Up-43/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-43/96
Datum odločitve:
30. 5. 2000
Objavljeno:
OdlUS IX, 141
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.43.96
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1161/95 z dne 15. 11. 1995
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1161/95 z dne 15. 11. 1995 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Namen pravice iz 62. člena Ustave (pravica do uporabe svojega jezika in pisave) izhaja iz ustavnih standardov poštenega sojenja, namreč zagotoviti, da bo vsakomur, torej tudi tistemu, ki ne razume ali ne govori jezika državnega organa, omogočeno, da spremlja postopek v jeziku, ki ga razume in tako lahko v njem tudi ustrezno sodeluje. Zakon, na katerega napotuje 62. člen Ustave, mora pri ureditvi načina uresničevanja te pravice izhajati iz načela, da je v Sloveniji uradni jezik slovenščina oziroma na določenih območjih tudi italijanščina in madžarščina. Istočasno pa mora omogočiti vsakomur, da spremlja postopek v jeziku, ki ga razume, kar predpostavlja ustrezno prevajanje na narokih in pri drugih ustnih procesnih dejanjih. Ta člen sam tudi ne zagotavlja pravice do brezplačne pomoči tolmača. Ne glede na navedeno pa veljajo dodatna ustavna jamstva glede uporabe jezika oseb, ki jim je bila odvzeta prostost iz 19. člena Ustave ter relevantne določbe ratificiranih mednarodnih pogodb (zlasti drugi odstavek 5. člena in tretji odstavek 6. člena EKČP). V preostalem mora ta zakon ob določitvi načina izvrševanja te pravice upoštevati tudi kriterije iz 14. člena Ustave. Zakon, ki ne bi zadostil tem zahtevam, bi bil v neskladju z Ustavo.Tudi sodna odločba, ki bi temeljila na takšnem zakonu, ali bi zakon interpretirala na tak način, bi kršila Ustavo.
Način izvrševanja pravice iz 62. člena Ustave je urejen v ustreznih postopkovnih zakonih. V času odločanja Višjega sodišča v tej konkretni zadevi še ni veljal novi Zakon o pravdnem postopku. Zato se je upoštevaje pogoje iz Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (ZITUL) smiselno uporabljal ZPP - 77 (predpis bivše zvezne države).V konkretnem primeru je relevantno vprašanje, ali je Višje sodišče v izpodbijani odločbi zakon interpretiralo na način, ki je v neskladju s pravico iz 62. člena Ustave. Iz ustavne pritožbe in prilog jasno izhaja, da ne gre za primer, ko bi bila pritožniku odvzeta prostost, zaradi česar bi imel pravico podajati vloge v svojem jeziku. Očitno je tudi, da v postopku ni bil obdolžen kaznivega dejanja. Stranke, ki v postopkih pred državnimi in drugimi organi, ki opravljajo javno službo, uporabljajo katerikoli tuj jezik, ki ni uradni jezik v državi, morajo biti že po načelu enakosti pred zakonom obravnavane enako. Vsako, tudi zakonsko razlikovanje, bi se presojalo po strogem testu iz prvega odstavka 14. člena Ustave. Ustava Republike Slovenije ne daje podlage za privilegiranje drugih jezikov bivše SFRJ, zato je v danem primeru dejansko stanje enako kot v primeru katerega koli drugega tujega jezika. Stališče Višjega sodišča v izpodbijani odločbi, da določba drugega odstavka 104. člena ZPP - 77, ki je dovoljevala vlaganje vlog tudi v jeziku kakšnega jugoslovanskega naroda, ki pri sodišču ni v uradni rabi, ne velja več, ker ni več razlogov za privilegiran položaj teh jezikov, je zato v skladu z Ustavo. Prav tako je v skladu z Ustavo stališče Višjega sodišča, da 5. člen Zakona o sodiščih, pa katerem sodišča poslujejo v slovenskem jeziku, zahteva, da stranke vlagajo vloge v uradnem jeziku. To namreč izhaja tudi iz 11. člena Ustave. Zato pritožniku s tem, ko je bila zavržena njegova vloga v tujem jeziku, ker je na poziv sodišča v roku ni vrnil prevedene slovenščino, očitno ni bila kršena pravica iz 62. člena Ustave.
Pritožnik ne izkazuje niti ne zatrjuje, da bi redna sodišča v podobnih primerih odločala drugače. Ker pa je bilo sodišče za smiselno uporabo ZPP - 77 pooblaščeno z UZITUL, stališče Višjega sodišča, ki ne priznava več veljave določbi drugega odstavka 104. člena ZPP - 77, tudi ni očitno napačno (samovoljno). Očitno napačna pa tudi ni posledična odločitev rednega sodišča, da nepopolno vlogo, ki ni bila dopolnjena, zavrže. Za takšno ravnanje je bilo sodišče pooblaščeno z 109. členom ZPP - 77. Očitek kršitve 22. člena Ustave (enako varstvo pravic) je torej očitno neutemeljen.
Ne, da bi Ustavno sodišče zavzelo stališče do vprašanja, ali pritožnik sploh ima pravovarstveni interes za ugotovitev kršitve sojenja v razumnem roku pred rednimi sodišči (23. člen Ustave), se mu v danem primeru pojasnjuje, da takšna kršitev v njegovem primeru očitno ni podana. Eno leto in osem mesecev že v svoji absolutni dolžini ne presega razumnega roka za sojenje sodišč dveh stopenj. V danem primeru pa je pritožnik sam bistveno pripomogel k dolžini postopka. Zavestno namreč ni sledil pozivu sodišča ter svojih vlog tudi še potem, ko mu je bilo znano stališče sodišča do vprašanja jezika v vlogah, ni pošiljal v jeziku, ki je pri sodišču v uradni rabi. Ker je bila pravnomočno sodna odločba izdana še pred vložitvijo ustavne pritožbe in je s tem torej dejanje, s katerim naj bi bila kršena ustavna pravica prenehalo, tudi ni bilo razloga, da bi Ustavno sodišče to zadevo prednostno obravnavalo.
Geslo:
Pravica do uporabe svojega jezika in pisave.
Uporaba jezika v vlogah sodišču.
Nepravdni postopek.
Izražanje narodne pripadnosti.
Uradni jezik.
Enakost pred zakonom.
Diskriminacija.
Uresničevanje in omejevanje pravic.
Enako varstvo pravic.
Pravica do sodnega varstva.
Pravica do sojenja v razumnem roku.
Varstvo pravic zasebnosti in osebnostnih pravic.
Varstvo osebnih podatkov.
Pravna podlaga:
Ustava, 8., 11., 1. odst. 14., 2. odst. 14., 1. odst. 15., 2. odst. 15., 5. odst. 15., 19., 22., 23., 35., 3. odst. 38., 61., 62., 125., 2. odst. 153., 156. čl.
Ustavni zakon za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije ((UZITUL), 4. čl.
Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 2. odst. 5., 6. čl.
Zakon o sodiščih (ZS), 5. čl.
Zakon o pravdnem postopku (ZPP), 104., 109. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. U-I-299/94 z dne 13. 4. 1995 - OdlUS IV,37, Uradni list RS, št. 28/95.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
20. 2. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20171
Dokument v PDF obliki:
Up-43-96.pdf
164 KB
Prenesite datoteko
Up-43/96
30. 5. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ZR Z. na seji senata dne 30. maja 2000
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1161/95 z dne 15. 11. 1995 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je z vlogo, poslano iz ZR Z., v slovenskem jeziku pojasnil, da vlaga ustavno pritožbo zoper v izreku navedeni sklep Višjega sodišča v Ljubljani. Prosil je, da se mu dovoli uporaba materinega jezika, v katerem tudi vlaga obrazložitev ustavne pritožbe, v nasprotnem primeru pa naj se mu določi rok za prevod te vloge. V nadaljevanju je ta vloga napisana v tujem jeziku.
2. Iz priložene kopije izpodbijanega sklepa Višjega sodišča v Ljubljani je bilo razvidno, da ne gre za zadevo, v kateri bi bil pritožnik upravičen do uporabe svojega jezika v vlogi. Zato je bilo to vlogo, ki je ni bilo mogoče preizkusiti, po drugem odstavku 54. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) treba poslati v dopolnitev. Ustavno sodišče je zato pritožnika z dopisom pozvalo, naj v roku dveh mesecev pošlje svojo vlogo prevedeno v slovenski jezik, ter ga opozorilo na možne pravne posledice, če v tem roku svoje vloge ne bi ustrezno dopolnil. Ustavni pritožnik je bil s tem dopisom tudi pozvan, da si v istem roku po 146. členu Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in naslednji - v nadaljevanju: ZPP-77) postavi pooblaščenca za sprejemanje pisanj v Republiki Sloveniji, sicer mu ga bo Ustavno sodišče postavilo na njegove stroške.
3. Ustavno sodišče je v postavljenem roku prejelo novo vlogo pritožnika v celoti v slovenskem jeziku. Tudi z drugo vlogo pritožnik pojasnjuje, da vlaga ustavno pritožbo zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1161/95 z dne 15. 11. 1995. V obrazložitvi ustavne pritožbe navaja, da se je zaradi netočnosti podatkov o njegovem stalnem prebivališču, ki jih vodi Upravna enota v Ljubljani v registru stalnega prebivalstva najprej obrnil na ta organ z zahtevo, da te podatke popravi. Po zavrnitvi te zahteve je leta 1994 pri sodišču prve stopnje v Ljubljani vložil predlog zaradi sodnega varstva po Zakonu o varstvu podatkov.
Sodišče naj bi po naklepnem zavlačevanju postopka s sklepom št. N 496/94 z dne 15. 9. 1994 njegov predlog zavrglo, ker naj bi zadeva ne spadala v sodno pristojnost. Takšen sklep prvostopnega sodišča naj bi bil potrjen z izpodbijanim sklepom Višjega sodišča v Ljubljani. Zato meni, da so mu bile v konkretnem primeru kršene človekove pravice in temeljne svoboščine zagotovljene v 22. členu (enako varstvo pravic), 23. členu (pravica do sodnega varstva), tretjem odstavku 38. člena (varstvo osebnih podatkov) in 62. členu Ustave (pravica do uporaba svojega jezika in pisave). Ob tem se sklicuje tudi na peti odstavek 15. člen Ustave (uresničevanje in omejevanje pravic).
4. Kljub tako popravljeni in dopolnjeni ustavni pritožbi v slovenskem jeziku, pa ustavni pritožnik z isto vlogo zahteva, da Ustavno sodišče vsebinsko obravnava tudi njegovo prvo vlogo v srbskem jeziku. Pri tem prosi za oprostitev stroškov postopka in prilaga potrdilo o premoženjskem stanju z dne 9. 5. 1996 Ministrstva za finance Republike Slovenije, Republiške uprave za javne prihodke, Izpostave Ljubljana Šiška. Ustavni pritožnik tudi ni sledil pozivu Ustavnega sodišča, naj si imenuje pooblaščenca za sprejemanje pisanj v Republiki Sloveniji. Meni celo, da niso izpolnjeni zakonski pogoji za imenovanje pooblaščenca za sprejemanje pisanj v Republiki Sloveniji. Zato prosi, da se mu pisanja neposredno vročajo na naslov v ZR Z.
5. Višje sodišče je z izpodbijanim sklepom zavrnilo pritožbo sedanjega ustavnega pritožnika in potrdilo sklep prvostopnega sodišča št. N 496/94 z dne 15. 9. 1994. Iz izpodbijanega sklepa Višjega sodišča izhaja, da je ustavni pritožnik dne 14. 3. 1994 pri sodišču prve stopnje vložil predlog v tujem jeziku. Prvostopno sodišče je to vlogo s sklepom št. Nd 4/94 z dne 26. 4. 1994 vrnilo v popravo ustavnemu pritožniku. Pri tem je navedlo, da je vloga z dne 14. 3. 1994 nepopolna, treba jo je prevesti v slovenski jezik in jo v 15 dneh vrniti sodišču. Istočasno je bil ustavni pritožnik opozorjen, da bo sodišče to njegovo vlogo zavrglo, če v roku ne bo odpravil pomanjkljivosti. Ta sklep št. Nd 4/94 je bil ustavnemu pritožniku vročen dne 5. 5. 1994. Po tem datumu je ustavni pritožnik v isti zadevi poslal sodišču še tri vloge v tujem jeziku, svoje vloge z dne 14. 3. 1994 pa sodišču prve stopnje ni predložil prevedene v slovenski jezik, tako kot mu je bilo naloženo. S sklepom št. N 496/94 z dne 15. 9. 1994 je zato prvostopno sodišče njegov predlog zavrglo, ker ga ni dopolnil v skladu z navodilom sodišča. Tudi pritožba zoper ta sklep prvostopnega sodišča št. N 496/94 je bila dne 6. 12. 1994 vložena v tujem jeziku. Zato je moralo Višje sodišče spis najprej vrniti prvostopnemu sodišču, ki je pozvalo pritožnika, da pritožbo prevede v slovenski jezik. Dne 10. 10. 1995 je pritožnik to tudi storil. Zatem je Višje sodišče njegovo pritožbo obravnavalo in o zadevi odločilo z izpodbijanim sklepom št. I Cp 1161/95 z dne 15. 11. 1995.
6. V obrazložitvi Višje sodišče pritožniku med drugim pojasnjuje, da je izhodišče za obravnavo njegova vloga z dne 14. 3. 1994, ki je bila sestavljena v tujem jeziku - jeziku enega od bivših jugoslovanskih narodov. Kot taka za obravnavanje ni bila primerna, ker sodišča po prvem odstavku 5. člena Zakona o sodiščih poslujejo v slovenskem jeziku. Vloge, ki jih stranke naslavljajo na sodišče in se vročajo tudi drugim udeležencem postopka, morajo biti sestavljene v slovenskem jeziku. S tem pa še ni rečeno, da je kršena ustavna pravica udeleženca, da uporablja svoj jezik. Če je vloga sestavljena v tujem jeziku, je nepopolna. Sodišče prve stopnje je po oceni Višjega sodišča zato prav ravnalo, ko je vlogo z dne 14. 3. 1994 s sklepom št. Nd 4/94 z dne 26. 4. 1994 vrnilo predlagatelju v popravek. Glede drugega odstavka 104. člena ZPP- 77, po katerem so stranke lahko podajale svoje vloge tudi v jeziku kakšnega jugoslovanskega naroda, ki pri sodišču ni v uradni rabi, je Višje sodišče pojasnilo, da je ta določba veljala v času enotne države Z., v novih razmerah pa ni razlogov za privilegiran položaj jezika drugih jugoslovanskih narodov, glede na vse druge tuje jezike. V zadevi je po oceni Višjega sodišča bistveno, da je vloga z dne 14. 3. 1994 nepopolna in je predlagatelj ni popravil. Zato je sodišče prve stopnje po oceni Višjega sodišča prav ravnalo, ko je vlogo z dne 14. 3. 1994 zavrglo s sklepom št. N 496/94 z dne 15. 9. 1994. Prvostopno sodišče je s tem ravnalo po določbi 109. člena ZPP-77, ki govori o ravnanju z nepopolnimi vlogami in ki se uporablja tudi v nepravdnem postopku. Višje sodišče meni, da s tem ni kršena ustavna pravica udeleženca, da uporablja svoj jezik.
B.
7. Razlogi, zaradi katerih je Ustavno sodišče zahtevalo dopolnitev pritožnikove prve vloge v tujem jeziku s slovenskim prevodom, se pokrivajo z razlogi, zaradi katerih je neutemeljen tudi očitek, da naj bi bil z izpodbijanim sklepom Višjega sodišča v Ljubljani kršen 62. člen Ustave, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju. Pritožniku pa se dodatno pojasnjuje, da je imel možnost Ustavnemu sodišču dostaviti uradni prevod svoje prve vloge in na ta način dopolniti vlogo, ki ni bila zmožna preizkusa.
Pritožnik je namesto tega spisal novo vlogo v slovenskem jeziku in s tem smiselno ugodil zahtevi Ustavnega sodišča, saj je njegova druga vloga v celoti razumljiva in zmožna preizkusa. Ker je bila prva vloga pravočasna, si je pritožnik s pravočasno dopolnitvijo tudi zavaroval rok. Ustavno sodišče zato preizkusi ustavno pritožbo glede na pritožnikove navedbe in zatrjevane kršitve v tako popravljeni in dopolnjeni vlogi v slovenskem jeziku. Ob tem pa ne pride v poštev še dodatno vsebinsko obravnavanje prve nepopolne vloge v tujem jeziku.
8. Ustavno sodišče ni ena od inštanc rednega sodstva. Zato napačna uporaba materialnega ali procesnega prava sama po sebi, če ni takšne narave, da bi zaradi nje prišlo do kršitve človekove pravice ali svoboščine, ni razlog za uspeh ustavne pritožbe. Kot je Ustavno sodišče že večkrat navedlo, napačne uporabe prava same po sebi v postopku ustavne pritožbe ne ocenjuje, pač pa presoja le, ali je sodišče v rednem postopku izdalo odločbo na podlagi zakona, ki je v nasprotju z Ustavo ali na podlagi z Ustavo neskladne interpretacije zakona ter s tem kršilo človekove pravice in temeljne svoboščine.
9. Iz kopij ustavni pritožbi priloženih sodnih sklepov izhaja, da je bil pritožnikov predlog z dne 14. 3. 1994 v tujem jeziku zavržen, ker ga v roku ni dopolnil s slovenskim prevodom, kot mu je bilo to glede te njegove vloge naloženo s sklepom prvostopnega sodišča. Po oceni Ustavnega sodišča je zato v tej zadevi bistven pritožnikov očitek kršitve 62. člena Ustave (pravica do uporabe svojega jezika). Ustavno sodišče doslej še ni odločalo v zadevi, v kateri bi se neposredno zastavilo vprašanje kršitve tega člena.
10. Člen 62 Ustave določa:
"Vsakdo ima pravico, da pri uresničevanju svojih pravic in dolžnosti ter v postopkih pred državnimi in drugimi organi, ki opravljajo javno službo, uporablja svoj jezik in pisavo na način, ki ga določi zakon."
11. Iz dikcije te ustavne določbe izhaja, da je za implementacijo te ustavne določbe iz 62. člena torej izrecno potreben zakon, ki določi na kakšen način se ta pravica uresničuje v različnih življenjskih situacijah in tako podrobnejše določi njeno vsebino. V danem primeru ustavna zahteva po ureditvi te materije z zakonom ne pomeni, da bi tak zakon lahko ustavnopravni okvir te pravice poljubno zoževal.To bi bilo možno le, če ta okvir ne bi bil postavljen v Ustavi sami.1
12. To izhaja tudi iz določb 15. člena Ustave. Po prvem odstavku 15. člena se človekove pravice in temeljne svoboščine uresničujejo neposredno na podlagi Ustave. Tudi po drugem odstavku 15. člena Ustave je z zakonom mogoče predpisati način uresničevanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kadar tako določa Ustava, ali če je to nujno zaradi same narave posamezne pravice ali svoboščine. Tak zakon pa mora biti (tako kot vsak drug zakon) ustavno skladen, kar pomeni, da ne sme biti v neskladju tudi z nobeno drugo ustavno določbo. Po prvem odstavku 153. člena Ustave morajo namreč biti zakoni, podzakonski predpisi in drugi splošni akti v skladu z Ustavo. Tudi določbe petega odstavka 15. člena Ustave, na katero se pritožnik sicer sklicuje, ni mogoče razlagati iztrgano iz konteksta ostalih določb 15. člena Ustave in drugih določb Ustave. Peti odstavek 15. člena Ustave določa, da nobene človekove pravice ali temeljne svoboščine, urejene v pravnih aktih, ki veljajo v Sloveniji, ni dopustno omejevati z izgovorom, da je ta Ustava ne priznava ali da jo priznava v manjši meri. To določbo je treba razumeti tudi v povezavi z 8. členom in z drugim odstavkom 153. člena Ustave. Po 8. členu Ustave morajo biti zakoni in drugi predpisi v skladu s splošno veljavnimi načeli mednarodnega prava in z mednarodnimi pogodbami, ki obvezujejo Slovenijo. Ratificirane in objavljene mednarodne pogodbe se uporabljajo neposredno. To izhaja iz drugega odstavka 153. člena Ustave, po katerem morajo biti zakoni v skladu s splošno veljavnimi načeli mednarodnega prava in z veljavnimi mednarodnimi pogodbami, ki jih je ratificiral državni zbor, podzakonski predpisi in drugi splošni akti pa tudi z drugimi ratificiranimi mednarodnimi pogodbami. Preko določbe petega odstavka 15. člena Ustave je tako človekovim pravicam in temeljnim svoboščinam, zagotovljenim z ratificiranimi mednarodnimi pogodbami, priznan ustavni rang, poseg vanje pa je dopusten le ob izpolnjevanju istih kriterijev, kot v primeru drugih z Ustavo zagotovljenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin (tretji odstavek 15. člena Ustave). Zakon, na katerega napotuje 62. člen Ustave, mora zato v tem smislu biti skladen tudi z ustreznimi določbami ratificiranih mednarodnih pogodb.
13. Glede na navedeno je treba najprej ugotoviti ustavnopravni okvir pravice iz 62. člena Ustave. Pri tem moramo ločiti pravico iz 62. člena Ustave od pravice iz 61. člena Ustave (izražanje narodne pripadnosti). Člen 61 določa, da ima vsakdo pravico, da svobodno izraža pripadnost k svojemu narodu ali narodni skupnosti, da goji in izraža svojo kulturo in uporablja svoj jezik in pisavo. Ta določba Ustave tudi ne napotuje na zakon. Ustavno sodišče je že v odločbi št. U-I-299/94 z dne 13. 4. 1995 (OdlUS IV, 37; Uradni list RS, št. 28/95) pojasnilo, da je z določbo 61. člena Ustave opredeljena individualna svoboda, ki jo je mogoče omejiti le takrat, ko bi bile prizadete pravice drugih ali če bi bilo to v nasprotju z ustavnimi določbami o uradnem jeziku v Sloveniji (11. člen Ustave). Ustavno sodišče je v navedenem primeru opozorilo na povezavo s 35. členom Ustave (varstvo pravic zasebnosti in osebnostnih pravic).2 Pri pravici iz 61. člena Ustave gre tudi za stopnjo demokratičnosti države, ki omogoča izražati narodno identiteto in kulturno raznolikost, zlasti v okviru najrazličnejših društev in civilnodružbenih skupin. Ta pravica se torej ne manifestira pred državnimi organi, pač pa v vsakdanjem življenju pripadnikov tujih narodov in narodnih skupin. V primeru ustavne določbe iz 62. člena pa ni nobene povezave s pravico iz 35. člena Ustave, temveč je poudarjen javni moment, saj gre za rabo jezika v postopkih pred državnimi in drugimi organi, ki opravljajo javno službo. Namen pravice iz 62. člena izhaja iz ustavnih standardov poštenega sojenja, namreč zagotoviti, da bo vsakomur, torej tudi tistemu, ki ne razume ali ne govori jezika državnega organa, omogočeno, da spremlja postopek v jeziku, ki ga razume in tako lahko v njem tudi ustrezno sodeluje. Nanaša se torej na naroke in druga ustna procesna dejanja ter predpostavlja, da bo omogočeno ustrezno prevajanje vsega, kar se na naroku ali drugem ustnem procesnem dejanju dogaja.
14. Posebna ustavna jamstva glede uporabe jezika pa daje določba tretjega odstavek 19. člena Ustave (varstvo osebne svobode), vendar le osebam, ki jim je odvzeta prostost. Med drugim določa: "Vsakdo, ki mu je odvzeta prostost, mora biti v materinem jeziku ali v jeziku, ki ga razume, takoj obveščen o razlogih za odvzem prostosti."
15. Analogno določbo ima tudi Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94; MP, št. 7/94 - v nadaljevanju: EKČP) v drugem odstavku 5. člena, po kateri je ob odvzemu prostosti treba vsakogar takoj poučiti v jeziku, ki ga razume, o vzrokih za odvzem prostosti in česa ga dolžijo. Po tretjem odstavku 6. člena EKČP med minimalne pravice obdolženca kaznivega dejanja spada tudi pravica, da se ga takoj in nadrobno seznani v jeziku, ki ga razume, z bistvom in vzroki obtožbe, ki ga bremeni, ter pravica, da ima brezplačno pomoč tolmača, če ne razume ali ne govori jezika, ki se uporablja pred sodiščem.
16. Zakonodajalec je pri urejanju materije iz 62. člena vezan tudi z načelom enakosti pred zakonom (člen 14. Ustave). Načelo enakosti pred zakonom pomeni predvsem zahtevo po nearbitrarni uporabi prava do pravnih subjektov, zavezuje pa tudi zakonodajalca k zagotavljanju enakosti subjektov pri zakonodajnem normiranju. Ne preprečuje, da bi zakonodajalec različno urejal pravna razmerja, ampak ga obvezuje, da mora enaka razmerja urejati enako ter različna različno.
17. Že splošno načelo enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. Ustave), zahteva, da se za enako dejansko stanje uporabi enaka norma. Vsi so namreč pred zakonom enaki. Za vsako razlikovanje, ki ga uvede zakonodajalec (do česar pa je zakonodajalec upravičen), mora obstajati razumen razlog, utemeljen v prevladujočem in legitimnem javnem interesu. Določba prvega odstavka 14. člena Ustave pa varuje pred diskriminacijo: pred neutemeljenim razlikovanjem zgolj zaradi osebnih okoliščin posameznikov (narodnost, rasa, spol, jezik, vera, politično ali drugo prepričanje, gmotno stanje, rojstvo, izobrazba, družbeni položaj ali katerakoli druga osebna okoliščina). V danem primeru je torej treba upoštevati, da predstavlja jezik osebno okoliščino iz prvega odstavka 14. člena Ustave. V primerih, ko je kriterij razlikovanja jezik, gre torej za suspektno klasifikacijo, zaradi česar bi bilo vsako, tudi zakonsko razlikovanje, podvrženo najstrožjemu ustavnosodnemu testu presoje, ki vključuje tudi zahtevo po neizogibnosti (nujnosti) in sorazmernost v ožjem smislu (proporcionalnosti). Zgolj zaradi svojega jezika namreč nihče ne sme biti zapostavljen ali imeti prednosti.
18. Določbo 62. člena Ustave pa je treba brati tudi v povezavi z 11. členom Ustave, ki določa:
"Uradni jezik v Sloveniji je slovenščina. Na območjih občin, v katerih živita italijanska ali madžarska narodna skupnost, je uradni jezik tudi italijanščina ali madžarščina."
Določba 11. člena Ustave je odraz državne suverenosti in narodne samobitnosti. Določba dejansko pomeni, da je že po Ustavi slovenski jezik na teritoriju Republike Slovenije v javni rabi privilegiran glede na vse druge jezike. Poleg slovenščine sta na območjih občin, kjer živita italijanska ali madžarska narodna skupnost, po Ustavi privilegirana tudi italijanski in madžarski jezik. Razlikovanje, ki izhaja iz Ustave, se seveda ne presoja.
Takšno razlikovanje je zakonodajalec dolžan upoštevati. S to določbo je med drugim zagotovljena tudi raba uradnega jezika v postopkih pred državnimi in drugimi organi, ki opravljajo javno službo. Glede na navedeno se v uradnem jeziku vlagajo vloge (te morajo namreč biti sodišču in tudi drugim udeležencem postopka razumljive), pišejo odločbe, sklepi, zapisniki, uradni zaznamki in druga pisanja. V tem jeziku se opravljajo vsa dejanja v postopku.
19. Z navedenim je tako podan ustavnopravni okvir pravice iz 62. člena Ustave. Zakon, na katerega napotuje 62. člen Ustave, mora zato pri ureditvi načina uresničevanja te pravice izhajati iz načela, da je v Sloveniji uradni jezik slovenščina oziroma na določenih območjih tudi italijanščina in madžarščina. Istočasno pa mora ta zakon omogočiti vsakomur, da spremlja postopek v jeziku, ki ga razume, kar predpostavlja ustrezno prevajanje na narokih in pri drugih ustnih procesnih dejanjih. Ta člen sam tudi ne zagotavlja pravice do brezplačne pomoči tolmača. Ne glede na navedeno pa veljajo dodatna ustavna jamstva glede uporabe jezika oseb, ki jim je bila odvzeta prostost iz 19. člena Ustave ter relevantne določbe ratificiranih mednarodnih pogodb (zlasti drugi odstavek 5. člena in tretji odstavek 6. člena EKČP). V preostalem mora zakon ob določitvi načina izvrševanja te pravice upoštevati tudi že navedene kriterije iz 14. člena Ustave. Zakon, ki ne bi zadostil tem zahtevam, bi bil v neskladju z Ustavo.Tudi sodna odločba, ki bi temeljila na takšnem zakonu, ali bi zakon interpretirala na tak način, bi kršila Ustavo.
20. Sodniki so pri opravljanju sodniške funkcije neodvisni. Vezani so na Ustavo in zakon (125. člen Ustave). Če sodišče pri odločanju meni, da je zakon, ki bi ga moralo uporabiti, protiustaven, mora postopek prekiniti in začeti postopek pred Ustavnim sodiščem.
Postopek pred sodiščem se nadaljuje po odločitvi Ustavnega sodišča (156. člen Ustave). Ob razglasitvi Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 19/91-I pop.) pa je bil sprejet tudi Ustavni zakon za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I - v nadaljevanju: UZITUL).
Člen 4 UZITUL določa:
"Do izdaje ustreznih predpisov Republike Slovenije se v Republiki Sloveniji smiselno uporabljajo kot republiški predpisi tisti zvezni predpisi, ki so veljali v Republiki Sloveniji ob uveljavitvi tega zakona, kolikor ne nasprotujejo pravnemu redu Republike Slovenije in kolikor ni s tem zakonom drugače določeno. Pristojnosti, ki so jih imeli po predpisih iz prejšnjega odstavka organi in organizacije SFRJ, preidejo v skladu s tem zakonom na organe in organizacije Republike Slovenije. Če takega organa oziroma organizacije ni, Izvršni svet Skupščine Republike Slovenije določi začasno pristojni organ oziroma organizacijo." Smiselna uporaba predpisov bivše zvezne države, ki jo dovoljuje UZITUL, pomeni, da je treba ob uporabi predpisov bivše zvezne države izločiti tiste določbe, ki so uveljavljale pristojnosti zveznih organov, oziroma ki so bile posledica federalne ureditve. Ustrezno je treba interpretirati tudi posamezne določbe teh predpisov, kadar so te določbe v nasprotju z novim političnim in gospodarskim sistemom Republike Slovenije, opredeljenim v Ustavi Republike Slovenije in novih zakonih. Za te primere je torej ta specialna določba ustavnega ranga izključila dolžnost sodišča, da prekine postopek in začne postopek pred Ustavnim sodiščem, uvedla pa dolžnost sodniške ustavnoskladne interpretacije teh predpisov.
21. Način izvrševanja pravice iz 62. člena Ustave je urejen v ustreznih postopkovnih zakonih. V času odločanja Višjega sodišča v tej konkretni zadevi še ni veljal novi Zakon o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - novi ZPP). Zato se je upoštevaje pogoje iz UZITUL smiselno uporabljal ZPP - 77 (predpis bivše zvezne države). Ob tem je takrat tudi že veljal Zakon o sodiščih - Uradni list RS, št. 19/94, 45/95, 38/99 - v nadaljevanju: ZS). Ta v 5. členu določa, da sodišča poslujejo v slovenskem jeziku, na območjih, kjer živita avtohtoni italijanska in madžarska narodna skupnost, pa sodišča poslujejo tudi v italijanskem oziroma madžarskem jeziku, če stranka, ki živi na tem območju, uporablja italijanski oziroma madžarski jezik.
22. V konkretnem primeru pravilna uporaba zakona ni predmet presoje Ustavnega sodišče. Relevantno je le vprašanje, ali je Višje sodišče v izpodbijani odločbi zakon interpretiralo na način, ki je v neskladju s pravico iz 62. člena Ustave.
23. Stališče Višjega sodišča, zavzeto v izpodbijanem sklepu (tč. 6 obrazložitve), ni v neskladju s pravico iz 62. člena Ustave. Iz ustavne pritožbe in prilog jasno izhaja, da ne gre za primer, ko bi bila pritožniku odvzeta prostost, zaradi česar bi imel pravico podajati vloge v svojem jeziku. Očitno je tudi, da v postopku ni bil obdolžen kaznivega dejanja. Stranke, ki v postopkih pred državnimi in drugimi organi, ki opravljajo javno službo, uporabljajo katerikoli tuj jezik, ki ni uradni jezik v državi, morajo biti že po načelu enakosti pred zakonom obravnavane enako. Vsako, tudi zakonsko razlikovanje, bi se zato presojalo po strogem testu iz prvega odstavka 14. člena Ustave. Tudi v bivši državi SFRJ so se jeziki tujih držav obravnavali enako, pri jezikih jugoslovanskih narodov pa je šlo za uradne jezike SFRJ.
Privilegiji pri uporabi teh jezikov v postopku pred državnimi organi so bili torej posledica federalne ureditve države. Od trenutka nastanka suverene države Slovenije dalje so jeziki drugih jugoslovanskih narodov jeziki tujih držav. Ustava Republike Slovenije pa ne daje podlage za privilegiranje drugih jezikov bivše SFRJ, zato je v danem primeru dejansko stanje enako kot v primeru katerega koli drugega tujega jezika. Stališče Višjega sodišča, da določba drugega odstavka 104. člena ZPP - 77, ki je dovoljevala vlaganje vlog tudi v jeziku kakšnega jugoslovanskega naroda, ki pri sodišču ni v uradni rabi, ne velja več, ker ni več razlogov za privilegiran položaj teh jezikov, je zato v skladu z Ustavo. Prav tako je skladno z Ustavo stališče Višjega sodišča, da 5. člen ZS, pa katerem sodišča poslujejo v slovenskem jeziku, zahteva, da stranke vlagajo vloge v uradnem jeziku. To namreč izhaja tudi iz 11. člena Ustave. Zato pritožniku tudi s tem, ko je bila zavržena njegova vloga v tujem jeziku, ker je na poziv sodišča v roku ni vrnil prevedene slovenščino, očitno ni bila kršena pravica iz 62. člena Ustave. Glede na vse doslej navedeno pa z opisanim stališčem Višjega stališča izpodbijana sodna odločba očitno tudi ni v nasprotju s petim odstavkom 15. člena Ustave.
24. Za kršitev 22. člena Ustave bi lahko šlo, če bi Višje sodišče z izpodbijanim sklepom odločilo napak in drugače, kot sicer v podobnih ali enakih zadevah. Pritožnik ne izkazuje niti ne zatrjuje, da bi redna sodišča v podobnih primerih odločala drugače. Za kršitev 22. člena Ustave bi kljub temu lahko šlo, če bi se pravno stališče, ki ga je Višje sodišče zavzelo v danem primeru, dalo oceniti za očitno napačno (samovoljno). Kot je bilo razloženo že v zvezi z očitano kršitvijo 62. člena Ustave, pravno stališče, ki ga je zavzelo Višje sodišče v izpodbijani odločbi, ni neskladno z 62. členom Ustave. Ker je bilo sodišče za smiselno uporabo ZPP - 77 pooblaščeno z UZITUL, stališče Višjega sodišča, ki ne priznava več veljave določbi drugega odstavka 104. člena ZPP - 77, tudi ni očitno napačno. Napačna pa tudi ni posledična odločitev rednega sodišča, da nepopolno vlogo z dne 14. 3. 1994, ki ni bila dopolnjena, zavrže. Za takšno ravnanje je bilo sodišče pooblaščeno s 109. členom ZPP - 77. Očitek kršitve 22. člena Ustave (enako varstvo pravic) je torej očitno neutemeljen.
25. Kot izhaja iz listin, priloženih ustavni pritožbi, pritožnikova vloga z dne 14. 3. 1994 ni bila zavržena, kot to sam napačno navaja, ker ta zadeva ne spada v sodno pristojnost, temveč ker pritožnik nepopolne vloge ni dopolnil. Zato z izpodbijanim sklepom Višjega sodišča ni mogel biti kršen tretji odstavek 38. člena Ustave, po katerem ima vsakdo pravico seznaniti se z zbranimi osebnimi podatki, ki se nanašajo nanj, in pravico do sodnega varstva ob njihovi zlorabi. S takšnimi netočnimi navedbami pritožnik tudi ne more uspešno uveljavljati krštive 23. člena Ustave (pravica do sodnega varstva) v delu, ki zagotavlja sodno varstvo. Sicer pa sta o zadevi odločali sodišči dveh stopenj, sestavljeni tako, kot zagotavlja omenjena ustavna norma. Člen 23 Ustave v delu, ko zagotavlja sodno varstvo, zato očitno ni mogel biti kršen.
26. Pritožnik, ki sicer povsem pavšalno uveljavlja kršitev 23. člena Ustave, med drugim tudi navaja, da naj bi redno sodišče naklepno zavlačevalo postopek. Kolikor s tem uveljavlja kršitev sojenja v razumnem roku pred rednimi sodišči, se mu pojasnjuje, da je bila v tej zadevi pred vložitvijo ustavne pritožbe že izdana pravnomočna sodna odločba in je torej dejanje, s katerim naj bi bila kršena ustavna pravica, prenehalo. Zato tudi ni bilo razloga, da bi Ustavno sodišče to zadevo prednostno obravnavalo. Ne da bi Ustavno sodišče zavzelo stališče do vprašanja, ali pritožnik v takšnem primeru sploh ima pravovarstveni interes za ugotovitev kršitve, se mu v danem primeru pojasnjuje, da kršitev sojenja v razumnem roku v v njegovem primeru očitno ni podana. Za takšen zaključek je dovolj opore že v obrazložitvi izpodbijanega sklepa Višjega sodišča, kot je navedeno zgoraj pod tč. 5. Pritožnik je vložil svojo prvo vlogo pred rednim sodiščem dne 14. 3. 1994.
Prvostopno sodišče je v zadevi odločilo s sklepom z dne 15. 9. 1994, drugostopno sodišče pa s sklepom z dne 15. 11. 1995. Z dnem odločitve drugostopnega sodišča je sodna odločba postala pravnomočna. V času od 14. 3. 1994 do 15. 11. 1995 je bil tako ta postopek pred rednim sodiščem pravnomočno končan, pri čemer sta v zadevi odločali sodišči dveh stopenj. Eno leto in osem mesecev že v svoji absolutni dolžini ne presega razumnega roka za sojenje sodišč dveh stopenj, četudi je šlo za procesno odločitev. V danem primeru pa je pritožnik sam bistveno pripomogel k dolžini postopka. Zavestno namreč ni sledil pozivu sodišča ter svojih vlog še tudi potem, ko mu je bilo znano stališče sodišča do vprašanja jezika v vlogah, ni pošiljal v jeziku, ki je pri sodišču v uradni rabi. Zato tudi kršitev 23. člena Ustave v tem delu očitno ni podana.
27. Posebnega zakona v smislu 34. člena ZUstS, ki bi določal obveznost plačila sodne takse za postopek pred Ustavnim sodiščem (še) ni. Ker sodnih taks v tem postopku ni treba plačati, niti ni izkazano, da bi nastali drugi stroški postopka, odločanje o pritožnikovem predlogu, da se oprostiti stroškov postopka pred Ustavnim sodiščem, ni potrebno. Ob tem pa se pritožniku še pojasnjuje, da z drugi vlogi priloženim potrdilom slovenskega upravnega organa, izdano v času njegovega bivanja v ZR Z., ne izkazuje, kakšne naj bi bile njegove premoženjske razmere. Iz tega potrdila je razvidno le, da v Sloveniji nima premoženja, da v tem času ni v Sloveniji prejemal dohodkov in plačeval davkov.
C.
28. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam- Lukić.
Predsednik senata
dr. Lojze Ude
Opombe:
1Tako npr. v odločbi št. U-I-47/94 z dne 19. 1. 1995 (OdlUS 4, IV; Uradni list RS, št. 13/95):
" Zakon sme torej omejiti ustavno določeno pravico - razen kadar je to nujno zaradi varovanja pravic drugih - le takrat, kadar je to v Ustavi pri opredeljevanju pravice izrecno predvideno, na primer z izrazi "pod pogoji, ki jih določa zakon", "v primerih, ki jih določa zakon", "v mejah zakona", "omejiti z zakonom" in podobno. Kadar je v Ustavi ob opredeljevanju pravice rečeno samo, da se pravica uresničuje "v skladu z zakonom" ali da se "ureja z zakonom" (če je pri tem obseg pravice določen že z Ustavo), pa s tem zakonodajalcu ni dana možnost omejevanja ustavne pravice, ampak le možnost (in hkrati dolžnost) "predpisati način uresničevanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kadar tako določa ustava" (drugi odstavek 15. člena Ustave)... Tudi določbe 44. člena Ustave,...ni mogoče razumeti tako, da bi zakon ustavnopravni okvir za neposredno odločanje, določen v prvem odstavku 90. člena Ustave, lahko poljubno zoževal. To bi bilo možno kvečjemu, če ta okvir ne bi bil postavljen v Ustavi sami - tako pa lahko zakon ureja samo način uresničevanja te ustavne pravice v skladu z drugim odstavkom 15. člena Ustave.."
2V navedeni zadevi št. U-I-299/94 je Ustavno sodišče ugotovilo kršitev 61. člena Ustave in odpravilo izpodbijani predpis, ki je predpisoval uporabo (zgolj) slovenskega jezika na spominskih obeležjih in nagrobnih spomenikih. Ustavno sodišče je v tem primeru tudi poudarilo, da posvetilo na spominskih obeležjih in nagrobnih spomenikih predstavlja zaseben odnos svojcev do pokojnika ali izpolnitev njegove želje. Kljub temu, da je nagrobni spomenik postavljen na javnem prostoru, je v ospredju pravica do zasebnosti, ki jo zagotavlja 35. člen Ustave. V skladu z določbo tretjega odstavka 15. člena Ustave se s predpisi lahko prepovedujejo napisi na spomenikih, ki so v nasprotju s splošno sprejetimi načeli morale, ki ne odražajo spoštovanja do pokojnika ali so žaljivi za druge žive ali mrtve osebe. Ker nagrobni spomenik in napis na njem pomenita uveljavljanje pravice do zasebnosti, ne sme državni organ predpisovati uporabe jezika, saj gre za področje zasebnosti, ki ga varuje 35. člen Ustave.