Up-334/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-334/98
Datum odločitve:
10. 2. 2000
Objavljeno:
OdlUS IX, 130
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.334.98
Akt:
Sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cpg 430/98 z dne 15. 9. 1998
Izrek:
Sklep Višjega sodišča v Ljubljani se razveljavi in se zadeva vrne sodišču druge stopnje v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Kadar pravovarstveni cilj začasne odredbe ni isti kot pravovarstveni cilj močnejšega stvarnopravnega zavarovanja in kadar bi začasna odredba upniku zagotavljala določeno korist, ki jo na podlagi stvarnopravnega zavarovanja ne more dobiti, odločitev sodišča o zavrženju predloga za izdajo začasne odredbe z utemeljitvijo, da upnik že ima močnejše stvarnopravno varstvo, lahko povzroči kršitev pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave).
Geslo:
Izvršilni postopek, začasna odredba.
Lastninsko razmerje, zastavna pravica - hipoteka (na nepremičnini).
Ustavno sodišče, nepristojnost za presojo zakonitosti pravnega stališča posamičnega akta v postopku o ustavni pritožbi.
Enako varstvo pravic.
Pravica do sodnega varstva.
Pravica do izjave pred sodiščem.
Pravna podlaga:
Ustava, 22., 23. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-275/97 z dne 16. 7. 1998 (OdlUS VII,231).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
9. 12. 1998
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US19912
Dokument v PDF obliki:
Up-334-98.pdf
137 KB
Prenesite datoteko
Up-334/98
10.2.2000
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A., d.d., Ž., ki jo zastopa B. B., odvetnik v Z. na seji dne 10. februarja 2000
o d l o č i l o :
Sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cpg 430/98 z dne 15. 9. 1998 se razveljavi in se zadeva vrne sodišču druge stopnje v novo odločanje.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. V izvršilnem postopku z izvršbo na nepremičnino za poplačilo denarne terjatve je pritožnik predlagal izdajo začasne odredbe prepovedi gradnje na nepremičnini, na kateri je sicer imel zastavno pravico (hipoteko). Predlog je utemeljil z navedbo, da namerava dolžnik (oz. novi lastnik, ki pa še ni vpisan v zemljiško knjigo) na zemljišču, ki poleg obremenjene nepremičnine obsega tudi druge, neobremenjene parcele, zgraditi objekt (Univerzitetno knjižnico). Z združitvijo z neobremenjenimi parcelami naj bi hipoteka prenehala veljati, poleg tega pa naj bi bil novozgrajeni objekt izvzet iz izvršbe.
Sodišče prve stopnje je predlog za izdajo začasne odredbe zavrglo z utemeljitvijo, da pritožnik začasne odredbe ne potrebuje, ker ima na predmetni nepremičnini že močnejše zavarovanje - hipoteko. Sodišče druge stopnje je stališču sodišča prve stopnje pritrdilo, ob tem pa še navedlo, da zaradi združitve obremenjene nepremičnine z neobremenjenimi nepremičninami hipoteka ne bo prenehala, prav tako pa ni mogoče slediti zgolj pavšalni pritožnikovi trditvi, da bo novozgrajeni objekt izvzet iz izvršbe.
2. V ustavni pritožbi pritožnik navaja, da po izgradnji stavbe izvršba na nepremičnino, na kateri ima hipoteko, ne bo več možna, ker dela, na katerem je hipoteka, ne bo mogoče ločiti od celote. Navaja, da se lastniki ostalih neobremenjenih parcel gotovo ne bodo strinjali z raztegnitvijo hipoteke na celotno zemljišče. Navaja, da je, kolikor je to glede na obstoječe dejanske podatke mogoče, obrazložil, da bo zgrajena stavba izvzeta iz izvršbe, saj bo šlo za objekt, ki predstavlja infrastrukturo za državne namene oziroma potrebe lokalne skupnosti, ki so javnega pomena. Pritožnik oporeka stališču, da naj bi zahteval "zavarovanje zavarovanja". Z izdajo začasne odredbe prepovedi gradnje je pritožnik želel zavarovati izvršbo pravnomočno priznane terjatve, z izvedbo gradnje pa bi prišlo do takšnih pravnih in dejanskih sprememb, da izvršba ne bi bila več mogoča. Pritožnik meni, da je z izpodbijanim sklepom kršena njegova pravica do sodnega varstva po 23. členu Ustave, saj naj bi z zavrnitvijo predloga za izdajo začasne odredbe pritožnikova zastavna pravica izgubila pomen. S tem naj bi bila prekršena tudi pritožnikova ustavna pravica do zasebne lastnine. Pravico do sodnega varstva naj bi sodišče kršilo tudi s tem, da ni odgovorilo na pritožnikove navedbe, da dolžnik z izdajo začasne odredbe ne bo pretrpel nobene škode in da zato ni treba izkazati nevarnosti za izvršbo. Sodišče naj bi kršilo tudi pritožnikovo pravico do enakega varstva pravic, ker naj bi pritožnika s tem, ko je odreklo pravico do zavarovanja, postavilo v neenak položaj glede na druge upnike v takih postopkih. Pritožnik se sklicuje na ustavnosodno razlago, da ustavne pravice niso priznane zgolj formalno in teoretično, pač pa mora biti zagotovljena možnost njihovega dejanskega in učinkovitega izvrševanja.
3. Senat Ustavnega sodišča je dne 25. 5. 1999 sklenil, da se ustavna pritožba sprejme v obravnavo - 54. člen Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS). V postopku je Ustavno sodišče skladno s 56. členom ZUstS ustavno pritožbo in sklep o sprejemu vročilo sodišču, ki je izdalo izpodbijani sklep, v skladu z 22. členom Ustave pa tudi nasprotni stranki iz izvršilnega postopka (gospodarski družbi C. C., d.d., V.) in jima omogočilo, da na ustavno pritožbo odgovorita, česar pa nista storila.
B.
4. Ustavno sodišče je že v odločbi št. Up-275/97 z dne 16. 7. 1998 (OdlUS VII, 231) sprejelo stališče, da lahko odrek izdaje začasne odredbe v določenih primerih povzroči kršitev pravice do sodnega varstva (prvi odstavek 23. člena Ustave). Vendar pa to ne pomeni, da Ustavno sodišče presoja zakonitost odločitev sodišč o ukrepih zavarovanja. Ustavno sodišče ni instančno sodišče, ki bi bilo pristojno ugotavljati kršitve pri uporabi materialnega in procesnega prava ter pri ugotovitvi dejanskega stanja same po sebi. Skladno s 50. členom ZUstS Ustavno sodišče izpodbijano sodno odločbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. V odločitev sodišča o ukrepu zavarovanja bo Ustavno sodišče poseglo le v primeru, če temelji na pravnem stališču, ki je nezdružljivo s katero izmed ustavnih pravic. Ob ugotovitvi, da je izdaja začasne odredbe v določenih primerih sicer nujna za zagotovitev učinkovitosti pravice do sodnega varstva, pa je treba dodati (kot izhaja tudi iz že omenjene odločbe Ustavnega sodišča), da je začasna odredba zgolj sredstvo zavarovanja ter ni in ne sme postati sredstvo, ki bi nadomestilo redno sodno varstvo v pravdnem postopku. Tudi argumenti o racionalizaciji in pospešitvi sodnih postopkov te ugotovitve ne morejo ovreči.
5. Bistveno pravno stališče, na katerem temelji odločitev sodišč, je, da upnik nima pravnega interesa za izdajo začasne odredbe, ker ima z zastavno pravico že močnejše zavarovanje.
Gotovo ni samo po sebi v nasprotju s pravico do sodnega varstva po 23. členu Ustave ali kakšno drugo ustavno pravico, da sodišče pravni interes opredeljuje kot splošno procesno predpostavko za opravo vsakega procesnega dejanja (tudi predloga za zavarovanje terjatve), katere obstoj mora biti izkazan kljub temu, da zakon tega izrecno ne določa. Prav tako ne nasprotuje ustavnim pravicam stališče, da pravni interes za uveljavljanje določenega pravnega varstva ni podan v primeru, če stranka že ima kvalitetnejšo obliko pravnega varstva. Če lahko stranka isto korist doseže s kvalitetnejšo in celovitejšo obliko pravnega varstva, ni v nasprotju z ustavno pravico do sodnega varstva, če se ji odreče pravni interes za uveljavljanje drugega, manj kvalitetnega pravnega varstva. Vendar pa je pri tem treba presoditi, ali je pravovarstveni cilj šibkejšega sredstva zavarovanja resnično isti kot pravovarstveni cilj kvalitetnejše oblike pravnega varstva. Zato je tudi v obravnavani zadevi stališče sodišča o tem, da zastavna pravica predstavlja močnejše zavarovanje kot začasna odredba in da zato upnik nima pravnega interesa za začasno odredbo, skladno s pravico do učinkovitega sodnega varstva, vendar le pod pogojem, da je pravovarstveni cilj obeh pravnih sredstev isti. Če zastavna pravica resnično krijejo vse nevarnosti, zaradi katerih upnik predlaga izdajo začasne odredbe, potem zanjo ni potrebe. Če pa z začasno odredbo upnik doseže določeno korist, ki mu je zastavna pravica ne zagotavlja, potem stališče o pomanjkanju pravnega interesa zaradi močnejšega sredstva zavarovanja ni sprejemljivo.
6. Ni dvoma, da hipoteka, ki pomeni stvarno pravico absolutne narave, predstavlja kvalitetnejšo obliko pravnega varstva kot začasna odredba, ki ne povzroča stvarnopravnih učinkov. Na splošno tudi ni dvoma, da hipoteka učinkovito odpravlja nevarnosti, zaradi katerih stranka sicer zahteva izdajo začasne odredbe in da zato za izdajo začasne odredbe v zvezi z določeno nepremičnino hipotekarni upnik nima pravnega interesa.
Razumljivo je, da je pravni interes za začasno odredbo prepovedi odsvojitve in obremenitve nepremičnine mogoče odreči upniku, ki na tej nepremičnini že ima hipoteko, saj mu ta kot stvarna pravica zagotavlja varstvo tudi zoper morebitnega novega lastnika, obenem pa tudi varstvo vrstnega reda v primeru kasnejših obremenitev. Vendar pa gre v obravnavani zadevi, vsaj po navedbah upnika, za drugačen primer. Upnik trdi, da začasno odredbo prepovedi gradnje potrebuje, ker bi zaradi sprememb na obremenjeni nepremičnini (združitev z neobremenjenimi zemljišči ter izgradnja objekta, ki bi bil izvzet iz izvršbe), hipoteka ostala brez dejanske vrednosti. Pred zanikanjem pravnega interesa za izdajo začasne odredbe bi se zato sodišče moralo vprašati, ali (če je ta nevarnost sploh utemeljena) že obstoječa hipoteka in pravna sredstva za njeno varstvo to nevarnost odpravljajo.
7. Bistveno pravno stališče, na podlagi katerega je Višje sodišče odreklo izdajo začasne odredbe predlagane vsebine, je, da pritožnik začasne odredbe prepovedi gradnje ne potrebuje, ker z združitvijo parcel, na katerih bo zgrajena stavba, hipoteka, ki je dotlej obstajala na eni izmed parcel, ne bo prenehala. Iz tega stališča je mogoče konkludentno sklepati, da se bo hipoteka z združitvijo parcel razširila na celotno združeno parcelo. Ni mogoče reči, da je to stališče v nasprotju s kakšno človekovo pravico ali svoboščino ali, da je očitno napačno in s tem samovoljno in arbitrarno. Pritožnik sam navaja, da gre v sodni praksi in teoriji za nerešeno vprašanje. V teoriji je mogoče najti stališča, po katerih v primeru združitve parcel hipoteka, ki je pred tem obstajala na eni izmed parcel, ne preneha, pač pa se razširi na celotno združeno parcelo. Takšno stališče zavzema tudi Juhart (Komentar Zakona o zemljiški knjigi; Gospodarski vestnik, Ljubljana, 1998; str. 387-390), ki ob tem meni, da je ob pomanjkanju posebnih določb v Zakonu treba upoštevati splošna načela civilnega prava. Iz teh izhaja, da mora položaj tretjih ob združitvi ali delitvi nepremičnine ostati nespremenjen (oz. se vsaj ne sme poslabšati). Zaradi varstva hipotekarnega upnika je takšno stališče tudi prepričljivo. Pritožnikov pomislek o varstvu lastnikov združene parcele, ki naj se gotovo ne bi strinjali z razširitvijo hipoteke na celotno nepremičnino, ni razumljiv. Lastnik (hipotekarni dolžnik) je namreč tisti, ki zaradi obsežne gradnje povzroča združevanje doslej ločenih - obremenjenih in neobremenjenih parcel. Če se lastnik ne strinja z razširitvijo hipoteke na združeno parcelo, ki jo sestavljajo tudi doslej neobremenjene parcele, lahko to enostavno zagotovi s tem, da z graditvijo ne povzroči združevanja parcel. Ker je lastnik tisti, ki z gradnjo povzroča združevanje parcel, in ker se zastavni upnik temu ne more upreti, je logično stališče, da je treba zagotoviti varstvo zastavnega upnika - to pa je mogoče le tako, da se hipoteka, ki je doslej obstajala na enem zemljišču, razširi na celotno združeno parcelo.
8. Glede stališča o učinkovanju združitve parcel na obstoječo hipoteko, po katerem upnik nima pravnega interesa za začasno odredbo, v odločitvi sodišča ni zatrjevane kršitve človekove pravice. Stališče, da nevarnost, na katero se sklicuje upnik, v celoti odpravlja že obstoječa hipoteka kot močnejša oblika zavarovanja, je utemeljeno.
9. Druga bistvena ugotovitev sodišč je, da glede na navedbe pritožnika ni mogoče sklepati, da bo novozgrajena nepremičnina izvzeta iz izvršbe. Sodišče druge stopnje se pri tem sklicuje na novelirano 14. poglavje Zakona o izvršilnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 20/78 in nasl. - v nadaljevanju: ZIP). V sklicevanju na 14. poglavje ZIP je sklep Višjega sodišča v tem delu napačen. Sodišče je očitno spregledalo, da omejitev in izvzetja iz izvršbe glede pravnih oseb ni urejalo zgolj 14. poglavje ZIP, pač pa tudi 6. člen ZIP, ki določa, da na stvareh in pravicah pravnih oseb ni mogoča izvršba, če so te stvari in pravice nujne za izvrševanje njihovih nalog oziroma opravljanje dejavnosti. Iz te določbe bi izhajalo, da bo objekt, o katerem govori upnik (zgradba Univerzitetne knjižnice), izvzet iz izvršbe. V Zakonu o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 51/98 - ZIZ) tovrstno oprostitev opredeljuje četrti odstavek 32. člena, po katerem so iz izvršbe izvzete stvari, ki so dolžniku nujno potrebne za opravljanje javne službe.
10. Vendar pa se postavlja vprašanje, ali določila o izvzetosti iz izvršbe veljajo tudi v primeru, ko dolžnik na stvari, ki ni izvzeta iz izvršbe, ustanovi zastavno pravico, kasneje pa z lastnimi ravnanji (npr. gradnjo na zemljišču) to stvar oziroma njeno namembnost spremeni tako, da bi bila po splošnih pravilih izvzeta iz izvršbe.
11. Ker je sodišče zavrglo upnikov predlog za izdajo začasne odredbe, ne da bi predhodno preverilo, ali obstoječa zastavna pravica krije vse nevarnosti, na katere se pri predlogu za izdajo začasne odredbe sklicuje upnik, je prekršilo pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Če bi se namreč izkazalo, da bo zgrajeni objekt izvzet iz izvršbe, bi odrek pravnega interesa za izdajo začasne odredbe predlagane vsebine (prepoved gradnje) dejansko povzročil, da bi pritožnikova zastavna pravica ostala brez vsake dejanske in praktične vrednosti. V primeru, da bi po gradnji obremenjena nepremičnina postala izvzeta iz izvršbe, namena hipoteke - prodaje in poplačila iz zastavljene stvari - ne bi bilo več mogoče uresničiti. S tem pa bi bila onemogočena tudi učinkovita izvršitev upnikove, s pravnomočno sodbo priznane terjatve.
12. Stališče, ki ni združljivo s pravico do sodnega varstva, je sprejelo že sodišče prve stopnje. Ker pa so bila v postopku sporna le pravna vprašanja, zadošča razveljavitev sklepa sodišča druge stopnje in vrnitev zadeve sodišču druge stopnje v nov postopek. V ponovnem postopku preizkusa pritožbe bo moralo Višje sodišče v skladu z razlogi v tej odločbi preveriti, ali bo objekt, na katerega se nanaša začasna odredba, izvzet iz izvršbe. Le če bo presodilo, da zgrajeni objekt ne bo izvzet iz izvršbe, stališče o pomanjkanju pravnega interesa za izdajo začasne odredbe ne bo predstavljalo kršitve pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. V nasprotnem primeru pa pravnega interesa za izdajo predlagane začasne odredbe s sklicevanjem na obstoječo zastavno pravico ne bo mogoče zanikati in sodišče bo v tem primeru (če bodo izpolnjene tudi druge procesne predpostavke) moralo vsebinsko odločiti o njeni utemeljenosti.
13. Predstavljena stališča Ustavnega sodišča seveda ne preprečujejo, da sodišče druge stopnje ob ponovni obravnavi pritožbe pred vprašanjem pravnega interesa najprej presodi obstoj drugih predpostavk za izdajo začasne odredbe (npr. vprašanje pasivne legitimacije).
14. Samostojnega pomena je sicer navedba pritožnika, da se sodišča niso opredelila do njegove navedbe, da s predlagano začasno odredbo dolžnik ne bi utrpel nobene škode in da zato ni treba dokazovati ogroženosti za izvršbo. Vendar Ustavnemu sodišču, ker je izpodbijano sodbo razveljavilo že iz drugega razloga, ni bilo treba odločati še o utemeljenosti te navedbe.
C.
15. Ustavno sodišče je to odločbo sprejelo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, dr. Miroslava Geč-Korošec, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Lojze Ude, dr. Mirjam Škrk in dr. Dragica Wedam-Lukić. Odločbo je sprejelo soglasno.
P r e d s e d n i k
Franc Testen