Up-193/95
Natisni
Opravilna št.:
Up-193/95
Datum odločitve:
14. 10. 1998
Objavljeno:
OdlUS VII, 234
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.193.95
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 42/94 z dne 19.9.1995, odločba Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. Psp 21/94 z dne 2.6.1994, odločba Sodišča združenega dela pokojninskega in invalidskega zavarovanja v Republiki Sloveniji št. Sp 177/92 z dne 19.3.1993, odločba strokovne službe SPIZ št. V- 9875006 z dne 29.5.1992 in sklep območne delovne enote Ljubljana št. V-9875006 z dne 31.3.1992
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča, odločba Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani, odločba Sodišča združenega dela pokojninskega in invalidskega zavarovanja v Republiki Sloveniji, odločba strokovne službe SPIZ in sklep območne delovne enote Ljubljana se razveljavijo.

P. P. je upravičen do akontacije vojaške pokojnine po Odloku o izplačevanju akontacij vojaških pokojnin.

To odločbo izvrši Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije tako, da odmeri in izplačuje P. P. akontacijo pokojnine.
Evidenčni stavek:
Člen 2. Odloka o izplačevanju akontacij vojaških pokojnin predstavlja posebno ugodnost za določene vojaške osebe, ki so v svoji skupnosti vojaških zavarovancev uveljavile pravico do pokojnine oziroma so izpolnile pogoje za priznanje pravice do pokojnine po 25.6.1991 (OdlUS III,7). Ugodnosti, ki jih daje Odlok, je treba razlagati široko in v skladu z načelom enakosti pred zakonom tako, da veljajo enako za vse posameznike, katerih dejanski in pravni položaj je enak oziroma primerljiv. To toliko bolj, ker gre v primeru pokojnine za zagotavljanje ene temeljnih ustavnih pravic - pravice do socialne varnosti iz 50. člena Ustave (Odloča US št. Up-89/94 z dne 12.3.1998).
V primeru pritožnika kot invalidskega upokojenca le ustrezno široka razlaga Odloka zagotavlja njegov enak položaj z drugimi vojaškimi zavarovanci, ki so bili pri priznanju pravice do akontacije vojaške pokojnine v primerljivem dejanskem in pravnem položaju (starostni upokojenci). Tudi pri vojaških zavarovancih je bistveni pogoj za priznanje pravice do vojaške invalidske pokojnine ugotovitev o trajni nezmožnosti za aktivno vojaško službo kot posledici bolezni ali poškodb. Šteti je torej, da je pritožnik zadostil z Odlokom določenemu pogoju - "izpolnitev pogojev za priznanje pravice do pokojnine" - tudi, kolikor je bila do 18.10.1991 po pristojnem organu ugotovljena njegova trajna nesposobnost za aktivno vojaško službo. V tem smislu je treba razumeti tudi uporabo predpisov o pokojninskem in invalidskem zavarovanju vojaških zavarovancev.
Geslo:
Vojaške pokojnine, akontacija.
Pokojninsko in invalidsko zavarovanje, pravica, urejanje pravic. Načelo enakosti pred zakonom.
Pravica do socialne varnosti.
Enako varstvo pravic.
Ustavno sodišče, odločitev o sporni pravici ali svoboščini o postopku o ustavni pritožbi.
Določitev izvršitve odločbe Ustavnega sodišča.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 50. čl.
Ustavni zakon za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Slovenije (UZITUL), 18. čl.
Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju vojaških zavarovancev (ZPIZVZ), 14., 24., 35., 69. čl.
Zakon o službi v oboroženih silah (ZSOS), 397., 399. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 59., 60. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje zadeve št. U-I-89/93 z dne 20. 1. 1994 (OdlUS III,7), št.Up-89/94 z dne 12. 3. 1998, št. Up-241/96 z dne 28. 5. 1998.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
13. 12. 1995
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US19124
Dokument v PDF obliki:
Up-193-95.pdf
84 KB
Prenesite datoteko
Up-193/95
14.10.1998
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi P. P. iz L., ki ga zastopajo dr. P. Č., R. Č. in A. Č., odvetniki v G. na seji dne 14. oktobra 1998
o d l o č i l o:
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 42/94 z dne 19.9.1995, odločba Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. Psp 21/94 z dne 2.6.1994, odločba Sodišča združenega dela pokojninskega in invalidskega zavarovanja v Republiki Sloveniji št. Sp 177/92 z dne 19.3.1993, odločba strokovne službe SPIZ št. V- 9875006 z dne 29.5.1992 in sklep območne delovne enote Ljubljana št. V-9875006 z dne 31.3.1992 se razveljavijo.
2. P. P. je upravičen do akontacije vojaške pokojnine po Odloku o izplačevanju akontacij vojaških pokojnin (Uradni list RS, št. 4/92).
3. To odločbo izvrši Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije tako, da odmeri in izplačuje P. P. akontacijo pokojnine.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik med drugim navaja, da je kot pripadnik bivše skupne jugoslovanske armade ves čas plačeval prispevke za pokojninsko, invalidsko in zdravstveno zavarovanje ter v času vse delovne dobe prebival na ozemlju Republike Slovenije. Po mnenju te pritožbe naj bi bilo irelevantno, kako je v neki državi urejeno pokojninsko zavarovanje oziroma kako je urejeno uveljavljanje te pravice. Pokojnina ne more biti niti nagrada niti kazen. V postopku uveljavljanja pravice pred sodišči pa naj bi se zgodilo prav to, da mu je bila pokojnina odvzeta za kazen zaradi poklica, ki ga je opravljal. Kršena naj bi bila njegova pravica do enakosti pred zakonom in do enakega varstva pravic. Ker je brez sredstev za preživljanje, naj bi bil podvržen nečloveškemu ravnanju, kršena pa naj bi bila tudi njegova pravica do zasebne lastnine. Imel naj ne bi pravice do osebnega dostojanstva in varnosti, socialne varnosti in pravice do zdravstvenega varstva. V dopolnitvi ustavne pritožbe pa pritožnik še navaja, da so sodišča pri odločanju o njegovem zahtevku za priznanje pravice do invalidske pokojnine prezrla določbo 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije, po kateri se kot republiški predpisi uporabljajo tisti zvezni predpisi, ki so veljali v Republiki Sloveniji ob uveljavitvi navedenega zakona, kolikor ne nasprotujejo pravnemu redu Republike Slovenije in kolikor ni s tem zakonom drugače določeno. Določbe drugega odstavka 397. člena in drugega odstavka 399. člena zveznega Zakona o službi v oboroženih silah, ki predpisujejo daljši postopek za prenehanje vojaške službe v primeru trajne nesposobnosti za aktivno vojaško službo, v Sloveniji ne morejo veljati, ker naj bi nasprotovale ureditvi po republiškem Zakonu o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, po katerem se pravico do invalidske pokojnine pridobi z dnem ugotovitve invalidnosti oziroma trajne nezmožnosti za delo. Glede na dejstvo, da je bila pri pritožniku trajna nezmožnost za vojaško službo oziroma za delo ugotovljena dne 20. avgusta 1991, navedene določbe o prenehanju vojaške službe in zavlačevanje vojaških organov z izdajo odločbe o prenehanju vojaške službe ne bi smele privesti do tega, da kot državljan Republike Slovenije ostane brez invalidske pokojnine.
2. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom z dne 28.9.1998 ustavno pritožbo sprejel v obravnavo. Vrhovno sodišče na ustavno pritožbo ni odgovorilo.
B.
3. Potem ko na podlagi izvedenih dokazov pred Sodiščem združenega dela pokojninskega in invalidskega zavarovanja v Republiki Sloveniji ni šteti za dokazano, da bi pritožnik v smislu drugega odstavka 2. člena Odloka o izplačevanju akontacij vojaških pokojnin (Uradni list RS, št. 4/92 - v nadaljevanju: Odlok) sodeloval v agresiji na Republiko Slovenijo, je sporno vprašanje v tej zadevi le še izpolnjevanje pogojev po 2. alinei prvega odstavka 2. člena Odloka. Po tej določbi se za upravičence do akontacije vojaške pokojnine štejejo tudi osebe, "ki so bile po 18.7.1991 na razpolago, v suspenzu, na dopustu ali v bolniškem staležu in so do 18.10.1991 vložile zahtevek in izpolnile pogoje za priznanje pravice do pokojnine oziroma do druge dajatve po predpisih o pokojninskem in invalidskem zavarovanju vojaških zavarovancev". Gre torej za tri kumulativno predpisane pogoje: izpolnitev pogojev za pokojnino do 18.10.1991, vložitev zahtevka za upokojitev do 18.10.1991 in določen status po 18.7.1991.
4. V primeru pritožnika je bilo sporno, ali je do 18.10.1991 izpolnil pogoje za priznanje pravice do invalidske pokojnine po predpisih o pokojninskem in invalidskem zavarovanju vojaških zavarovancev. Dejansko stanje, ugotovljeno v sodnem postopku, pokaže, da je bil pritožnik v času od 20. do 30. junija 1991 na dopustu na Debelem rtiču, nato je bil v kasarni do 16. julija, od 16. julija do 9. avgusta v vojaški bolnici v L., potem pa v bolniškem staležu. Dne 22.8.1991 je višja vojaška zdravniška komisija v Z. podala mnenje, da je trajno nesposoben za delo zaradi posledic bolezni. Z ukazom komandanta z dne 3.9.1991 je bilo odločeno, da mu aktivna vojaška služba preneha z 31.12.1991, po sklepu z dne 16.9.1991 pa je bil z 31.12.1991 tudi razrešen aktivne vojaške službe. Pravica do invalidske pokojnine mu je bila priznana z odločbo Zavoda za socialno zavarovanje vojaških zavarovancev od 1.1.1992 dalje.
5. Po 23. členu Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju vojaških zavarovancev (Uradni list SFRJ, št. 7/85 - v nadaljevanju: ZPIZVZ) je podlaga za pridobitev pravic iz invalidskega zavarovanja tudi invalidnost. Vojaški zavarovanec, pri katerem nastane invalidnost, pridobi pravico do invalidske pokojnine (35. člen ZPIZVZ). Kdaj nastane invalidnost, določa 24. člen ZPIZVZ: ko vojaškemu zavarovancu preneha služba zaradi ugotovljene trajne nezmožnosti za aktivno vojaško službo. Po 69. členu pripada pokojnina upravičencu od dneva, ko so izpolnjeni pogoji za pridobitev pravice do pokojnine. Tako Sodišče združenega dela pokojninskega in invalidskega zavarovanja kot tudi Višje delovno in socialno sodišče v Ljubljani ter Vrhovno sodišče v reviziji so obširno obrazložili, zakaj da je pritožnik pogoje za priznanje invalidske pokojnine po vojaških predpisih izpolnil šele s prenehanjem aktivne vojaške službe - in torej po 18.10.1991. Podrobno je tudi obrazložena razlika glede na pogoje, določene z Zakonom o pokojninskem in invalidskem zavarovanju.
6. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-89/93 z dne 20.1.1994 (OdlUS III, 7) že zavzelo stališče, da 2. člen Odloka predstavlja posebno ugodnost za določene vojaške osebe, ki so v svoji skupnosti vojaških zavarovancev uveljavile pravico do pokojnine oziroma so izpolnile pogoje za priznanje pravice do pokojnine po 25.6.1991. V odločbi št. Up-89/94 z dne 12.3.1998 pa je - izhajajoč iz prej navedenega stališča - presodilo, da je treba ugodnosti, ki jih daje Odlok, razlagati široko in v skladu z načelom enakosti pred zakonom tako, da veljajo enako za vse posameznike, katerih dejanski in pravni položaj je enak oziroma primerljiv. To toliko bolj, ker gre v primeru pokojnine za zagotavljanje ene temeljnih ustavnih pravic - pravice do socialne varnosti iz 50. člena Ustave.
7. Pritožnik je bil celotno relevantno obdobje (od 18.7. do 18.10.1991) v bolniškem staležu. Do 18.10.1991 je pridobil ne samo mnenje pristojne zdravniške komisije, da je trajno neposoben za aktivno vojaško službo, ampak sta mu bila izdana tudi akta o prenehanju aktivne vojaške službe in o razrešitvi. Le določitev datuma 31.12.1991 je tisto dejstvo, ki za pritožnika pomeni nepriznanje pravice do akontacije vojaške pokojnine. Kot je Ustavno sodišče že ugotovilo v odločbi št. Up- 89/94, pa je pogoje za priznanje akontacije vojaške pokojnine za nekatere vojaške zavarovance določil Odlok šele 25.1.1992. Če bi pritožnik pravočasno vedel, da si samo s tem zagotavlja vsaj minimum socialne varnosti, bi na podlagi drugega odstavka 399. člena Zakona o službi v oboroženih silah lahko zahteval tudi hitrejšo razrešitev.
8. Kot je Ustavno sodišče že večkrat navedlo, je Odlok za nekatere vojaške zavarovance datum uveljavitve 18. člena UZITUL pomaknil na 18.10.1991, s tem da zanje tudi ne zahteva izdane odločbe o odmeri pokojnine v tem roku, ampak le, da so vložili zahtevek in izpolnili pogoje za priznanje pravice do pokojnine po predpisih o PIZVZ (torej ne glede na to, kdaj jim je bila izdana odločba o odmeri pravice oziroma ali jim je bila sploh izdana s strani SPIZVZ). Odlok kot pogoj za priznanje pravice do akontacije določa torej le izpolnitev pogojev za priznanje pravice do pokojnine, ne pa tudi že pridobitev pravice do pokojnine.
9. Invalidnost ni pogoj1 za pridobitev pravic, ampak je zavarovani primer, z nastankom katerega je podana podlaga za uveljavljanje pravic iz invalidskega zavarovanja. ZPIZVZ invalidnosti niti ne navaja kot pogoj, ampak kot podlago za pridobitev pravic. Izpolnitev pogojev za priznanje (pridobitev) pravic iz invalidskega in pokojninskega zavarovanja ne pomeni nujno tudi istočasnega pričetka uživanja teh pravic. Tudi po ZPIZVZ je temeljni pogoj za uveljavitev pravic prenehanje zavarovanja. Pravice iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja pridobi vojaški zavarovanec, ki je ob prenehanju zavarovanja izpolnjeval pogoje za pridobitev pravic (14. člen ZPIZVZ). V primeru starostnih (in predčasnih) upokojencev se upošteva, da morajo do 18.10.1991 izpolniti predpisane pogoje - leta starosti oziroma pokojninsko dobo - ne glede na to, od kdaj jim pravica pripada oziroma kdaj jim je bila odmerjena, torej ne glede na to, kdaj jim je prenehalo zavarovanje. Pri invalidskih upokojencih pa definicija invalidnosti po ZPIZVZ pomeni, da se pokrivata datum nastanka invalidnosti in datum prenehanja aktivne vojaške službe - s tem pa tudi datum prenehanja zavarovanja. ZPIZVZ določa trenutek nastanka invalidnosti kot zakonsko fikcijo. Določi, kdaj se šteje, da na podlagi ugotovljene trajne nezmožnosti za aktivno vojaško službo zaradi bolezni ali poškodb nastanejo pravne posledice iz naslova zavarovanja za primer invalidnosti.
10. V primeru pritožnika kot invalidskega upokojenca le ustrezno široka razlaga Odloka zagotavlja njegov enak položaj z drugimi vojaškimi zavarovanci, ki so bili pri priznanju pravice do akontacije vojaške pokojnine v primerljivem dejanskem in pravnem položaju (starostni upokojenci). Tudi pri vojaških zavarovancih je bistveni pogoj za priznanje pravice do vojaške invalidske pokojnine ugotovitev o trajni nezmožnosti za aktivno vojaško službo kot posledici bolezni ali poškodb2. Šteti je torej, da je pritožnik zadostil z Odlokom določenemu pogoju - "izpolnitev pogojev za priznanje pravice do pokojnine" - tudi, če je bila do 18.10.1991 po pristojnem organu ugotovljena njegova trajna nesposobnost za aktivno vojaško službo. V tem smislu je treba razumeti tudi uporabo predpisov o pokojninskem in invalidskem zavarovanju vojaških zavarovancev. Ti so sicer res predvidevali, da nastane invalidnost šele z dnem, ko vojaškemu zavarovancu preneha služba zaradi ugotovljene trajne nezmožnosti za aktivno vojaško službo. Tako razumevanje pa bi pomenilo, da tisti vojaški zavarovanci, ki so v obdobju od 18.7.1991 do 18.10.1991 sicer izpolnili vse pogoje za priznanje invalidnosti, kot datum prenehanja aktivne vojaške službe pa je v odločbi naveden poznejši datum, ne bi prišli v poštev kot upravičenci do akontacije vojaške pokojnine. Zakon o službi v oboroženih silah je namreč določal, da se tistim aktivnim vojaškim osebam, ki jim služba preneha zaradi trajne nesposobnosti za aktivno vojaško službo, akt o prenehanju službe izda v roku največ treh mesecev od dneva, ko nastane razlog za prenehanje službe (drugi odstavek 397. člena ZSOS). Po določbi prvega in drugega odstavka 399. člena ZSOS pa je aktivni vojaški osebi, za katero je bil izdan akt o prenehanju službe, prenehala služba z razrešitvijo - v primeru prenehanja službe zaradi trajne nesposobnosti so aktivno vojaško osebo razrešili po preteku treh mesecev od dneva vročitve akta o prenehanju službe. Glede na tak postopek prenehanja vojaške službe bi praviloma za vse take invalidske upokojence veljal datum razrešitve - s tem pa tudi datum nastanka invalidnosti - po 18.10.1991. Ob taki razlagi zakona pa bi se ti zavarovanci znašli v neenakem položaju z vsemi drugimi vojaškimi zavarovanci, za katere ni bil relevanten datum izdaje odločbe o odmeri pokojnine, ampak izpolnitev dejanskih pogojev za priznanje pravice do pokojnine.
11. Glede na navedeno je Ustavno sodišče presodilo, da je bila pritožniku z izpodbijanima odločbama in sodbo kršena pravica do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave oziroma pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave in je zato v izreku navedene posamične akte razveljavilo.
12. Ustavno sodišče je odločitev v 2. točki izreka sprejelo na podlagi prvega odstavka 60. člena ZUstS, ki pooblašča Ustavno sodišče, da samo odloči o sporni pravici ali svoboščini, če je to nujno zaradi odprave posledic, ki so na podlagi odpravljenega posamičnega akta že nastale, ali če to terja narava ustavne pravice oziroma svoboščine in če je na podlagi podatkov v spisu možno odločiti. Nujnost odločitve o sami pravici zaradi odprave posledic, ki so že nastale, utemeljuje že okoliščina, da je pritožnik kot državljan Slovenije že več let brez zagotovljene socialne varnosti. Za tako odločitev je Ustavno sodišče imelo tudi dovolj podatkov v spisu. Odločitev v 3. točki izreka je Ustavno sodišče sprejelo na podlagi smiselne uporabe prvega in drugega odstavka 60. člena ZUstS. Podobno je Ustavno sodišče ravnalo tudi v zadevi št. Up 241/96 (odločba z dne 28.5.1998). Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije bo moral pritožniku odmeriti akontacijo pokojnine za ves čas, za katerega je po Odloku do nje upravičen.
C.
13. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 59. in 60. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Lovro Šturm ter sodnici in sodniki dr. Miroslava Geč - Korošec, dr. Tone Jerovšek, mag. Matevž Krivic, Franc Testen in dr. Dragica Wedam - Lukić. Odločbo je sprejelo soglasno.
P r e d s e d n i k :
dr. Lovro Šturm
Opombi:
1 V 26. členu ZPIZ je sicer invalidnost navedena kot eden od pogojev za pridobitev pravic, čeprav bi jih bilo točneje imenovati "zavarovane primere, katerih predhoden nastanek pogojuje določeno pravico iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja" (Jože Kuhelj, uvodna pojasnila ZPIZ, ČZ Uradni list, Ljubljana, 1996).
2 ZPIZ v 27. členu določa, da je invalidnost podana, če nastane pri zavarovancu zmanjšanje ali izguba delovne zmožnosti ...