Up-9/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-9/98
Datum odločitve:
6. 2. 1998
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.9.98
Akt:
Ustavna pritožba D. V. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 11/98 z dne 14.1.1998 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I K 388/97 z dne 6.1.1998
Izrek:
Ustavna pritožba D. V. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Ker sta sodišči ugotovili in obrazložili vse ustavne in zakonske pogoje za podaljšanje pripora zaradi ponovitvene nevarnosti, z izpodbijanima aktoma ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
Geslo:
Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.

Pravica do sodnega varstva.

Pripor, obrazložitev razlogov.

Pripor, ponovitvena nevarnost.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 23. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 201. čl.

Kazenski zakonik (KZ), 50., 213. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje zadeve št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (OdlUS V,40), št.
Up-75/95 z dne 7. 7. 1995 (OdlUS IV,132) in št. Up-205/95 z dne 9. 4. 1996.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
12. 1. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US18781
Up-9/98
6.2.1998
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe D. V. iz L. na seji senata dne 6. februarja 1998
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba D. V. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 11/98 z dne 14.1.1998 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I K 388/97 z dne 6.1.1998 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik z ustavno pritožbo, vloženo dne 12.1.1998 in dopolnjeno dne 21.1.1998, izpodbija v izreku tega sklepa navedeni odločitvi sodišča o podaljšanju pripora. Meni, da ponovitvena nevarnost ne obstoji že zato, ker gre za premoženjske delikte, ki ne morejo pomeniti ogrožanja varnosti ljudi. Sodišče naj ne bi upoštevalo, da ima pritožnik zaradi časa, prebitega v priporu, psihične težave, da je zaradi izpada dohodkov prikrajšana njegova družina, da ima pritožnik sicer zaposlitev. Prav tako naj sodišče ne bi upoštevalo, da je od zadnjega kaznivega dejanja minilo že več kot pet let. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče pripor odpravi.
2. Poleg navedenega pritožnik zatrjuje, da je sodišče ob izdaji obsodilne sodbe napačno upoštevalo kazen iz pogojne obsodbe, da ni upoštevalo njegove močne vinjenosti ob času storitve kaznivega dejanja ter da naj bi sodišče sploh v kazenskem postopku napačno ugotovilo dejansko stanje ter tudi kršilo določbe materialnega in procesnega prava. Pri tem naj bi bile kršene določbe 3. člena, 18. člena, 257. člena, tretjega odstavka 311. člena, 347. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: ZKP). Kršene pa naj bi bile tudi njegove človekove pravice iz drugega odstavka 14. člena, 15. člena ter 18. do 32. člena Ustave. Zatrjuje tudi, da se je kazenski postopek s prelaganjem glavnih obravnav zavlačeval v njegovo škodo.
3. Okrožno sodišče je z izpodbijanim sklepom pritožniku po izreku obsodilne kazenske sodbe podaljšalo pripor po določbi tretje točke drugega odstavka 201. člena ZKP v zvezi z 20. členom Ustave. Z navedno sodbo je bila pritožniku za kaznivo dejanje velike tatvine, kaznivo dejanje izdajanja za uradno ali vojaško osebo in kaznivo dejanje ropa, ob upoštevanju kazni, določene v pogojni obsodbi, ki je bila s to sodbo preklicana, izrečena enotna kazen šest let in šest mesecev zapora.
Ponovitveno nevarnost je sodišče obrazložilo z ugotovitvijo okoliščin, po katerih 1) je pritožnik specialni povratnik pri izvrševanju premoženjskih deliktov, 2) je bil obsojen tudi že zaradi kaznivega dejanja zoper življenje in telo, 3) je kaznivo dejanje storil po še ne pravnomočni obsodilni sodbi v preizkusni dobi ob izrečeni pogojni obsodbi za drugo kaznivo dejanje, 4) je bil pritožnik s še nepravnomočno sodbo spoznan za krivega kaznivega dejanja ropa, ki je bilo storjeno na brutalen način.
Na podlagi navedenih okoliščin je po presoji sodišča izkazana realna nevarnost ponovitve kaznivih dejanj, zaradi česar naj bi bil pripor neogibno potreben za varnost ljudi in njihovega premoženja, poseg v pritožnikovo osebno svobodo pa tudi sorazmeren zavarovanim dobrinam.
4. Pritožbeno sodišče je kot neutemeljeno zavrnilo pritožbo zoper prvostopni sklep. Pritrdilo je stališču prvostopnega sodišča, da so za podaljšanje pripora podani vsi ustavni in zakonski pogoji. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa je razvidno, da je tudi po presoji Višjega sodišča okoliščina predkaznovanosti ena od okoliščin, ki jih je treba upoštevati pri ugotavljanju ponovitvene nevarnosti, ker je bil pritožnik že obsojen tudi za kaznivo dejanje z elementi nasilja. Zaradi okoliščine, da je bilo dejanje, ki je predmet kazenskega postopka, storjeno v preizkusni dobi, določeni pri pogojni obsodbi, in že izrečene daljše zaporne kazni po presoji Višjega sodišča odtehtajo pritožnikovo obljubo, da ne bo več izvrševal kaznivih dejanj. Okoliščine kaznivega dejanja ropa, ki naj bi bilo storjeno na brutalen način, ter ocena psihiatra, da je pritožnik osebnostno motena oseba, odvisna od alkohola, ki tudi v treznem stanju težko obvladuje svojo agresivnost, pa naj bi bile poleg navedenih še tiste okoliščine, na podlagi katerih je mogoče sklepati o obstoju realne nevarnosti , da bo pritožnik s ponavljanjem kaznivih dejanj ogrožal varnost ljudi in njihovega premoženja.
B.
5. Po določbi prvega odstavka 19. člena Ustave ima vsakdo pravico do osebne svobode. Po določbi drugega odstavka tega člena se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. ZKP določa v 3. točki drugega odstavka 201. člena, da se sme pripor odrediti, če posebne okoliščine opravičujejo bojazen, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi. V svojih dosedanjih odločitvah v pripornih zadevah kakor tudi v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V, 40) je Ustavno sodišče obrazložilo, na podlagi katerih kriterijev naj sodišča presojajo, ali so v posameznem primeru izpolnjeni ustavno in zakonsko določeni pogoji za poseg v osebno svobodo posameznika. Na podlagi teh kriterijev presoja ustavno dopustnost posega v osebno svobodo tudi Ustavno sodišče in se nanje tudi v tej zadevi v celoti sklicuje.
6. Po presoji Ustavnega sodišča je pristojno sodišče ugotovilo konkretne okoliščine, ki so podane pri pritožniku in iz katerih je mogoče sklepati na obstoj realne nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj, s katerimi bi bila lahko ogrožena varnost ljudi. Obe sodišči sta kot okoliščino, ki vpliva na presojo o obstoju ponovitvene nevarnosti, navedli dejstvo, da je bilo kaznivo dejanje, za katerega je bil pritožnik obsojen pred sodiščem prve stopnje, storjeno v preizkusni dobi, določeni s sodbo Okrajnega sodišča v Kamniku št. K 51/92, ki je postala pravnomočna 14.12.1995. S pogojno obsodbo sodišče po določbi drugega odstavka 50. člena Kazenskega zakonika Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 63/94) določi storilcu kaznivega dejanja kazen, ki pa ne bo izrečena, če obsojenec v času, ki ga določi sodišče in ki ne sme biti krajši od enega in ne daljši od pet let (preizkusna doba), ne bo storil novega kaznivega dejanja. Z navedeno sodbo je bila pritožniku določena kazen enega leta in enega meseca zapora, preizkusna doba pa je bila določena v višini štiri leta. Preizkusna doba je pričela teči po pravnomočnosti sodbe, torej po 14.12.1995, in bi se iztekla v roku štirih let od tega datuma. Iz izpiska iz kazenske evidence, katerega kopijo je predložil pritožnik, ni razvidno, da bi bila pogojna obsodba po sodbi Okrajnega sodišča v Kamniku št. K 51/92 doslej že preklicana. Že takšna okoliščina sama zase je pri odločanju o priporu zaradi novega kaznivega dejanja posebej pomembna in ima veliko težo pri presoji, ali obstojijo razlogi za poseg v osebno svobodo zaradi ponovitvene nevarnosti.
7. Ni utemeljeno pritožnikovo zatrjevanje, da varnost ljudi s premoženjskimi kaznivimi dejanji sploh ne more biti ogrožena.
Ustavno sodišče je že v odločbi št. Up-75/95 z dne 7.7.1995 (OdlUS IV, 132) sprejelo stališče, da iz pojma "neogibno potrebno za varnost ljudi" iz 20. člena Ustave ni mogoče vnaprej izključiti premoženjskih deliktov in to še posebej ne, če gre za kazniva dejanja z elementi nasilja ali drugačnega poseganja v najpomembnejše, ustavno varovane dobrine drugih ljudi. Pritožnik je bil s sodbo, ki še ni pravnomočna, spoznan tudi za krivega kaznivega dejanja ropa po tretjem odstavku 213. člena Kazenskega zakonika Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: KZ), ki je eno izmed najhujših kaznivih dejanj zoper premoženje. Njegovi bistveni zakonski znaki pa so prav uporaba sile ali grožnja z neposrednim napadom na življenje in telo. Za to kaznivo dejanje je predpisana kazen najmanj pet let zapora. Kadar obstaja nevarnost ponovitve takšnih kaznivih dejanj, po stališču Ustavnega sodišča za odreditev oziroma podaljšanje pripora zadostuje nižja stopnja verjetnosti njihove ponovitve kot v primerih, ko gre za nevarnost ponovitve kaznivih dejanj, s katerimi varnost ljudi ni tako hudo ogrožena (sklep Ustavnega sodišča št. Up-205/95 z dne 9.4.1996; OdlUS V, 212).
8. Okoliščina, da je bil zoper pritožnika voden in na prvi stopnji tudi že končan postopek za kaznivo dejanje ropa, skupaj s še drugimi okoliščinami, ki sta jih navedli prvo in drugostopno sodišče (točki 3 in 4 te obrazložitve), tudi po presoji Ustavnega sodišča utemeljuje sklep, da obstoji realna nevarnost ponovitve hudih kaznivih dejanj, pri katerih je nedvomno lahko ogrožena varnost ljudi.
9. Obe sodišči sta, kakor je razvidno iz obrazložitev izpodbijanih aktov, opravili tudi presojo sorazmernosti posega v pritožnikovo svobodo. Glede na stopnjo izkazane ponovitvene nevarnosti je tako Višje sodišče utemeljeno ocenilo pritožnikove navedbe o vplivu pripora na njegovo psihično stanje ter o njegovem vplivu na pritožnikovo družino kot takšne okoliščine, ki ne morejo odtehatati morebitne ogroženosti druge ustavnovarovane dobrine, ne da bi se poseglo v pritožnikovo osebno svobodo. Zato je treba pritrditi, da je poseg v pritožnikovo osebno svobodo neogibno potreben zaradi varnosti ljudi.
10. Pritožbene trditve, navedene v 2. točki obrazložitve tega sklepa, so po svoji vsebini uperjene zoper izdano prvostopno obsodilno sodbo. Torej jih pritožnik lahko uveljavlja le v postopku s pravnimi sredstvi zoper sodbo, ne pa tudi v postopku izpodbijanja odločitve o podaljšanju pripora. Zato se Ustavno sodišče v njihovo presojo v tej ustavni pritožbi tudi ni moglo spuščati.
11. Pritožnik zatrjuje tudi, da se je kazenski postopek zaradi prelaganja glavnih obravnav neutemeljeno zavlačeval. Iz te trditve je mogoče razbrati, da pritožnik smiselno zatrjuje tudi kršitev pravice iz 23. člena Ustave. Kolikor se to zatrjevanje morebiti nanaša na samo dolžino pripora, je treba ugotoviti, da je neutemeljeno. Pripor je bil zoper pritožnika odrejen 29.7.1997. Od tedaj je bila v roku dobrih petih mesecev izvedena preiskava, vložena obtožnica in zaključena glavna obravnava ter izdana prvostopna sodba. Kakor je razvidno iz kopije zapisnika o glavni obravnavi, ki jo je predložil pritožnik, je bila prva glavna obravnava določena dne 25.9.1997 in prekinjena zaradi postavitve izvedenca na predlog zagovornika pritožnikovega soobtoženca. Glede na čas izdelave tega mnenja je bila prekinjena in preložena tudi glavna obravnava, razpisana za 30.10.1997. Kakor je razvidno iz zapisnika, je bila glavna obravnava vsakokrat preložena ob hkratni določitvi novega datuma obravnave. Zato ni mogoče očitati sodišču, da je s podaljšanjem pripora kršilo pritožnikovo pravico iz 23. člena Ustave.
12. Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane, ni bilo razlogov za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi predsednik dr. Boštjan M. Zupančič ter sodnica in sodnik dr. Miroslava Geč - Korošec in dr. Peter Jambrek.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič