Up-108/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-108/98
Datum odločitve:
8. 7. 1998
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.108.98
Akt:
Ustavna pritožba J. K. zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 339/98 z dne 26.3.1998 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 120/98 z dne 3.4.1998 in zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS št. I Ips 64/98 z dne 9.4.1998
Izrek:
Ustavna pritožba J. K. zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani in zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Pri odločanju o odreditvi ali podaljšanju pripora morajo sodišča ugotavljati tako obstoj ustavnih kot obstoj zakonskih pogojev za ta poseg v pravico do osebne svobode. Iz izpodbijanih sodnih odločb je razvidno, da so sodišča na podlagi proste presoje številnih konkretnih okoliščin primera ugotovila, da še vedno obstajajo pogoji za pritožnikov pripor. Pri tem so posebno pozornost posvetila obstoju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti. Svojo odločitev so sodišča tudi izčrpno obrazložila in navedla, zakaj štejejo, da je nadaljnje trajanje pripora neogibno potrebno za zagotovitev varnosti ljudi.
Geslo:
Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.

Domneva nedolžnosti.

Pripor, podaljšanje iz razloga ponovitvene nevarnosti.

Obrazložitev razlogov za odreditev in podaljšanje pripora.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 27. čl.

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 5. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 201. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 54., 1. al. 1. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
22. 4. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19059
Up-108/98
8.7.1998
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe J. K. iz L. na seji senata dne 8. julija 1998
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba J. K. zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 339/98 z dne 26.3.1998 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 120/98 z dne 3.4.1998 in zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS št. I Ips 64/98 z dne 9.4.1998 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Dne 22.4.1998 je pritožnik Ustavnemu sodišču posredoval vlogo, v kateri navaja, da je bil s sklepom sodišča zoper njega podaljšan pripor iz priporega razloga ponovitvene nevarnosti.
Meni da ta priporni razlog ni več podan, saj se bo, če bo pripor zoper njega odpravljen, za čas trajanja kazenskega postopka preselil k staršem v P. Navedeno okoliščino naj bi navajal že v pritožbi zoper sklep o podaljšanju pripora, vendar je sodišče ni upoštevalo. Pritožnik je ustavni pritožbi priložil v izreku tega sklepa citirane sodne odločbe. Meni, da so vse izpodbijane sodne odločbe napisane šablonsko. Po njegovem mnenju se sodišče pri odločanju o priporu ne more opirati na prvi odstavek 20. člena Ustave, saj je ta v nasprotju z 19. členom Ustave. Moralo pa bi upoštevati 27. člen Ustave (domneva nedolžnosti). Sklicuje se tudi na 200. člen Zakona o kazenskem postopku in na 5. člen Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, vendar svojega sklicevanja konkretno ne obrazloži. Predlaga, da Ustavno sodišče ugotovi "dejansko verodostojnost" izpodbijanih odločb, saj so po njegovem mnenju v nasprotju z 18. členom Zakona o kazenskem postopku, ker ne vsebujejo pravilne utemeljitve pripornega razloga. Predlaga tudi, da Ustavno sodišče izpodbijane odločbe razveljavi in odpravi pripor.
2. S sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 339/98 z dne 26.3.1998 je bil pritožniku drugič podaljšan pripor za en mesec, to je do 28.4.1998. Predlog za podaljšanje pripora je podal preiskovalni sodnik zaradi potrebne dopolnitve preiskave.
Izvenobravnavni senat ugotavlja, da je priporni razlog ponovitvene nevarnosti še vedno podan:
- Iz zbranih podatkov po mnenju senata izhaja, da je med obdolžencem in njegovo ženo v razdobju preteklih nekaj let pogosto prihajalo do prepirov, pa tudi fizičnih obračunavanj, zaradi česar je večkrat posredovala policija.
- Iz izpovedi oškodovanke in njenih otrok je razvidno, da je obdolženec agresiven in da je oškodovanki že večkrat grozil, da jo bo ubil, še zlasti v vinjenem stanju.
- Zaradi številnih nesoglasij med njima, je prišlo tudi do razveznega postopka, kateremu je obdolženec nasprotoval, in prav na dan naroka za razvezo je prišlo do obravnavanega kaznivega dejanja.
- Obdolženec je bil v letu 1993 že obsojen zaradi kaznivega dejanja z elementom nasilja (huda telesna poškodba po prvem odstavku 53. člena Kazenskega zakonika RS) na zaporno kazen.
Po oceni senata je nedvomno podana realna nevarnost, da bi obdolženec, kolikor bi bil spuščen na prostost, ponovil kaznivo dejanje z elementi nasilja oziroma dokončal že začeto kaznivo dejanje. Za varnost oškodovanke in njenih otrok je po mnenju senata tako neogibno potrebno, da obdolženec še nadalje ostane v priporu, ki je tudi glede na težo kaznivega dejanja sorazmeren ukrep.
3. S sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 120/98 z dne 3.4.1998 je bila zavrnjena pritožba obdolženca zoper sklep o podaljšanju pripora. Po mnenju pritožbenega sodišča ni nobenega dvoma, da je iz doslej zbranih podatkov v kazenskem spisu razviden utemeljen sum, da je obdolženec storil očitano mu kaznivo dejanje. Sodišče ocenjuje, da je še vedno podan priporni razlog ponovitvene nevarnosti. V obrazložitvi svoje ocene navaja iste okoliščine kot izvenobravnavni senat sodišča prve stopnje. Pritožbeno sodišče meni, da je še vedno podana konkretna nevarnost, da bi obdolženi na prostosti poskušal ponoviti kaznivo dejanje ali ga celo dokončati, zato njegova obljuba, da bo šel živeti k materi v P., ne more zadostovati, saj bi se lahko kadarkoli vrnil v L. Zlasti če bi bil pod vplivom alkohola, kar pa je po mnenju sodišča zelo verjetno, saj je iz izvedenskega mnenja zdravnika psihiatra razvidno, da njegov način uživanja alkohola kaže na odvisnost. Vse navedene okoliščine po oceni sodišča opozarjajo na tako visoko stopnjo nevarnosti ponovitve, tako hudega kaznivega dejanja, da je samo pripor tisto neizogibno a hkrati sorazmerno sredstvo za zaščito varnosti ljudi.
4. S sodbo Vrhovnega sodišča RS št. I Ips 64/98 z dne 9.4.1998 je bila zavrnjena pritožnikova zahteva za varstvo zakonitosti zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 25.2.1998, št.
Ks 215/98 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani z dne 6.3.1998, št. II Kp 84/98. Z navedenim sklepom sodišča prve stopnje je bil zoper pritožnika prvič podaljšan pripor za en mesec. Iz sodbe je razvidno, da je pritožnik v zahtevi za varstvo zakonitosti formalno zatrjeval bistveno kršitev določb kazenskega postopka, dejansko pa zatrjeval obstoj nove okoliščine (da se je 9.3.1998 dogovoril s svojo materjo za preselitev k njej v P.) in s tem uveljavljal zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja. Ker po določbi drugega odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti iz navedenega razloga, je Vrhovno sodišče izredno pravno sredstvo zavrnilo.
B.
5. V svoji vlogi pritožnik sicer konkretno navaja opravilne številke in datume izpodbijanih sodnih odločb in nazive sodišč, ki naj bi jih izdala, vendar pa se navedeni podatki ne ujemajo s podatki v sodnih odločbah, priloženih ustavni pritožbi. Iz priloženih sodnih odločb je mogoče tudi ugotoviti, da sodba Vrhovnega sodišča, ni bila izdana v zvezi z zahtevo za varstvo zakonitosti zoper preostala dva priložena sklepa, ampak v zvezi s sklepom, s katerim je bil pritožniku prvič podaljšan pripor za en mesec. Ta sklep in sklep pritožbenega sodišča v zvezi z njim, ustavni pritožbi nista priložena. Tudi dejstva, ki naj bi utemeljevala ustavno pritožbo, pritožnik le skromno navaja.
6. Glede na navedeno je Ustavno sodišče z dopisom z dne 24.4.1998 pritožnika obvestilo, da je njegova vloga pomanjkljiva, in ga v skladu z drugim odstavkom 54. člena Zakona o ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju:
ZUstS) pozvalo, da jo v roku 8 dni od prejema poziva dopolni tako, da se izjasni zoper katere sodne odločbe vlaga ustavno pritožbo in utemelji domnevne kršitve ustavnih pravic in svoboščin. Ustavno sodišče je pritožnika tudi opozorilo, da lahko njegovo vlogo zavrže, če je ne bo v postavljenem roku ustrezno dopolnil.
7. Pritožnik je navedeni poziv Ustavnega sodišča prejel dne 29.4.1998, kar je razvidno iz povratnice v spisu Ustavnega sodišča. Kljub prejemu poziva pa pritožnik svoje vloge ni dopolnil. Zato se je Ustavno sodišče v postopku za preizkus ustavne pritožbe omejilo na preizkus vlogi priloženih sodnih odločb v okviru navedb v ustavni pritožbi.
8. Glede na vsebino pritožbenih navedb je treba na prvem mestu poudariti, da je ustavna pritožba poseben institut varovanja človekovih pravic in svoboščin in je v sistemu sodnega varstva namenjena izjemni obravnavi sodnih odločb. Ustavno sodišče ni instančno sodišče, ki bi presojalo, ali je sodišče v postopku odločanja pravilno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno in procesno pravo. Ta presoja je v skladu z ustavnimi in zakonskimi določbami zaupana sodiščem splošne pristojnosti, ki sodijo v skladu z ustavo in zakonom. Ustavno sodišče pa lahko opravlja nadzor nad sojenjem z ustavnega vidika in v tem okviru ugotavlja, ali ni morda sodišče splošne pristojnosti v postopku odločanja nedovoljeno poseglo v ustavno pravico posameznika.
9. Ustava v 19. členu določa, da se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon.
Prvi odstavek 20. člena Ustave pa določa ustavne pogoje za odreditev pripora, torej za poseg v človekovo pravico do osebne svobode. Zakonske pogoje za odreditev pripora določa 201. člen Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94). Pri odločanju o odreditvi ali podaljšanju pripora morajo sodišča ugotavljati tako obstoj ustavnih kot obstoj zakonskih pogojev za ta poseg v pravico do osebne svobode. Iz izpodbijanih sodnih odločb je razvidno, da so sodišča na podlagi proste presoje številnih konkretnih okoliščin primera ugotovila, da še vedno obstajajo pogoji za pritožnikov pripor. Pri tem so posebno pozornost posvetila obstoju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti. Svojo odločitev so sodišča tudi izčrpno obrazložila in navedla, zakaj štejejo, da je nadaljnje trajanje pripora neogibno potrebno za zagotovitev varnosti ljudi. Iz izpodbijanega sklepa pritožbenega sodišča pa je tudi razvidno, da je pri svojem odločanju upoštevalo novo okoliščino selitve v P., ki jo je uveljavljal pritožnik, svojo odločitev o tem, da ta okoliščina ne vpliva na obstoj pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, pa je sodišče tudi konkretno utemeljilo. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da sodišča v izpodbijanih sodnih odločbah očitno niso kršila človekove pravice iz 19. člena Ustave. V primeru, da je pripor odrejen in podaljšan v skladu z Ustavo in zakoni, pa s sodno odločbo tudi ne more biti kršeno načelo domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave (odločba Ustavnega sodišča št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 - Uradni list RS, št. 25/96). Očitka kršitve 5. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94) pritožnik v svoji vlogi ni obrazložil, Ustavno sodišče pa samo, glede na zgoraj navedeno, tudi ni ugotovilo njenega obstoja.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Peter Jambrek ter člana sodnica in sodnik dr. Miroslava Geč - Korošec in dr. Tone Jerovšek.
Predsednik senata
dr. Peter Jambrek