Up-20/93
Natisni
Opravilna št.:
Up-20/93
Datum odločitve:
19. 6. 1997
Objavljeno:
OdlUS VI, 181
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1997:Up.20.93
Akt:
Ustavna pritožba B. D. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. Uv 5/92 z dne 14.1.1993
Izrek:
Ustavna pritožba B. D. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča se zavrne.
Evidenčni stavek:
Izpodbijana sodba ni kršila pritožnikove ustavne pravice do odgovora iz 40. člena Ustave, s tem ko se je oprla na določbo 73. člena takrat veljavnega Zakona o javnem obveščanju, ki je določala, da morajo javna glasila objavljati odgovore na objavljene informacije, s katerimi se bistveno dopolnijo dejstva in podatki iz objavljene informacije.
Ustavna pravica do odgovora iz 40. člena Ustave ni neposredno uresničljiva v smislu prvega odstavka 15. člena Ustave. Pri pravici do odgovora na objavljeno informacijo gre za primer, ko je zaradi same narave te pravice oziroma zaradi tega, ker je v sami ustavi ta pravica vsebinsko še ne dovolj izoblikovana, nujno, da način njenega uresničevanja uredi zakon. Brez take zakonske ureditve bi bila pravica težko uresničljiva - oziroma bi v primeru take zakonske praznine prišlo do potrebe po "sodnem ustvarjanju prava" ob reševanju konkretnih spornih primerov.
Iz besedila 40. člena Ustave je z interpretacijo mogoče vsaj okvirno določiti vsebino oziroma obseg pravice do odgovora na objavljeno informacijo. Ne gre torej za primer, ko bi bila v ustavi pravica samo označena z imenom, vsebinsko pa povsem nedoločena in bi ji šele zakon sploh lahko določil obseg oziroma okvire. V takem primeru pred zakonskim izoblikovanjem vsebine pravice sploh ne bi bilo mogoče govoriti o posegih v tako pravico - saj še ne bi bil znan njen obseg oziroma "varstveno področje".
Pri ustavni "pravici do odgovora na objavljeno informacijo" je ob upoštevanju načina in okoliščin nastanka te ustavne določbe možno z interpretacijo priti do ugotovitve, da ta ustavna pravica nujno že sama vsebuje - poleg običajne vsebine, ki jo je možno pripisati pojmu "odgovor na objavljeno informacijo" - tudi pojmovno razmejitev nasproti pravici do popravka. Pogoj za uveljavljanje slednje je namreč prizadetost osebnih in zasebnih interesov, kar pa ni hkrati tudi pogoj za uveljavljanje pravice do odgovora, ki jo ustava posameznikom torej daje zaradi varstva javnih, ne zasebnih interesov (npr. interesa po objektivnem, resničnem, pravočasnem in nepristranskem obveščanju javnosti).
Ali bi bilo v takem primeru možno šteti za zakonski poseg v to pravico, dopusten le pod pogoji iz tretjega odstavka 15. člena Ustave, samo tako zakonsko urejanje te pravice, ki bi zanikalo gornjo razmejitev med pravico do popravka in pravico do odgovora - ustavno dopustnost vseh drugih elementov te zakonske ureditve, ki bi npr. precizirali, kdaj in pod katerimi pogoji ima posameznik to pravico do odgovora, pa bi bilo dopustno presojati po nekoliko blažjih kriterijih drugega in ne po strožjih kriterijih tretjega odstavka 15. člena Ustave? Na to zahtevno in zapleteno vprašanje v tem primeru ni bilo treba dokončno odgovoriti, ker izpodbijana zakonska ureditev v tem konkretnem primeru (glej tč. 23 obrazložitve) zadosti tudi strožjim kriterijem presoje po tretjem odstavku 15. člena Ustave.
Geslo:
Pravica do odgovora na objavljeno informacijo.
Pravica do popravka.
Omejitve in način uresničevanja pravice do odgovora.
Drittwirkung - neposredno in posredno učinkovanje ustavnih pravic v razmerju med zasebniki.
Svoboda izražanja.
Notranja svoboda izražanja novinarjev v javnih glasilih.
Omejitev svobode izražanja kot del delovnopravnega razmerja med novinarjem in delodajalcem.
Neposredna uporaba mednarodnih pogodb.
Omejevanje in uresničevanje pravic.
Pravna podlaga:
Ustava 1974, 209. čl.
Ustava, 8., 15., 39., 40., 160. čl.
Ustavni zakon za izvedbo Ustave (UZIU), 1. čl.
Ustavni zakon za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (UZITUL), 4. čl.
Zakon o javnih glasilih (ZJG), 9., 32., 30., 33., 35., 36., 37. čl.
Zakon o javnem obveščanju (ZJO), 11., 33., 42., 43., 72. do 77. čl.
Zakon o temeljih sistema javnega obveščanja (ZTSJO), 25., 35., 39. čl.
Evropska konvencija o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah (EKČP), 10. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 59. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
14. 4. 1993
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US18401
Dokument v PDF obliki:
Up-20-93.pdf
200 KB
Prenesite datoteko
Up-20/93
19.6.1997
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi B.a D. C. iz M., ki ga zastopa E. G., odvetnica iz M. na seji dne 19. junija 1997
o d l o č i l o :
Ustavna pritožba B. D. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. Uv 5/92 z dne 14.1.1993 se zavrne.
O b r a z l o ž i t e v
I. Navedbe pritožnika
1. Pritožnik je dne 14.4.1993 vložil ustavno pritožbo zaradi kršitve ustavne pravice do odgovora iz 40. člena Ustave in kršitve svobode izražanja iz 39. člena Ustave ter hkrati podal pobudo (predlog) za oceno skladnosti 73. člena in prve alinee drugega odstavka 74. člena takrat še veljavnega Zakona o javnem obveščanju (Uradni list SRS, št. 2/86, 42/89 in 8/90 - v nadaljevanju: ZJO). V svoji vlogi navaja, da mu je bila z izpodbijano sodbo in z ravnanjem glavnega in odgovornega urednika "Večera" kršena njegova ustavna pravica do odgovora na objavljeno informacijo iz 40. člena Ustave, ki da ne more biti omejena z razlogi, s katerimi je Vrhovno sodišče utemeljilo zavrnitev njegove zahteve za varstvo pravice. Razlog za zavrnitev zahteve - da njegova odgovora glede na vsebino "ne pomenita bistvene dopolnitve dejstev in dogodkov iz objavljene informacije" - naj ne bi mogel omejiti njegove pravice do odgovora, ker se človekove pravice in temeljne svoboščine lahko na podlagi tretjega odstavka 15. člena Ustave omejijo le s pravicami drugih in v primerih, ki jih določa sama Ustava.
Vrhovno sodišče je svojo odločitev oprlo na določbe Zakona o javnem obveščanju, sprejetega v času veljavnosti Ustave SRS, ki ni zagotavljala pravice do odgovora na objavljeno informacijo, kot jo sedaj zagotavlja nova ustava. Ker naj določbi Zakona o javnem obveščanju, na kateri je Vrhovno sodišče oprlo svojo odločitev, ne bi bili v skladu z novo Ustavo, naj bi moralo Vrhovno sodišče neposredno uporabiti določbo 40. člena Ustave in ugoditi njegovi zahtevi. Pritožnik tudi meni, da mu je bila s tem, ko glavni in odgovorni urednik dnevnika "Večer" ni objavil njegovih odgovorov na informacijo uredniškega odbora in na članek novinarja U. M. (vse objavljeno v Večeru z dne 25.2.1993), kršena tudi določba 39. člena Ustave, ki mu zagotavlja svobodo izražanja misli oziroma mnenja.
2. Pritožnik je predlagal, naj Ustavno sodišče na podlagi drugega odstavka 161. člena Ustave ugodi ustavni pritožbi in naloži glavnemu in odgovornemu uredniku, da je dolžan v roku 15 dni pod izvršbo objaviti v dnevniku "Večer" pritožnikova odgovora z naslovom "Javno vprašanje uredniškemu odboru" in "Odgovor me ni prepričal", ter naj razveljavi 73. člen in prvo alineo drugega odstavka 74. člena Zakona o javnem obveščanju.
3. Ker je bila ustavna pritožba vložena še pred sprejemom Zakona o Ustavnem sodišču, ko Ustavno sodišče še ni moglo reševati ustavnih pritožb, je bila zastopnica pritožnika pozvana, da sporoči, ali naj Ustavno sodišče vlogo v celoti obravnava le kot ustavno pritožbo ali pa naj predlog za oceno ustavnosti zakona obravnava posebej kot pobudo. V odgovoru z dne 3.5.1993 je zastopnica pritožnika predlagala, da Ustavno sodišče predlog za oceno skladnosti zakona obravnava kot samostojno pobudo. Glede na navedeno je bila pobuda izločena v poseben spis, o katerem bo Ustavno sodišče odločalo posebej.
II. Dejansko stanje
4. Urednik mariborske kronike dnevnika "Večer" B. J. je dne 24.2.1992 na 16. strani "Večera" objavil članek pritožnika z naslovom "Kravja kupčija - da ali ne?". V tem članku pritožnik kot novinar, zaposlen pri časopisnem podjetju "Večer", kritizira razmere v "lastni hiši", ker meni, da so bili z ravnanjem urednika mariborske rubrike Večera U. M. prizadeti avtonomnost in neodvisnost časnika Večer in interesi "hiše in časnikarjev v njej". V tem članku navaja trditev takratnega predsednika mariborskega D. in družbenopolitičnega zbora mariborske občine S. H., da mu je U. M. potem, ko je H. v razgovoru z njim kritiziral mariborsko rubriko Večera glede poročanja o delu D., ponudil, naj si sam izbere novinarja, ki naj bi spremljal delo D., kar pa je odklonil, ker se mu je taka ponudba ali kupčija uprla. Pritožnik v članku navaja, da je bila avtonomnost mariborske rubrike Večera, "če je tako, kakor pravi H.", v veliki nevarnosti, in postavlja vprašanje, ali je resnično eden od urednikov Večera "na svojo pest ponudil D. svojo servilnost" in "ali ni morda zavezan k servilnosti s kakšno drugo kupčijo, ki ni prišla na dan?"
5. Naslednji dan je Uredništvo objavilo informacijo z naslovom "Nesprejemljiva poteza", v kateri je navedeno, da je uredniški odbor Večera ocenil objavo sestavka "Kravja kupčija - da ali ne?" kot nesprejemljivo novinarsko in uredniško potezo, da je bil ta sestavek objavljen brez vednosti glavnega in odgovornega urednika in zasnovan na enostranski in nepreverjeni informaciji, ki jo je prizadeti urednik že pred časom zanikal ter da je bil proti avtorju prispevka in proti uredniku uveden disciplinski postopek.
6. Hkrati z navedeno informacijo uredništva je bil objavljen tudi "odgovor" prizadetega urednika U. M. z naslovom "Kravja kupčija - da", v katerem navaja, da bi kot novinar vedno povprašal za mnenje obe strani, zlasti pa ne bi nikoli za mnenje o svojih sodelavcih povpraševal nobenega od politikov. V članku kritizira pritožnika in navaja, da si s takim pisanjem kupuje odpustke pri sedanjih oblastnikih za svoje minulo delo pri bivših. Navaja, da je bil pritožnik osem let odgovorni urednik Večera in da ga je na to mesto postavila politika. Pravi, da je pritožnik sam sklenil kravjo kupčijo in da se S. H. hvali naokrog z izmišljotinami, ker ni doživel nobenega političnega uspeha v času svojega predsednikovanja mariborskemu D.
7. Pritožnik je na navedeno informacijo uredništva in na odgovor U. M. pripravil odgovora in zahteval njuno objavo v skladu z ZJO. V odgovoru U. M. odgovarja, da je napad najboljša obramba, da je v članku jasno napisal, da U. M. H. trditve demantira in da je tudi on politik - poslanec v mariborskem parlamentu ter da s svojim odgovorom ni prepričal bralcev Večera. V odgovoru na informacijo uredništva pa pravi, da je uredništvo sprejelo politično stališče in da ni obrazložilo in navedlo argumentov, zakaj je njegov članek nesprejemljiv. V odgovoru meni, da uredništvo verjame M. in ne H., ki je bil prvi opozicijski politik v Mariboru v bivšem režimu.
8. Iz zapisa seje časopisnega sveta Večera z dne 15.4.1992 je razvidno:
- da je glavni in odgovorni urednik Večera M. P. seznanil časopisni svet s stališčem "hiše" do objavljenega članka avtorja B. D. C.;
- da je bila na sestanku novinarjev izražena očitna nenaklonjenost temu, kar je storil pritožnik, zlasti ker je imel vse možnosti, da o zadevi spregovori znotraj hiše in jo razčisti;
- da je tudi s profesionalnega stališča članek nesprejemljiv, ker je gradil vse na izjavi ene strani in druge strani ni niti povprašal;
- da je za objavo odgovoren tudi urednik, ker kljub osebnim pomislekom ni zavrnil objave oziroma vsaj počakal, da svoje mnenje o njem pove glavni in odgovorni urednik;
- da je bil pritožnik kaznovan z negativno stimulacijo, urednik pa je bil predlagan za razrešitev;
- da je bila proti obema novinarjema zahtevana uvedba disciplinskega postopka;
9. Ker glavni in odgovorni urednik ni objavil navedenih odgovorov, je pritožnik dne 24.4.1992 vložil ugovor na Časopisni svet v skladu s 76. člena ZJO. Časopisni svet ni odločil v predpisanem 14-dnevnem roku in se je zato na podlagi drugega odstavka 76. člena ZJO štelo, da je bil ugovor zavrnjen.
Pritožnik je na podlagi prvega odstavka 77. člena vložil zahtevo za sodno varstvo pravice pri Vrhovnem sodišču. V zahtevi je navajal, da je v svojem članku načel temo o avtonomiji in neodvisnosti novinarjev in časnikov v povezavi s konkretnim dogodkom, ki je že kakšen mesec razburjal mariborsko politično in novinarsko javnost, da je odgovorni urednik vedel za te govorice, kar je potrdil na seji uredniškega odbora dne 24.2.1992, in da nanje ni odgovoril. Z odgovoroma uredništva in U. M. je bil pritožnik globoko prizadet in je zato napisal svoja odgovora z naslovom "Odgovor me ni prepričal" in "Javno vprašanje uredniškemu odboru Večera". V zahtevi je pritožnik uveljavljal kršitev pravice iz 40. člena Ustave in pa, da niso podani razlogi za zavrnitev objave, določeni v 74. členu ZJO.
10. Vrhovno sodišče je z izpodbijano sodbo z dne 14.1.1993 zavrnilo zahtevo za sodno varstvo, ker je ocenilo, da pritožnikova članka ne pomenita bistvene dopolnitve dejstev in podatkov iz objavljenih informacij. Svojo odločitev je oprlo na določbo 73. člena ZJO, ki je določala, da morajo javna glasila objavljati za javnost pomembna mnenja in informacije delovnih ljudi in občanov, organizacij, organov in skupnosti ter odgovore na objavljene informacije, s katerimi se bistveno dopolnijo dejstva in podatki iz objavljene informacije. Prva alinea drugega odstavka 74. člena dovoljuje, da glavni in odgovorni urednik lahko iz tega razloga zavrne objavo informacije, mnenja ali odgovora.
III. Veljavna pravna ureditev v času izdaje izpodbijanega akta
11. V času izdaje izpodbijane odločbe predpisi s področja javnega obveščanja še niso bili usklajeni z novo Ustavo. Novi Zakon o javnih glasilih je začel veljati 23.4.1994 (Uradni list RS, št. 18/94 - v nadaljevanju: ZJG). V času izdaje izpodbijane odločbe je veljal - na podlagi prvega odstavka 1. člena Ustavnega zakona za izvedbo Ustave - Zakon o javnem obveščanju, smiselno pa so se uporabljale tudi določbe zveznega Zakona o temeljih sistema javnega obveščanja (Uradni list SFRJ, št 39/85 - na podlagi 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti RS). ZJO je bil nazadnje noveliran z Zakonom o spremembah določb zakonov, ki določajo pooblastila in naloge družbenopolitičnih organizacij (Uradni list RS, št. 8/90). Na podlagi tega zakona so bile črtane vse tiste določbe, ki so predvidevale sodelovanje (predhodne obravnave, imenovanje predstavnikov v organih upravljanja) družbenopolitičnih organizacij pri organizaciji in izvajanju dejavnosti javnega obveščanja. S tem se je odpravil vpliv teh organizacij na sredstva javnega obveščanja in zagotovila večja neodvisnost in svoboda vseh oblik javnega obveščanja.
12. Ustava SRS in Ustava SFRJ sta uvrščali svobodo tiska in drugih oblik javnega obveščanja med temeljne svoboščine človeka in občana, ki jih je bilo mogoče omejiti samo z zakonom zaradi varstva drugih ustavnih svoboščin in pravic in interesov socialistične skupnosti.1 Po prejšnji ureditvi so imela najpomembnejša javna glasila (sredstva javnega obveščanja), katerih ustanovitelji so bili SZDL ali družbenopolitične ali samoupravne skupnosti, položaj "javne službe" . Le pri glasilih skupin občanov in civilnopravnih oseb je bila izpeljana pretežno lastniška koncepcija in skoraj popoln vpliv ustanovitelja. Ustanovitelj javnega glasila je določal programsko zasnovo glasila in skupaj s svetom in uredništvom javnega glasila spremljal njeno uresničevanje (35. člen ZTSJO).
Zakon ni določal vsebine programske zasnove. Iz komentarja k 35. členu2 je razvidno, da se je s programsko zasnovo določil koncept (temeljna vsebinska usmeritev), ki je opredeljeval zvrst, glavni cilj in naloge glasila ter predmet in izhodišča uredniške politike. Za uresničevanje programske zasnove in uredniške politike so bili odgovorni glavni in odgovorni urednik ter uredniki. Člen 42 ZJO je določal, da je glavni in odgovorni urednik za uresničevanje programske zasnove odgovoren ustanovitelju časopisa, organu upravljanja ter svetu. Zvezni zakon je dajal pomembno mesto pri urejanju javnih glasil tudi uredništvu, ki je v skladu s programsko zasnovo in smernicami sveta določalo uredniško politiko (39. člen ZTSJO). Drugače kot zvezni zakon pa je ZJO prepuščal opredelitev vloge uredništva (sestavo uredništva) aktu o ustanovitvi javnega glasila in samoupravnim splošnim aktom (drugi odstavek 43. člena).
13. ZJO je v posebnem poglavju (IV) uredil način uresničevanja pravice iz drugega odstavka 209. člena Ustave, to je pravice občanov, da v sredstvih javnega obveščanja izražajo in objavljajo svoja mnenja ter način uresničevanja pravice do popravka na objavljeno informacijo, določeno v šestem odstavku 209. člena. V 72. členu je določil, da imajo delovni ljudje in občani, organizacije, organi in skupnosti pravico v javnih glasilih izražati in objavljati svoja mnenja, informacije ter odgovore na objavljene informacije. Prejšnja zvezna in republiška ustava torej ni izrecno določala pravice do odgovora, kot jo določa nova ustava v 40. členu. Šlo je za posebno pravico, ki se je razlikovala od pravice do popravka kakor tudi od pravice do objavljanja za javnost pomembnih mnenj in informacij organov, organizacij in skupnosti, delovnih ljudi in občanov. Pravico do odgovora je urejal zvezni ZTSJO v 25. členu, podrobneje pa ZJO v 72. do 77. členu. Glede objavljanja odgovorov na objavljene informacije je zakon določil drugačne kriterije kot glede objave informacij in mnenj. Objava odgovora predpostavlja, da je bila določena informacije že objavljena.
Dolžnost objave odgovora je bila podana le, če bi se z odgovorom bistveno dopolnila dejstva in podatki iz že objavljene informacije. Glavni in odgovorni urednik je torej lahko zavrnil objavo odgovora, če se z odgovorom podatki in dejstva iz objavljene informacije ne bi bistveno dopolnili (prva alinea drugega odstavka 74. člena). Na podlagi drugega odstavka 73. člena pa je glavni in odgovorni urednik pri odločanju o objavi mnenj, informacij in odgovorov moral upoštevati tudi "pomen, ki ga ima informacija, mnenje oziroma odgovor za javnost oziroma obveščenost občanov, njihovo življenje in delo ali za družbeno skupnost, programsko zasnovo in določeno uredniško politiko ter vrsto, obseg, materialne in druge možnosti javnega glasila."
14. Pravica do odgovora po takratnih predpisih torej ni bila ustavna pravica, ampak je predstavljala poseben institut v sklopu drugih pravic in svoboščin na področju javnega obveščanja. ZJO jo je urejal v sklopu pravice do objave mnenj in informacij in ne v sklopu pravice do popravka objavljene informacije. Tudi sodno varstvo obeh pravic se je razlikovalo. Če je javno glasilo zavrnilo zahtevo za objavo odgovora, je moral tisti, ki je tako zahtevo vložil, najprej podati ugovor pri svetu glasila. Če svet ni odločil v določenem roku ali pa je ugovor zavrnil, je imel nato prizadeti pravico zahtevati sodno varstvo pravice pri sodišču, ki je bilo pristojno za upravne spore. V primeru, če je javno glasilo zavrnilo objavo popravka ali ga ni objavilo na določen način ali v določenem roku, je imel prizadeti takojšnje sodno varstvo (tožba na sodišče - uporablja ZPP).
15. Iz povedanega izhaja, da je navedeno poglavje ZJO posebej urejalo razmerje javnega glasila kot institucije do javnosti - do naslovnikov in jim zagotavljalo, da tudi sami lahko zahtevajo od javnega glasila, da objavi njihovo mnenje, obvestilo, odgovor ali popravek objavljene informacije in da v primeru neobjave poiščejo sodno varstvo.
16. Nova ustava zagotavlja svobodo tiska in drugih oblik javnega obveščanja in izražanja (v nadaljevanju: javna glasila) v 39. členu v okviru ustavne pravice do svobode izražanja, v 40. členu pa zagotavlja pravico do popravka objavljenega obvestila in pravico do odgovora na objavljeno informacijo. Zakon o javnih glasilih obe pravici ureja skupaj in enotno. V 9. členu določa, da ima vsakdo pravico od odgovornega urednika zahtevati, da brezplačno objavi odgovor na objavljeno informacijo ter popravek objavljene informacije, s katero je prizadeta njegova pravica ali interes.3 V sporih za objavo odgovora ali popravka ni predpisan kakšen predhodni postopek, ampak ima tisti, ki zahteva objavo popravka ali odgovora, pravico takoj vložiti tožbo zoper odgovornega urednika pri sodišču, pristojnem za civilnopravne spore.
IV. Presoja
17. Vrhovno sodišče je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevo za sodno varstvo, ki jo je pritožnik podal na podlagi 77. člena ZJO, ki je določal, da ima prizadeti pravico vložiti zahtevo za sodno varstvo pri sodišču, ki je pristojno za upravne spore, če svet zavrne njegov ugovor za objavo odgovora ali pa ne odloči v roku, določenem v 76. členu ZJO. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da je Vrhovno sodišče pritožnikovo zahtevo zavrnilo, ker je ocenilo, da odgovora, za katera je pritožnik uveljavljal objavo, ne predstavljata bistvene dopolnitve dejstev in podatkov iz objavljenih informacij. Člen 73 ZJO je namreč določal obveznost objave odgovorov na objavljene informacije pod pogojem, da odgovor pomeni bistveno dopolnitev dejstev in podatkov iz objavljene informacije. Presoja je bila prepuščena glavnemu in odgovornemu uredniku, ki je poleg tega osnovnega pogoja moral upoštevati tudi pomen odgovora za javnost oziroma za obveščenost občanov, njihovo življenje in delo ali za družbeno skupnost, programsko zasnovo in določeno uredniško politiko ter vrsto, obseg, materialne in druge možnosti javnega glasila (drugi odstavek 73. člena ZJO).
18. Po mnenju pritožnika določbi ZJO, na kateri je Vrhovno sodišče oprlo svojo odločitev, nista bili v skladu z novo ustavo in bi bilo po njegovem mnenju zato treba neposredno uporabiti določbo 40. člena Ustave. Ali sta bili omenjeni določbi ZJO res v neskladju z Ustavo, pa je odvisno prav od odgovora na vprašanje, ali je ustavna pravica do odgovora iz 40. člena Ustave neposredno uresničljiva v smislu prvega odstavka 15. člena Ustave - ali pa gre za primer iz drugega odstavka istega člena, po katerem je z zakonom mogoče predpisati način uresničevanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kadar tako določa Ustava ali če je to nujno zaradi same narave posamezne pravice ali svoboščine. Pri pravici do odgovora na objavljeno informacijo gre očitno za ta drugi primer, ko je zaradi same narave te pravice oziroma zaradi tega, ker je v sami ustavi ta pravica vsebinsko še ne dovolj izoblikovana, ne da bi ustava ob tem napotovala na zakonsko urejanje njene vsebine (v ustavnem besedilu ni "pridržka zakona") nujno, da način njenega uresničevanja uredi zakon, in ko bi torej brez take zakonske ureditve pravica bila težko uresničljiva - oziroma bi v primeru take zakonske praznine prišlo do potrebe po "sodnem ustvarjanju prava" ob reševanju konkretnih spornih primerov. Na isti način bi bilo tako zakonsko praznino treba zapolnjevati tudi v primeru, če bi zakonska ureditev sicer obstajala, vendar bi jo ustavno sodišče kot neustavno razveljavilo.
19. Če bi šlo pri ustavni pravici do odgovora (40. člen Ustave) za primer, ko obseg neke ustavne pravice4 niti okvirno oziroma pojmovno (niti v grobih obrisih) ni določen ali vsaj z interpretacijo določljiv iz samega ustavnega besedila, bi bilo morda vsako zakonsko poseganje v določanje obsega take pravice praviloma treba šteti za poseg v pravico, torej za njeno omejevanje, dopustno le pod pogoji iz tretjega odstavka 15. člena Ustave - in ne le za določanje načina njenega uresničevanja po drugem odstavku 15. člena Ustave. Tu pa gre za drugačen primer - za primer, ko je iz ustavnega besedila z interpretacijo vendarle mogoče vsaj okvirno (v grobih obrisih) določiti vsebino oziroma obseg pravice. Ne gre torej za (verjetno zgolj teoretično možen) primer, ko bi bila v ustavi pravica pravzaprav samo označena z imenom, vsebinsko pa povsem nedoločena in bi ji šele zakon sploh lahko določil obseg oziroma okvire. V takem primeru pred zakonskim izoblikovanjem vsebine pravice sploh ne bi bilo mogoče govoriti o posegih v tako pravico - saj še ne bi bil znan njen obseg oziroma "varstveno področje".
20. Pri ustavni "pravici do odgovora na objavljeno informacijo" pa, kot je natančneje pojasnjeno kasneje v 26. točki, je ob upoštevanju načina in okoliščin nastanka te ustavne določbe možno z interpretacijo priti do ugotovitve, da ta ustavna pravica nujno že sama vsebuje - poleg običajne vsebine, ki jo je možno pripisati pojmu "odgovor na objavljeno informacijo" - tudi pojmovno razmejitev nasproti pravici do popravka. Pogoj za uveljavljanje slednje je namreč prizadetost osebnih in zasebnih interesov, kar pa ni hkrati tudi pogoj za uveljavljanje pravice do odgovora, ki jo ustava posameznikom torej daje zaradi varstva javnih, ne zasebnih interesov (npr. interesa po objektivnem, resničnem, pravočasnem in nepristranskem obveščanju javnosti).
Ali bi bilo v takem primeru možno šteti za zakonski poseg v to pravico, dopusten le pod pogoji iz tretjega odstavka 15. člena Ustave, samo tako zakonsko urejanje te pravice, ki bi zanikalo gornjo razmejitev med pravico do popravka in pravico do odgovora - ustavno dopustnost vseh drugih elementov te zakonske ureditve, ki bi npr. precizirali, kdaj in pod katerimi pogoji ima posameznik to pravico do odgovora, pa bi bilo dopustno presojati po nekoliko blažjih kriterijih drugega in ne po strožjih kriterijih tretjega odstavka 15. člena Ustave? Iz nadaljnjih točk obrazložitve je razvidno, zakaj na to zahtevno in zapleteno vprašanje v tem primeru ni bilo treba dokončno odgovoriti.
21. Kadar bi bil ustavno sicer močno nedoločeni obseg neke ustavne pravice jasneje določen oziroma zamejen v mednarodni pogodbi, ki obvezuje Slovenijo, bi zakonska ureditev seveda morala spoštovati ta, z mednarodno konvencijo določeni obseg pravice, saj imajo v našem pravnem redu "splošno veljavna načela mednarodnega prava in mednarodne pogodbe, ki obvezujejo Slovenijo" (8. člen Ustave) nadzakonski rang (zakoni morajo biti v skladu z njimi). Pri ustavni pravici do odgovora to ne pride v poštev, saj pravica do odgovora v smislu člena 40 naše ustave, torej kot nekaj različnega od pravice do popravka na podlagi osebne prizadetosti, ni urejena v nobenem viru mednarodnega prava, ki bi obvezoval Slovenijo.
22. A celo v primeru, ko bi - ne glede na stališča v prejšnjih točkah - šteli, da je ob pojmovni neomejenosti ustavne pravice do odgovora (ali ob njeni pojmovni zamejenosti zgolj nasproti pravici do popravka) treba kar vsako zakonsko določanje njene vsebine oziroma obsega šteti za omejevanje te (ustavno skoraj neomejene, torej skrajno široke) ustavne pravice v smislu tretjega odstavka 15. člena Ustave, to na končni izid ustavnosodne presoje dopustnosti takih zakonskih ("omejevalnih") določb pravzaprav ne bi vplivalo. Po kriterijih tretjega odstavka 15. člena Ustave bi namreč bilo treba presojati, ali so taki zakonski (omejevalni) posegi v skladu z načelom sorazmernosti (torej primerni, nujni in sorazmerni v ožjem smislu - namreč za varstvo drugih ustavnih pravic). Treba bi bilo torej presoditi, ali "omejitev" te ustavne pravice na take odgovore, "s katerimi se bistveno dopolnijo dejstva in podatki iz objavljene informacije", ustreza navedenim pogojem načela sorazmernosti.
23. Taka "omejitev" bi bila očitno nujno potrebna za zavarovanje pravic lastnikov oziroma izdajateljev sredstev javnega obveščanja (za varstvo tako njihove svobode tiska in izražanja kot tudi njihove svobodne gospodarske pobude), saj bi povsem neomejena pravica do odgovora vsakogar na vsako objavljeno informacijo in to iz kakršnegakoli razloga lahko posamezne medije gospodarsko oziroma eksistenčno uničila, izničila pa bi lahko tudi njihovo svobodo izražanja, saj bi bila zaradi iztožljive dolžnosti objavljanja množice odgovorov lahko bistveno prizadeta njihova možnost objavljanja vsebin, ki bi jih sami želeli objavljati - v skladu s svojo programsko zasnovo in uredniško politiko. Tudi primernost take omejitve za varstvo pravic drugih ne bi bila sporna in tudi njena sorazmernost v ožjem smislu ne, saj teža obravnavanega "omejitvenega" posega v pravico do odgovora nedvomno ni prekomerna v primerjavi s koristjo, ki se na ta način pridobi na strani varstva vseh drugih (prej omenjenih) prizadetih pravic.
24. V primeru drugačnega (prvotno nakazanega) pristopa k razumevanju pravice do odgovora, namreč takšnega, pri katerem zakonsko urejanje njene vsebine razumemo kot urejanje načina njenega uresničevanja (po drugem odstavku 15. člena Ustave) in ne kot njeno omejevanje (po tretjem odstavku istega člena), bi bilo seveda možno izpodbijati to zakonsko urejanje kot neskladno s pogoji drugega odstavka 15. člena Ustave ("če je to nujno zaradi same narave posamezne pravice ali svoboščine"). Tudi pri presoji na podlagi kriterija iz drugega odstavka 15. člena bi bilo torej treba presojati, kdaj narava te pravice neko določeno zakonsko ureditev res nujno zahteva - pri tem pa pravice seveda ne bi bilo mogoče obravnavati izolirano in brez ozira na pravice drugih, torej se tudi tu ne bi bilo mogoče izogniti upoštevanju načela sorazmernosti. Kvečjemu, kot že rečeno zgoraj pod 20, bi tu dopustnost zakonske ureditve lahko presojali po nekoliko blažjem kriteriju. Ker pa, kot je bilo prikazano zgoraj pod točko 23, ta zakonska ureditev zadosti tudi strožjim kriterijem presoje po tretjem odstavku 15. člena Ustave, je bilo možno to načelno vprašanje v tem primeru pustiti neodgovorjeno.
25. Ključno vprašanje za razrešitev tu obravnavanega primera je torej vprašanje, ali so bile navedene določbe 73. člena ZJO, dokler so veljale, v skladu z Ustavo ali ne. Ustavni pravici do popravka in odgovora iz 40. člena Ustave sta bili že v prvem komentarju nove ustave (Nova ustavna ureditev Slovenije, zbornik razprav, Ljubljana 1992, str. 74) pojasnjeni takole: "Pravico do popravka objavljenega besedila, 's katerim sta prizadeta pravica ali interes posameznika, organizacije ali organa', poznajo v različnih izvedbah v vseh sodobnih zakonodajah ... , vendar pa ta pravica v večini držav nima ranga ustavne pravice. Pri nas pa je sedaj poleg nje ustavno zagotovljena še pravica do odgovora na objavljeno informacijo (kjer torej ne gre za reakcijo iz osebne prizadetosti, ampak v javnem interesu), česar v svetu večinoma tudi zakonodaja ne pozna, kar pa je gotovo pomembno sredstvo za zagotavljanje demokratičnega dialoga v procesu političnega in drugega odločanja."
26. Taka razlaga vsebine pravice do odgovora oziroma razlike med pravico do popravka in pravico do odgovora temelji najprej na jezikovni in logični razlagi besedila 40. člena, kjer je pravica do popravka vezana na prizadetost pravice tistega, ki popravek zahteva, medtem ko pravice do odgovora ustavno besedilo ne veže na tak - in tudi na noben drug - pogoj. To hkrati pomeni, da je ustavodajalec natančnejše izoblikovanje pravice do odgovora prepustil zakonu, pri čemer pa je gotovo treba predpostavljati, da so pri oblikovanju takega ustavnega besedila o tej ustavni pravici na ustavodajalca vplivale tudi dotedanje oziroma takrat veljavne predstave o tem, kaj pravica do odgovora sploh je - te predstave pa so bile izražene v takrat veljavni zakonodaji, torej prav v tu izpodbijanih določbah 73. člena ZJO. Ker je takrat veljavni zakonski pogoj za uresničevanje pravice do odgovora ("da odgovor pomeni bistveno dopolnitev dejstev in podatkov iz objavljene informacije") povsem v skladu z gornjo razlago 40. člena Ustave, saj pravice do odgovora ne veže na osebno prizadetost, ampak na javni interes po seznanjenosti z resničnimi dejstvi in podatki, ni videti razloga, zakaj naj taka ureditev ne bi bila v skladu s 40. členom Ustave. S tega gledišča oziroma v tej točki je navedena stara, bivša zakonska ureditev videti bolj v skladu z novo ustavo kot ustrezne določbe leta 1994 sprejetega Zakona o javnih glasilih, ki pravico do popravka in pravico do odgovora povsem izenačujejo, tako da razlika med tema dvema pravicama iz zakona sploh ni razvidna. To seveda ne pomeni, da novi zakon ne bi mogel pravice do odgovora opredeliti tudi delno ali v celoti drugače kot nekdanji ZJO, gotovo pa smisla pravice do odgovora kot posebne ustavne pravice ne bi smel praktično izničiti s tem, da jo je povsem izenačil s pravico do popravka.
27. Primerjalnopravno je stališče, zavzeto v prvem delu prejšnje točke ob obravnavi našega konkretnega spornega primera, možno podkrepiti tudi s stališčem, ki je bilo v enem od temeljnih del nemške ustavnopravne literature (Isensee/Kirchhof: Handbuch des Staatsrechts, Heidelberg, 1992) zavzeto o analognem vprašanju na povsem načelni, abstraktni ravni. Eden od obeh urednikov omenjenega zbornika, Joseph Isensee, v svojem prispevku Grundrechtsvoraussetzungen und Vefassungserwartungen (v V. knjigi omenjenega zbornika, str. 427) piše takole: "Zakonska podgradnja neke ustavne pravice ne uživa ustavnega ranga temeljne pravice. Toda to pa ne velja, kadar ustava sama potrdi (utrdi) predustavno zakonsko pravo, tako da ga recipira (prevzame) preko svojih pojmov in se torej identificira z vsebino zakonske ureditve. Taka zakonska ureditev tu ni več predpostavka, ampak vsebina ustavne ureditve. ... Kolikor je zakonska ureditev nujna predpostavka za uresničljivost temeljne pravice, je zakonodajalec tudi ne more razveljaviti brez ustreznega nadomestila."
28. Glede na gornje ugotovitve izpodbijana sodba očitno ni kršila pritožnikove ustavne pravice do odgovora s tem, da se je opirala na določbe 73. člena ZJO. Da bi jih kršila z morebitno nezakonito uporabo tam določenega zakonskega kriterija "bistvene dopolnitve dejstev in podatkov iz objavljene informacije", pa pritožnik niti ne zatrjuje in to tudi iz podatkov v spisu ni razvidno. Zato je bilo treba ustavno pritožbo kot neutemeljeno zavrniti.
29. Glede na to, da v tem primeru pritožnikova pravica do odgovora (če jo on kot novinar sploh ima) očitno ni bila kršena, se ni bilo potrebno podrobneje spuščati v težje in zapleteno vprašanje, ali pritožnik kot novinar, zaposlen pri časopisu, od katerega je zahteval objavo odgovora, v tem primeru pravice do odgovora morda sploh nima. Zaradi pomembnosti tega vprašanja tako za nadaljnje zakonsko urejanje teh vprašanj kot tudi za nadaljnjo sodno prakso pri reševanju tovrstnih sporov pa ob tem Ustavno sodišče vendarle navaja vsaj nekatera temeljna izhodišča za ustavnopravno presojo takih vprašanj.
30. Novela ZJO iz leta 1989 je v 11. členu določila, da je novinar delavec, ki se poklicno ukvarja z javnim obveščanjem, da ima pravico in dolžnost preverjati dobljene informacije in raziskovati dejstva, dogodke in pojave, o katerih poroča, ter da mora pri opravljanju svojega dela spoštovati ustavo, zakone in načela novinarske etike. Poleg te splošne določbe pa je zakon določal tudi pravice in obveznosti novinarjev, ki so povezane s samim delovnim razmerjem. Iz številnih določb ZJO je razvidno, da so bili novinarji pri svojem delu vezani na programsko zasnovo časopisa in uredniško politiko.Tako je bilo v tretjem odstavku 33. člena ZJO določeno, da morajo glavni in odgovorni urednik, uredniki in novinarji izvajati ukrepe in stališče časopisnega oziroma programskega sveta (v nadaljevanju: svet), ki se nanašajo na uresničevanje programske zasnove in uredniške politike. Svet kot organ, s katerim se je zagotavljal družbeni vpliv na programsko zasnovo in uredniško politiko, je imel pomembne pristojnosti na vseh področjih (33. člen). Svet je ocenjeval uresničevanje programske zasnove in uredniške politike, obravnaval delovne programe in načrte časopisa, obravnaval pobude, mnenja in predloge novinarjev in urednikov, ki se nanašajo na urejanje časopisa, sprejemal stališča ter dajal mnenja, pobude in priporočila ustanovitelju časopisa.
Glavni in odgovorni urednik, uredniki in novinarji so bili dolžni izvajati sklepe in stališča sveta, ki so se nanašali na uresničevanje programske zasnove ter uredniške politike (zadnji odstavek 33. člena ZJO).
31. Tudi novi ZJG ne ureja položaja novinarja in notranjih delovnih razmerij v javnem glasilu bistveno drugače; nasprotno - izrecno navaja določene omejitve svobode izražanja novinarjev, ki v prejšnjem zakonu niso bile tako izrecno postavljene. V prvem odstavku 33. člena določa, da so odgovorni urednik, uredniki in novinarji pri svojem delu neodvisni in samostojni, vendar le v okviru programske zasnove in kodeksa novinarske etike; v drugem odstavku tega člena pa zakon zaradi varovanja pravice do izražanja prepoveduje izdajatelju odpoved delovnega razmerja, zmanjšanje plače, spremembo statusa v uredništvu ali kakšno drugačno poslabšanje položaja zaradi stališč, ki so v skladu s programsko zasnovo ter kodeksom novinarske etike ali zaradi odklonitve objave informacije ali mnenja, s katero je kršil programsko zasnovo ter kodeks novinarske etike. Prav tako zakon določa, da je programska zasnova javnega glasila, ki jo določi izdajatelj, in s katero se določijo namen izdajanja in temeljna vsebinska izhodišča javnega glasila, sestavni del pogodbe o zaposlitvi med izdajateljem in novinarji (32. člen).
Nadalje določa, da je odgovorni urednik javnega glasila odgovoren za uresničevanje uredniške politike v skladu s programsko zasnovo, da imenuje in razrešuje urednike po poprejšnjem mnenju novinarjev, da vodi, usklajuje in razporeja delo urednikov in novinarjev in da je odgovoren za vsako objavljeno informacijo, če zakon ne določa drugače (30. člen).
Novi zakon predvideva tudi poseben organ - poravnalni odbor - za reševanje spornih vprašanj z izvajanjem programske zasnove in uredniške politike ter položajem oseb, ki sestavljajo uredništvo - odgovorni urednik, uredniki in drugi novinarji, zaposleni pri izdajatelju (35. in 36. člen). Prav tako iz 37. člena jasno izhaja, da o sporu glede objave informacije posameznega novinarja odloča ta organ in da gre za spor, za katerega reševanje je zakon predvidel poseben postopek znotraj samega glasila.
32. Pritožnik kot novinar, zaposlen pri izdajatelju časopisa, je imel po ZJO, ki je veljal v času izdaje izpodbijane odločbe, podoben položaj, kakor ga ima po novem ZJG. S sklenitvijo delovnega razmerja pri določenem glasilu novinar pristane, da bodo objavljene le tiste njegove informacije, ki bodo v skladu s programsko zasnovo in uredniško politiko. ZJO ni izrecno (tako kot ZJG) urejal spornih vprašanj v zvezi z neobjavo informacije novinarja, vendar je mogoče iz številnih določb, ki so zgoraj navedene, zaključiti, da je imel novinar možnost sprožiti vprašanje neobjave v uredništvu in tudi v časopisnem svetu.
33. Pritožniku je urednik mariborske kronike dnevnika "Večer" objavil članek, v katerem je pritožnik obravnaval vprašanja, ki so se nanašala na politično usmeritev dnevnika Večer. Pritožnik je v tem svojem članku navajal določena dejstva, na podlagi katerih je izrazil mnenje oziroma bojazen, da bo z ravnanjem urednika mariborske rubrike Večera U. M. prizadeta avtonomnost in neodvisnost časopisa. Pritožnik je torej obravnaval vprašanje, ki se je nanašalo na samo programsko zasnovo časopisa, pri katerem je bil sam zaposlen, in na ravnanje urednika glede njegovega uresničevanja programske zasnove in uredniške politike. Šlo je za članek, ki je bil objavljen mimo odgovornega urednika, in je bil urednik, ki je dovolil njegovo objavo, disciplinsko kaznovan tako, da je izgubil mesto urednika. Naslednji dan po objavi pritožnikovega članka je uredništvo objavilo obvestilo, da je uredniški odbor Večera ocenil objavo članka kot nesprejemljivo novinarsko in uredniško potezo in da je bil proti avtorju prispevka in proti uredniku uveden disciplinski postopek. Hkrati je bil objavljen tudi članek urednika Uroša Mencingerja, v katerem ta odgovarja na navedbe pritožnika v omenjenem članku. Na navedena članka - uredništva in U. M. - je pritožnik pripravil odgovora in zahteval njuno objavo, sklicujoč se na določbe ZJO, ki urejajo pravico do odgovora na objavljeno informacijo. Ker uredništvo ni odločilo v določenem roku, je pritožnik vložil zahtevo za sodno varstvo. Vrhovno sodišče mu je priznalo pravico do vložitve zahteve, je pa zahtevo zavrnilo kot neutemeljeno. Pravica do odgovora na objavljeno informacijo se priznava občanom, organizacijam in organom - subjektom, katerim so bile namenjene objavljene informacije v javnih glasilih, in ne v javnem glasilu zaposlenim avtorjem informacij, da bi s sklicevanjem na pravico do odgovora dosegli objavo svojih informacij in mnenj.
Navedeni zaključek pa ne pomeni, da novinar v nobenem primeru ne bi mogel zahtevati objave odgovora na objavljeno informacijo v javnem glasilu, pri katerega izdajatelju je zaposlen. Nedvomno lahko pride do primerov, ko bi bila z objavljeno informacijo lahko prizadeta pravica novinarja kot posameznika (bodisi pravica do popravka bodisi pravica do odgovora), neodvisno od njegove zaposlitve pri javnem glasilu. V takem primeru bi se novinar lahko skliceval na svojo ustavno pravico do odgovora oziroma popravka iz 40. člena Ustave.
34. V prvem odstavku 39. člena je zagotovljena temeljna pravica do svobode izražanja vsakomur - fizičnim in pravnim osebam.
Pravica do svobode izražanja zagotavlja fizičnim in pravnim osebam, ki se ukvarjajo z javnim obveščanjem, da svobodno zbirajo, sprejemajo in širijo informacije, misli, ideje in mnenja. Svoboda izražanja za javna glasila pomeni, da so neodvisna pred vsakršnim državnim ali drugim nadzorom in da ni dovoljena nikakršna cenzura od zunaj. Javna glasila opravljajo dejavnost, s katero zagotavljajo uresničevanje pravice do obveščenosti vseh državljanov in je namenjena ljudem, skupnosti. Omejitve so dopustne le v skladu s tretjim odstavkom 15. člena Ustave in v okvirih, ki jih dopušča 10. člen Evropske konvencije o človekovih pravicah.
35. V obravnavani zadevi se pojavlja vprašanje omejitve svobode izražanja novinarja - gre za tako imenovano notranjo svobodo izražanja v javnih glasilih - svobodo novinarjev znotraj hiše5 (innere Pressefreiheit)6. Gre za vprašanje, v kakšnem obsegu sme delodajalec - izdajatelj javnega glasila poseči v ustavno pravico do svobode izražanja novinarjev, urednikov in odgovornih urednikov, oziroma vprašanje o združljivosti pravice do svobode izražanja novinarjev z interesom izdajatelja javnega glasila, da objavlja informacije v skladu s svojo programsko zasnovo. Zakon (tako prejšnji kot sedaj veljavni) je uredil to razmerje tako, da je dopustil omejitev svobode izražanja novinarja, upoštevajoč pravico izdajatelja, da vodi in ureja javno glasilo, ki ga izdaja, v skladu s svojo usmeritvijo. Tako imenovana notranja svoboda izražanja novinarja je tesno povezana z uresničevanjem programske zasnove in uredniške politike. Omejitev svobode izražanja je del delovnopravnega razmerja med novinarjem in delodajalcem. V primeru, da bi novinarju zaradi izražanja njegovih stališč nastale določene posledice, ki jih sedaj izrecno prepoveduje 33. člen ZJG (odpoved delovnega razmerja, zmanjšanje plače, sprememba statusa v uredništvu, drugače poslabšan položaj), bi šlo za delovnopravni spor.7 Šele ko bi prizadeti izčrpal v zakonu predvideno pravno pot za varstvo svojih pravic iz delovnega razmerja, bi lahko zahteval varstvo svoje ustavne pravice pred Ustavnim sodiščem. Ustava (tretji odstavek 160. člena ) dopušča odločanje Ustavnega sodišča o ustavni pritožbi le, če je bilo izčrpano pravno sredstvo.
36. Pritožnik končno zatrjuje tudi, da mu je bila z neobjavo odgovora kršena pravica iz 39. člena Ustave - svoboda izražanja misli oziroma mnenja. Kolikor bi bilo obe pravici iz 40. člena Ustave možno šteti za "specializirani" pravici, izhajajoči iz svobode izražanja kot širše pravice, sicer ugotovitev, da specifična pravica iz 40. člena ni bila kršena, še ne bi pomenila, da ni bila morda kršena širša pravica - svoboda izražanja. Tako razmerje med pravicami iz 39. in 40. člena Ustave pa pravzaprav ne obstaja. Na tem mestu je v presojo nujno treba pritegniti tudi znani nemški ustavnopravni pojem Drittwirkung der Grundrechte (učinkovanje ustavnih pravic nasproti "tretjim", torej v razmerjih med zasebniki, ne nasproti državi) - pojem, ki se prav pod nemškim imenom Drittwirkung uporablja tudi v drugih evropskih državah in pred Evropskim sodiščem za človekove pravice. Najkrajše rečeno gre za to, da ustavne pravice praviloma v vseh državah varujejo človeka pred posegi države oziroma sploh javne oblasti (tudi občin, javnih zavodov in drugih nosilcev javnih pooblastil) in se zastavlja načelno vprašanje, ali je sploh možno ustavnosodno varstvo teh pravic (npr. z ustavno pritožbo) tudi zoper kršitve s strani "tretjih", torej ne države in drugih nosilcev javnih pooblastil, ampak s strani drugih zasebnikov.
37.Teorija Drittwirkung odgovarja na to vprašanje tako, da dopušča neposredno Drittwirkung, torej neposredno učinkovanje ustavnih pravic v razmerju med zasebniki, le pri tistih ustavnih pravicah, pri katerih že iz ustavnega besedila izhaja, da naslovljencem niso dane samo v razmerju do javne oblasti (v nemški ustavi kot taka velja le t.i. koalicijska svoboda med partnerji tarifnih, po naše kolektivnih pogodb, v naši ustavi pa je takih pravic mnogo več, med njimi vsekakor tudi obe pravici iz 40. člena Ustave) - pri drugih ustavnih pravicah pa je možna le posredna Drittwirkung in sicer na ta način, da je pravice, dane v zgolj zakonsko urejenih razmerjih med zasebniki (civilnopravnih, delovnopravnih itd.), treba interpretirati v duhu ustavno zagotovljenih pravic, zlasti seveda takrat, kadar tega ne zagotavlja (ali ne zagotavlja v zadostni meri) že sama zakonska ureditev takih razmerij oziroma pravic. S tem v zvezi se govori tudi o "radiacijskem efektu ustavnih pravic" na zakonsko urejene pravice (Ausstrahlungswirkung). Kadar sodišče pri presojanju spora iz takega razmerja zakonsko urejenih pravic ne bi interpretiralo v zadostni meri v duhu ustavnih pravic, bi torej lahko na ta način prišlo tudi do prej omenjene posredne kršitve ustavnih pravic in do varstva tako kršenih ustavnih pravic z ustavno pritožbo pred ustavnim sodiščem. Tipičen primer bi bil npr. spolna ali rasna diskriminacija pri zaposlovanju.
Kolikor in kjer tega izrecno ne prepoveduje že ustrezna zakonodaja, bi se torej prizadeti lahko sklicevali tudi na posredno kršitev ustavne prepovedi tovrstne diskriminacije, pa čeprav, vsaj v večini držav, tako diskriminacijo ustave izrecno prepovedujejo le nosilcem javne oblasti.
38. Kot že rečeno, pa je v slovenski ustavi - v primerjavi s tradicionalnimi zahodnoevropskimi ustavami - nenavadno mnogo ustavnih pravic, pri katerih že iz ustavnega besedila bolj ali manj jasno izhaja, da so to pravice, ki jih ustava človeku daje tudi nasproti drugim zasebnikom - nekatere celo predvsem nasproti njim ali pa jih proti nosilcem javnih pooblastil neposredno sploh ni mogoče uporabiti (npr. pravice staršev do otrok in obratno). Prav pravica do odgovora iz 40. člena Ustave je še zlasti tipična pravica te vrste, ki je že po svoji naravi taka, da je človek sploh ne more uveljavljati nasproti državi, ampak le nasproti lastnikom in urednikom časopisov ali RTV postaj - in le pri javni radijski ali televizijski postaji kot javnem zavodu in s tem nosilcu javnih pooblastil je drugače. Ker je - v nasprotju s tem - svoboda izražanja iz 39. člena (kot širši pojem za svobodo govora, tiska itd.) ustavna pravica, ki je dana predvsem nasproti nosilcem javne oblasti, ki je ne smejo protiustavno omejevati oziroma posegati vanjo, torej med pravicama iz 39. in 40. člena Ustave ne gre zgolj (in v prvi vrsti) za razmerje širše in ožje pravice.
39. Bistvena razlika med obema pravicama je, kakor je prikazano zgoraj, v tem, nasproti komu je pravica "naperjena", kdo jo torej lahko krši. To sicer ne pomeni, da zasebni izdajalec časopisa in njegov odgovorni urednik sploh ne bi mogla kršiti svobode izražanja svojega novinarja, vendar pa bi bila taka kršitev lahko storjena le tako, da pri razlagi in uporabi zakonskih določb, ki urejajo izdajanje in urejanje časopisov, v našem primeru torej določb ZJO, ne bi bila v zadostni meri upoštevana "indirektna Drittwirkung", torej posredni učinek ustavne svobode izražanja na te zakonske določbe oziroma medsebojne pravice in dolžnosti novinarja na eni ter lastnika in urednika časopisa na drugi strani. Ker je bilo že poprej (zgoraj) ugotovljeno, da so pa v tem primeru šele izpodbijane določbe ZJO določile način izvrševanja ustavne pravice do odgovora in to na ustavno sprejemljiv način, tudi ni mogoče po tej poti priti do sklepa, da bi neobjava spornega odgovora lahko pomenila kršitev pritožnikove, torej novinarjeve splošne ustavne pravice do svobodnega izražanja. Z zaposlitvijo v časopisni hiši je novinar vnaprej pristal na to, da mu bodo v tem časopisu kot novinarju - v skladu s 33. členom ZJO - objavljeni le tisti njegovi prispevki, ki bodo v skladu s programsko zasnovo in uredniško politiko časopisa.
40. To sicer spet ne pomeni, da bi bilo vsako uredniško odklonitev novinarjevega prispevka treba vnaprej šteti za skladno s programsko zasnovo in uredniško politiko časopisa (oziroma po sedanjem ZJG za skladno s programsko zasnovo in kodeksom novinarske etike), vendar pa v konkretnem spornem primeru ni mogoče šteti, da bi bila odklonitev objave pritožnikovega prispevka kršitev programske zasnove in uredniške politike časopisa. V tem primeru je presoja namreč olajšana z dejstvom, da predmet spora ni zavrnitev objave novinarjeve kritike "razmer v lastni hiši" oziroma ravnanja nekega urednika, saj je bila ta kritika že objavljena, ampak je predmet spora zavrnitev objave nadaljnje novinarjeve polemike "z lastno hišo", potem ko je uredništvo njegovo kritiko že javno zavrnilo. Če bi prizadeti novinar v svojem odgovoru "bistveno dopolnil dejstva in podatke" iz informacije, na katero odgovarja, bi na ta način lahko uveljavil svojo ustavno pravico do odgovora. Ker teh zakonskih pogojev za uresničevanje te ustavne pravice ni izpolnil, pa se kot delojemalec nasproti svojemu delodajalcu (oziroma urednikom kot njegovim pooblaščencem) ne more uspešno sklicevati na splošno svobodo izražanja.
41. Splošna svoboda izražanja namreč sploh nikomur ne jamči pravice do objave njegovih mnenj v določenem časopisu, pa če ta mnenja so v skladu s programsko zasnovo časopisa ali če niso - v časopisu zaposlenemu novinarju še toliko manj. Svoboda izražanja mnenj po sedanji ustavni ureditvi namreč ne vsebuje več iztožljive pravice do objave "mnenj, pomembnih za javnost", poznane iz naše prejšnje ustavne ureditve. Na tem mestu je treba še enkrat poudariti, da gre le za svobodo izražanja, ki je javna oblast ne sme protiustavno omejevati - na področju tiska torej za svobodo, da vsakdo, ki to finančno in organizacijsko zmore, lahko svobodno izdaja časopise in druge publikacije in z njimi "svobodno ... širi vesti in mnenja" po svojem izboru (spoštujoč seveda ustavne pravice drugih in - po določbi 33. člena ZJG - tudi kodeks novinarske etike).
42. Posameznik lahko znotraj tako razumljene svobode tiska proti volji uredništva posameznega časopisa doseže objavo svojega mnenja samo v primeru, kadar gre za njegovo ustavno pravico do popravka ali do odgovora na objavljeno informacijo. S pravico do popravka lahko zavaruje svoje osebne interese, kadar so bili v časopisu prizadeti, s pravico do odgovora pa lahko nastopi v varstvo javnega interesa. Slednja pravica je torej v sedanji ustavni ureditvi edino nadomestilo za nekdanjo 2pravico do objave "mnenj, pomembnih za javnost", zato je toliko bolj pomembno, da bi bila v Zakonu o javnih glasilih obravnavana ustrezno in v skladu z Ustavo. Kot kažejo tuji zgledi (in kot je bilo nakazano tudi v že citiranem prvem komentarju nove ustavne ureditve, objavljenem leta 1992), pa ta ustavna ureditev ne izključuje možnosti, da bi zakonodaja na področju nacionalnega (javnega) radia in televizije pravico do objave odgovora koncipirala v širšem obsegu, kot je to možno nasproti zasebnim sredstvom javnega obveščanja, ali tam vzpostavila celo širšo pravico do objave za javnost pomembnih mnenj, ne zgolj pravico do odgovora na že objavljene informacije - podobno kot v nekaterih zahodnih državah že dalj časa obstaja zakonska dolžnost javnega radia in televizije, da poskrbi za ustrezno in uravnoteženo predstavitev vseh pomembnih mišljenjskih tokov in dogajanj v politiki, kulturi, znanosti itd.
C.
43. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Lovro Šturm in sodniki dr. Peter Jambrek, dr. Tone Jerovšek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Boštjan M. Zupančič. Odločbo je sprejelo s šestimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodniki Jambrek, Jerovšek in Šturm.
P r e d s e d n i k
dr. Lovro Šturm
Opombe.
1209. člen Ustave SRS :
(1)Zajamčena je svoboda tiska in drugih oblik javnega obveščanja in javnega izražanja, svoboda govora in svobodnega javnega nastopanja
(2)Občani imajo pravico v sredstvih javnega obveščanja izražati in objavljati svoja mnenja.
(3)Občani, organizacije in društva lahko pod pogoji, ki jih določa zakon, izdajajo tisk ter širijo obvestila z drugimi sredstvi javnega obveščanja.
(4)Občanu je zajamčena pravica, da je obveščen o dogodkih v domovini in po svetu, ki so pomembna za njegovo življenje in delo, in o vprašanjih, pomembnih za skupnost.
(5)Tisk, radio, televizija in druga sredstva javnega obveščanja in komuniciranja morajo resnično in objektivno obveščati javnost, pa tudi objavljati za javnost pomembna mnenja in obvestila organov, organizacij in občanov.
(6)Zajamčena je pravica do popravka objavljenega obvestila, s katerim sta prizadeta pravica ali interes človeka, organizacije ali organa.
Enako določbo je imela tudi zvezna ustava v 167. in 168. členu.
2Rakočevič, L. Šetinc: Pravo javne besede, Uradni list SRS, Ljubljana 1989, stran 78.
3Zakonski tekst se razlikuje od ustavnega teksta, ki prizadetost pravice ali interesa posameznika, organizacije ali organa postavlja kot pogoj le za objavo popravka, ne pa tudi za objavo odgovora. V 13. členu ZJG med razlogi za zavrnitev objave odgovora oziroma popravka ne določa, da se objava lahko zavrne tudi iz razloga, ker ni prizadeta pravica ali pravni interes tistega, ki je objavo zahteval. V drugem odstavku 16. člena pa je izrecno določeno, da sodišče v sporih za objavo odgovora oziroma popravka zavrne tožbeni zahtevek, če ugotovi, da ni prizadeta pravica ali interes tistega, na katerega se informacija nanaša, ali če je podana kakšna druga okoliščina, zaradi katere javno glasilo po zakonu ni dolžno objaviti odgovora oziroma popravka.
4Nemška literatura in judikatura govorijo tudi o "varstvenem področju" (Schutzbereich) ali o "normativnem področju" (Normbereich) ustavne pravice - za razliko od področja posegov vanjo oziroma možnih omejitev (Eingriffsbereich,
Schrankenbereich), znotraj katerega je potem možno govoriti še o področju oziroma problematiki omejevanja omejitev (Schranken- Schranken-Bereich).
5dr. Janez Šinkovec: Odgovornost pri svobodi izražanja mnenj, zlasti medijev; Pravnik, št. 6 -8 (1995) - "Ne ukvarjamo se podrobno z notranjo svobodo v medijih, torej svobodo novinarjev znotraj hiše. Omenimo naj le, da nemška teorija poudarja delovnopravni element, vezanost na smernice založnika, splošno politično orientacijo medija, gospodarsko uspešnost, kar vse ne more v celoti izključiti novinarjeve svobode, daje pa možnost intervencije odgovornega urednika, zlasti v primerih, če bi nastala odgovornost medija. Odpoved delovnega razmerja novinarju temelji na splošnih delovnopravnih pravilih, praviloma mora biti podano krivdno ravnanje. V zvezi s tem se pojavljajo ob redakcijah posebni kontrolni organi za presojo ravnanj, ki škodujejo tržnemu položaju medija."
6Maunz-Durig, Grundgesetz - Kommentar, Munchen 1994, Art. 5, Abs.I, II, Rdnr. 159 - 177.
7Po nemški pravni doktrini morajo sodišča tehtati delavčeve ustavne pravice nasproti interesu delodajalca, da normalno posluje. Zahteve delodajalca morajo biti razumne. V zadevi 47 BAGE 363 (1984) je delovno sodišče potem, ki je opravilo test sorazmernosti, odločilo v korist delavca. Tiskarski delavec, zaposlen v zasebni tiskarski delavnici, je odklonil tiskanje brošure, ki je po njegovem prepričanju poveličevala vojno.
Zaradi tega ga je delodajalec odpustil in delavec je tožil pri delovnem sodišču. Sodišče je ugotovilo, da je bila kršena njegova pravica iz 5. člena nemške ustave, ki zagotavlja svobodo misli, in ki bistveno vpliva na zasebnopravno razmerje.
Razumnost nalog, ki jih delodajalec nalaga delavcu, je treba presojati v luči delavčeve ustavno zagotovljene pravice do svobode misli.