Up-83/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-83/97
Datum odločitve:
23. 1. 1998
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.83.97
Akt:
Ustavna pritožba C. B. U. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 296/95-4 z dne 8.1.1997

Ustavna pritožba D. K. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 296/95-4 z dne 8.1.1997

Ustavna pritožba A. U., V. B., G. G. U. in V. U. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 296/95-4 z dne 8.1.1997
Izrek:
Ustavna pritožba C. B. U. zoper sodbo Vrhovnega sodišča se zavrže.

Ustavna pritožba D. K. zoper sodbo Vrhovnega sodišča se zavrže.

Ustavna pritožba A. U., V. B., G. G. U. in V. U. zoper sodbo Vrhovnega sodišča se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Ker ena od domnevnih pritožnic ni podpisala pooblastila odvetniku za zastopanje, je treba šteti, da je ustavno pritožbo glede nje vložil odvetnik v svojem imenu, torej jo je vložila neupravičena oseba, zato je Ustavno sodišče v tem delu šritožbo zavrglo.
Ker pritožnik ni izkazal, da je vložil tožbo v upravnem sporu zoper dokončni upravni akt, ni podana procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev.
Upravni spor je po določbi prvega odstavka 157. člena Ustave praviloma spor o zakonitosti upravnega akta. Z upravnim sporom se ne nadomešča pristojnost upravnih oblasti za odločanje o pravicah, obveznostih ali pravnih koristih posameznikov, ker bi takšno odločanje v nasprotju z načelom delitve oblasti pomenilo, da sodstvo opravlja funkcije, ki sodijo po naravi stavri v izvršilnoupravno sfero. Pač pa lahko in mora sodstvo vstopiti z meritornim odločanjem o zadevi v vseh tistih primerih, ko upravna oblast že po izvršeni sodni presoji zakonitosti upravnega akta svoje funkcije ne bi opravila v skladu z navodili sodišča. Sodišče, ki je odpravilo upravni akt zaradi kršitve načela dvostopenjskega odločanja v upravnem postopku (drugostopni organ je s svojo odločitvijo sam zavrnil vlogo stranke) in samo ni meritorno odločilo o zahtevi za denacionalizacijo, zato ni kršilo pravice pritožnikov iz 23. člena Ustave.
Ker sodišče s svojo odločitvijo sploh ni presojalo, ali so pritožniki upravičenci do denacionalizacije in ali izpolnjujejo pogoj državljanstva, z izpodbijano sodbo ni moglo priti do kršitve pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) pritožnikov glede na državljanstvo.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Pravica do sodnega varstva.

Načelo legalitete.

Upravni spor.

Denacionalizacija, državljanstvo kot kriterij.

Izčrpanje vseh pravnih sredstev kot procesni pogoj za vložitev ustavne pritožbe.

Vlagatelj ustavne pritožbe, neupravičena oseba, pomanjkanje pooblastila, oziroma podpisa v pooblastilu.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 23., 120., 157. čl.

Zakon o nacionalizaciji zasebnih gospodarskih podjetij (ZNZGP), 7. čl.

Zakon o denacionalizaciji (ZDen), 3. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 51., 2. in 3. al. 1. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. U-I-195/93 z dne 19. 6. 1997 (OdlUS VI,92).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
10. 3. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje
Dokument:
US18758
Up-83/97
23.1.1998
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe D. K. iz K. ter A. U. in V. B., obeh iz ZDA, G. G. U., C. B. U. in V. U., vseh iz I., ki jih vse zastopa D. K., odvetnik v K. na seji senata dne 23. januarja 1998
s k l e n i l o:
1. Ustavna pritožba C. B. U. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 296/95-4 z dne 8.1.1997 se zavrže.
2. Ustavna pritožba D. K. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 296/95-4 z dne 8.1.1997 se zavrže.
3. Ustavna pritožba A. U., V. B., G. G. U. in V. U. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 296/95-4 z dne 8.1.1997 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožniki so 10.3.1997 vložili ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa navedeno sodbo Vrhovnega sodišča. Zatrjujejo, da so jim bile z njo kršene pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave in pravica do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave ter pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Pritožniki menijo, da bi moralo Vrhovno sodišče obravnavati upravičenost pritožnikov do denacionalizacije, ker naj bi bili pritožniki v času nacionalizacije in agrarne reforme jugoslovanski državljani, danes pa državljani Republike Slovenije. Pritožniki menijo, da jih izpodbijana sodba obravnava drugače kot druge upravičence do denacionalizacije.
Kršitev ustavnih pravic iz 22. člena Ustave naj bi bila podana zato, ker naj bi sodišče drugače obravnavalo osebe iz bivše cone B Svobodnega tržaškega ozemlja kot osebe iz priključenih ozemelj po mirovni pogodbi z Italijo iz leta 1947. Sodišče naj bi tudi očitno kršilo določbo 157. člena Ustave in v povezavi z njo tudi ustavno pravico iz 23. člena Ustave, ker da bi moralo meritorno odločiti o zadevi. Določbi 157. člena in tretjega odstavka 120. člena Ustave naj bi bili kršeni tudi zato, ker Vrhovno sodišče ni odločilo o zakonitosti izpodbijanega akta.
2. Z izpodbijano sodbo je Vrhovno sodišče delno ugodilo tožbi tožnikov V. K., A. U., V. B., G. G. U. in V. U. ter odpravilo 2. točko izreka odločbe Ministrstva za kmetijstvo in gozdarstvo št. 464-06-175/93 z dne 12.1.1995. Z odločbo Ministrstva je bila v 1. točki izreka zavrnjena kot neutemeljena pritožba pritožnikov zoper sklep pristojnega prvostopnega organa, v 2. točki pa dopolnjena odločitev prvostopnega organa tako, da je Ministrstvo zavrnilo zahtevo za denacionalizacijo premoženja po pokojni R. U., rojeni K., ki ji je bilo premoženje odvzeto z odločbo Okrajne komisije za agrarno reformo. Točko 2 izreka odločbe Ministrstva je Vrhovno sodišče odpravilo, ker je Ministrstvo samo meritorno odločilo o zahtevi strank in s tem kršilo načelo o dvostopenjskem odločanju v upravnem postopku. Sodišče je potrdilo stališče prvostopnega organa glede zahteve pritožnikov za denacionalizacijo premoženja, ki je bilo odvzeto na podlagi določbe 7. a člena Zakona o nacionalizaciji zasebnih gospodarskih podjetij (Uradni list FLRJ, št. 98/46 in 35/48 - v nadaljevanju: ZNZGP). Zahtevek pritožnikov za razveljavitev odločbe o nacionalizaciji in odločbe Okrajne komisije za agrarno reformo pa je sodišče opredelilo kot pravno neutemeljen z obrazložitvijo, da je bila predmet tega upravnega spora lahko le odločba, ki je bila izdana v upravnem postopku, zaradi katerega je bil sprožen upravni spor.
B. - I.
3. Ustavni pritožbi je bilo priloženo pooblastilo, v katerem je uvodoma navedeno, da so dali pooblastilo za zastopanje odvetniku D. K. pritožniki: G. U., C. B. U., A. U. K. in V. U. Iz tega bi lahko sklepali, da so dali pooblastilo za zastopanje štirje pritožniki. Iz podpisov pa je razvidno, da je dalo pooblastilo pet pritožnikov, poleg prej navedenih še pritožnica V. B. Zato je Ustavno sodišče štelo, da je veljavno pooblastilo za zastopanje v postopku z ustavno pritožbo za vse pritožnike, ki so ga podpisali. Pač pa nikjer na pooblastilu ni navedena niti ga ni podpisala pritožnica V. K. Zato je Ustavno sodišče v tem delu v skladu s svojo dosedanjo prakso štelo, da je pritožbo vložil odvetnik, torej jo je vložila neupravičena oseba in jo je bilo treba po določbi tretje alinee prvega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) zavreči (2. točka izreka tega sklepa).
4. Z izpodbijano sodbo je bilo odločeno, kakor je razvidno iz njenega uvoda, o tožbi tožnikov V. K., A. U., V. B., G. U. G. in V. U. Med tožniki pa ni naveden pritožnik C. B. U. S tem pa ta pritožnik ni izkazal, da je zoper zgoraj citirano odločbo Ministrstva za kmetijstvo in gozdarstvo izčrpal vsa pravna sredstva, kar je po določbi prvega odstavka 51. člena ZUstS pogoj za vložitev ustavne pritožbe. Njegovo ustavno pritožbo je bilo zato treba zavreči (1. točka izreka tega sklepa).
B. - II.
5. Preostali pritožniki izkazujejo procesne predpostavke za obravnavo ustavne pritožbe, vendar zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane.
6. Pristojni upravni organ je utemeljeno zavrgel zahtevo pritožnikov za denacionalizacijo premoženja, ki naj bi bilo odvzeto njihovima pravnima prednikoma na podlagi 7. a člena ZNZGP. Po določbi 8. točke prvega odstavka 3. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91-I in 31/93 - v nadaljevanju: ZDen) so upravičenci po tem zakonu tudi osebe, ki jim je bilo premoženje podržavljeno po določbah ZNZGP, razen po 7. a členu tega zakona. Izključitev 7. a člena ZNZGP iz denacionalizacije ni v neskladju z Ustavo. O tem je odločilo Ustavno sodišče s svojo odločbo št. U-I-195/93-19 z dne 19.6.1997 (Uradni list RS, št. 41/97). Zato Vrhovno sodišče, ki je v tem delu potrdilo prvostopno in drugostopno odločitev pristojnih organov, ni kršilo pravic pritožnikov iz 22. in 23. člena Ustave.
7. Zatrjevane kršitve tretjega odstavka 120. člena in 157. člena Ustave same zase ne predstavljajo kršitev človekovih pravic, zato tudi ne morejo biti predmet presoje v postopku ustavne pritožbe. Kolikor se zatrjevani kršitvi povezujeta z določbo 23. člena Ustave, pa je treba ugotoviti, da z odločitvijo Vrhovnega sodišča o pravni neutemeljenosti tožbene zahteve po razveljavitvi odločbe o nacionalizaciji oziroma odločbe okrajne komisije za agrarno reformo Vrhovno sodišče ni kršilo pravice pritožnikov iz 23. člena Ustave. V tem upravnem sporu je Vrhovno sodišče lahko odločalo le o zakonitosti upravnih aktov, izdanih v prvostopnem in drugostopnem upravnem postopku, v katerem se je odločalo o zahtevah pritožnikov za denacionalizacijo.
Izpodbijani odločbi pa sta bili že zdavnaj pravnomočni, zato jih pritožniki ne morejo izpodbijati v upravnem sporu, v katerem uveljavljajo sodno varstvo zoper odločitve o zahtevi za denacionalizacijo podržavljenega premoženja. Če bi Vrhovno sodišče v tej zadevi odločilo drugače, bi kršilo določbo 22. člena Ustave.
8. Zatrjevana kršitev 23. člena Ustave tudi ni utemeljena z navedbami, da bi Vrhovno sodišče namesto odprave dela izpodbijane odločbe moralo odločiti meritorno o zadevi - torej odločiti meritorno o zahtevi za denacionalizacijo. Ustavna pravica iz 23. člena Ustave ne pomeni, da o določenih pravicah, obveznostih in pravnih koristih glede na njihovo pravno naravo ne morejo odločati pristojni upravni organi. Pač pa je zoper njihove odločitve dovoljeno sodno varstvo, kar izrecno določa tretji odstavek 120. člena Ustave. Kakšno sodno varstvo je dovoljeno, opredeljuje že Ustava sama v prvem odstavku 157. člena. Ta določa, da o zakonitosti dokončnih posamičnih aktov, s katerimi državni organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil odločajo o pravicah ali o obveznostih in pravnih koristih posameznikov in organizacij, odloča v upravnem sporu pristojno sodišče, če za določeno zadevo ni z zakonom predvideno drugo sodno varstvo. Upravni spor torej pomeni praviloma presojo zakonitosti upravnega akta. Z upravnim sporom se ne nadomešča pristojnost upravnih oblasti za odločanje o pravicah, obveznostih ali pravnih koristih posameznikov, ker bi takšno odločanje v nasprotju z načelom delitve oblasti pomenilo, da sodstvo opravlja funkcije, ki sodijo po naravi stvari v izvršilnoupravno sfero. Pač pa lahko in mora sodstvo vstopiti z meritornim odločanjem o zadevi v vseh tistih primerih, ko upravna oblast že po izvršeni sodni presoji zakonitosti upravnega akta svoje funkcije ne bi opravila v skladu z navodili sodišča. Tedaj je poseg sodišča z meritorno odločitvijo v zadevi potreben zaradi spoštovanja drugega vidika pravice iz 23. člena Ustave - to je zaradi tega, da se zagotovi odločanje o pravicah v razumnem roku. Te primere je prejšnji Zakon o upravnem sporu izrecno zakonsko urejal, ureja pa jih tudi veljavni Zakon o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97).
9. Vrhovno sodišče je odpravilo odločitev drugostopnega organa, ker je ugotovilo, da je ta sam odločil o zahtevi pritožnikov na prvi in zadnji stopnji. Nedvomno je drugostopni organ ne le ravnal nezakonito, ampak je s svojim nezakonitim ravnanjem tudi kršil ustavno pravico pritožnikov iz 22. člena Ustave, saj je Ministrstvo zavrnilo zahtevo pritožnikov, ne da bi jim dalo možnost izjaviti se o dejstvih in okoliščinah, ki so pravno pomembne za odločitev o stvari. Ugotovljene nezakonitosti Vrhovno sodišče ni moglo odpraviti drugače, kot da je izpodbijano odločitev odpravilo. Pristojni prvostopni upravni organ bo moral odločiti o zahtevku pritožnikov ob spoštovanju njihove pravice iz 22. člena Ustave. Če bi Vrhovno sodišče o zahtevku strank odločilo samo, bi s tem prevzelo funkcijo upravnega odločanja. Zato je glede na zgoraj navedeno ravnalo prav in s svojo odločitvijo ni kršilo pravic pritožnikov iz 23. člena Ustave.
10. Prav tako pa sodišče tudi ni kršilo pravice pritožnikov iz 22. člena Ustave glede vprašanja državljanstva. Vrhovno sodišče tega vprašanja sploh ni presojalo, kar je v obrazložitvi tudi izrecno navedlo. Zato z izpodbijano sodbo sploh ni mogla biti kršena pravica iz 22. člena Ustave, kakor to zatrjujejo in utemeljujejo pritožniki. Ker je 22. člen Ustave do drugega odstavka 14. člena Ustave v razmerju specialnosti, tudi kršitev pravice enakosti pred zakonom ni podana.
11. Ker torej očitno niso podane zatrjevane kršitve človekovih pravic, ni bilo razlogov za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejelo na podlagi druge in tretje alinee prvega odstavka ter prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi predsednik dr. Tone Jerovšek in člana mag. Matevž Krivic in dr. Lovro Šturm.
Predsednik senata
dr. Tone Jerovšek