drugostopno sodišče kot pomanjkljivega razveljavilo), vendar pa je v prvostopnem sklepu navedena vrsta kaznivih dejanj, zaradi katerih je pritožnik v kazenskem postopku. Sodišče je navedlo, da naj bi pritožnik storil dve kvalificirani kaznivi dejanji izsiljevanja - hudi kaznivi dejanji zoper premoženje; da je pri istem sodišču v kazenskem postopku zaradi prikrivanja po prvem in po tretjem odstavku 176. člena Kazenskega zakona Republike Slovenije (Uradni list SRS, št. 12/77, 19/84, 47/87, 33/89 in 5/90 - v nadaljevanju: KZS-77) ter po prvem odstavku 221. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: KZ), zaradi velike tatvine po prvem in po tretjem odstavku 166. člena KZS-77 ter po prvem odstavku 212. člena KZ), zaradi kaznivega dejanja krive ovadbe, zaradi kaznivega dejanja posilstva in zaradi kaznivega dejanja spolnega nasilja. Sklepu, ki ga je že na podlagi teh dejstev napravilo sodišče, češ da pritožnik ni zanesljiva osebnost in da živi svoj način življenja, ne meneč se pri tem za družbene norme, ni mogoče odrekati razumne presoje. Na podlagi teh dejstev je sodišče dovolj prepričljivo ugotovilo obstoj realne nevarnosti, da bi pritožnik na prostosti ponavljal kazniva dejanja zoper premoženje. Presoja tega, ali to ogrožanje varnosti drugih pretehta poseg v pritožnikovo osebno svobodo, je res skopa.
Vendar pa na eni strani okoliščine storitve pritožniku očitanih kaznivih dejanj, ki izhajajo iz sklepa o uvedbi preiskave, in na drugi strani elementi kaznivih dejanj, zaradi katerih je pritožnik v drugih kazenskih postopkih in ki so - glede na to, da kazenski postopki že tečejo - izkazani vsaj z utemeljenim sumom, tak sklep sodišča potrjujejo. Pritožnik je v ustavni pritožbi opozoril le na okoliščine storitve kaznivih dejanj izsiljevanja, ne pa tudi na primer na okoliščine vlomne tatvine, posilstva ter spolnega nasilja. Njegovi pomisleki ne vzpostavljajo tolikšnega dvoma v sklepanje sodišča, da bi mu bilo mogoče odrekati razumno presojo.
12. Pritožnikovo opozorilo na okoliščine, ki naj bi obstajale pri nepriprtih soobdolžencih, za odločitev o ustavnosti posega v pritožnikovo osebno svobodo v obravnavanem primeru ni bistveno.
13. Po navedenem je Ustavno sodišče sklenilo, da z izpodbijanima sklepoma očitno ni bila kršena ustavna določba 20. člena Ustave in s tem pritožnikova pravica do osebne svobode.
C.
14. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik senata dr. Boštjan M. Zupančič in sodnika dr. Peter Jambrek ter dr. Janez Šinkovec.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič