Up-321/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-321/98
Datum odločitve:
29. 11. 2000
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.321.98
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 451/98 z dne 14. 10. 1998 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cp 84/95 z dne 29. 3. 1995 in sodbo Temeljnega sodišča v Kopru, Enote v Piranu, št. 143/94 z dne 10. 1. 1994
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 451/98 z dne 14. 10. 1998 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cp 84/95 z dne 29. 3. 1995 in sodbo Temeljnega sodišča v Kopru, Enote v Piranu, št. 143/94 z dne 10. 1. 1994 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče se v postopku ustavne pritožbe ne more spuščati v presojo materialnopravne pravilnosti izpodbijanih odločitev in v dokazno oceno sodišč. Njegova pristojnost je le ugotavljati, ali ni bila z izpodbijanim sklepom in sodbami kršena katera od človekovih pravic. Zgolj dejstvo, da sodišče ni upoštevalo sklepa, s katerim je sodišče prve stopnje ob koncu glavne obravnave določilo vrednost spornega predmeta, še ne pomeni kršitve načela enakosti pred zakonom (iz drugega odstavka 14. člena Ustave), ki se na področju sodnih postopkov zagotavlja s pomočjo pravice do enakega varstva pravic (iz 22. člena Ustave). Za kršitev te pravice bi šlo le, če bi sodišče zakon uporabilo tako, da bi mu dalo vsebino, ki bi bila v nasprotju z Ustavo, ali če bi bila odločitev tako očitno napačna ali brez razumne pravne utemeljitve, da bi jo bilo mogoče označiti za arbitrarno. Tega izpodbijanemu sklepu in sodbam ni mogoče očitati. Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da pravica do revizije ni ustavna pravica, temveč gre narava ustavne pravice samo pravici do pritožbe. V konkretnem primeru tudi ni bilo mogoče ugotoviti, da bi bila katera od strank neenakopravno obravnavana v primerjavi z drugo niti da bi odločitev sodišča odstopala od ustaljene sodne prakse, zato je Ustavno sodišče ugotovilo, da pravica do enakega varstva pravic (iz 22. člena Ustave) ni bila kršena.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 2. odst. 14., 22. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
30. 11. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20525
Up-321/98
29. 11. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z. na seji senata dne 29. 11. 2000
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 451/98 z dne 14. 10. 1998 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cp 84/95 z dne 29. 3. 1995 in sodbo Temeljnega sodišča v Kopru, Enote v Piranu, št. 143/94 z dne 10. 1. 1994 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
1. Vrhovno sodišče je zavrglo revizijo ustavnega pritožnika.
Menilo je, da je za dopustnost revizije v premoženjskem sporu, ki se ne nanaša na denarno terjatev, odločilna vrednost spora, ki jo je tožnik navedel v tožbi. Tožeča stranka v konkretnem primeru vrednosti spora ni opredelila v tožbi, temveč je šele na poziv prvostopnega sodišča njegovo vrednost navedla v odvetniških točkah. Takšne opredelitve vrednosti pravni red ne pozna, zato je prvostopno sodišče pred začetkom obravnavanja glavne stvari vrednost spora ocenilo v višini 9 000 SIT. Tožena stranka je temu ugovarjala šele proti koncu glavne obravnave. Na podlagi njenih ugovorov je prvostopno sodišče skupaj s sodbo izdalo sklep, v katerem je vrednost spora ocenilo na 80 100 SIT. Vrhovno sodišče je štelo za odločilno vrednost spora v višini 9 000 SIT, saj je menilo, da po začetku obravnavanja glavne stvari pomanjkljivosti glede navedbe vrednosti spornega predmeta ni mogoče več odpraviti. Ustavni pritožnik meni, da mu je Vrhovno sodišče s tem, ko ni upoštevalo sklepa sodišča prve stopnje, s katerim je vrednost spornega predmeta ocenilo na 80 100 SIT, kršilo načelo enakosti pred zakonom (iz drugega odstavka 14. člena Ustave), pravico do enakega varstva pravic (iz 22. člena Ustave) in ga neupravičeno prikrajšalo za revizijo.
2. Ustavno sodišče je v konkretnem primeru z odločbo št. Up- 118/95 z dne 11. 6. 1998 že enkrat razveljavilo sklep o zavrženju revizije in zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču v novo odločanje, ker Vrhovno sodišče pritožniku ni pojasnilo, zakaj ni upoštevalo sklepa sodišča prve stopnje o oceni vrednosti spornega predmeta v višini 80 100 SIT. S tem je pritožnika prikrajšalo za pravico do enakega varstva pravic. Vrhovno sodišče je v novem odločanju navodilo Ustavnega sodišča upoštevalo in svojo odločitev o tem, zakaj za dopustnost revizije ne more biti odločilen znesek, ki ga je s sklepom po koncu obravnavanja določilo sodišče prve stopnje, ustrezno obrazložilo.
3. Ustavno sodišče se v postopku ustavne pritožbe ne more spuščati v presojo materialnopravne pravilnosti izpodbijanih odločitev in v dokazno oceno sodišč. Ustavno sodišče namreč ni nadaljnja instanca rednega sojenja. Njegova pristojnost je le ugotavljati, ali ni bila z izpodbijanimi odločbami kršena katera od človekovih pravic. Zgolj dejstvo, da sodišče ni upoštevalo sklepa, s katerim je sodišče prve stopnje ob koncu glavne obravnave določilo vrednost spornega predmeta, še ne pomeni kršitve načela enakosti pred zakonom (iz drugega odstavka 14. člena Ustave), ki se na področju sodnih postopkov zagotavlja s pomočjo pravice do enakega varstva pravic (iz 22. člena Ustave). Za kršitev te pravice bi šlo le, če bi sodišče zakon uporabilo tako, da bi mu dalo vsebino, ki bi bila v nasprotju z Ustavo, ali če bi bila odločitev tako očitno napačna ali brez razumne pravne utemeljitve, da bi jo bilo mogoče označiti za arbitrarno. Tega izpodbijanemu sklepu in sodbam ni mogoče očitati. Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da pravica do revizije ni ustavna pravica, temveč gre narava ustavne pravice samo pravici do pritožbe. V konkretnem primeru tudi ni bilo mogoče ugotoviti, da bi bila katera od strank neenakopravno obravnavana v primerjavi z drugo niti da bi odločitev sodišča odstopala od ustaljene sodne prakse, zato je Ustavno sodišče ugotovilo, da pravica do enakega varstva pravic (iz 22. člena Ustave) ni bila kršena.
4. Ker z izpodbijanimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
5. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - ZUstS) v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam-Lukić. Sklep je sprejel z dvema glasovoma za in enim proti. Proti je glasoval sodnik Ude, ki je dal ločeno mnenje.
Predsednik senata:
dr. Lojze Ude
Odklonilno ločeno mnenje sodnika dr. Udeta
Ne strinjam se z odločitvijo, da se ne sprejme ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča RS, št. 2 Ips 451/98 z dne 14. 10. 1998. S tem sklepom je Vrhovno sodišče zavrglo revizijo ustavnega pritožnika proti sodbama Temeljnega sodišča v Kopru in Višjega sodišča v Kopru, češ da znaša vrednost spora 9.000 SIT, čeprav je prvostopno sodišče izdalo sklep, s katerim je določilo vrednost spornega predmeta v višini 80.100 SIT, torej v višini, ki v tej zadevi dopušča revizijo. Sklepa nihče ni izpodbijal.
Po določbi tretjega odstavka 330. člena ZPP je sodišče vezano na svoje sklepe, če se ti ne nanašajo na vodstvo pravde ali če ni s tem zakonom določeno kaj drugega. Tudi prejšnji ZPP je vseboval vsebinsko enako določbo. Pravna teorija sklepov o določitvi vrednosti spornega predmeta ne uvršča med sklepe procesnega vodstva (glej Triva, Belajec, Dika, Gradjansko procesno pravo, Zagreb 1986, str. 283 in 284, Juhart, Civilno procesno pravo FLRJ, Ljubljana 1961, str. 222 in 223). Teorija tudi posebej ugotavlja, da je zoper sklep o določitvi vrednosti spornega predmeta dopustna pritožba (Juhart, citirano delo, str. 145).
Očitno je torej, da tak sklep postane pravnomočen. Vrhovno sodišče je glede tega sklepa ugotovilo, da bi se moralo sodišče o vrednosti spornega predmeta v skladu z določbo tretjega odstavka 40. člena ZPP iz leta 1977 (sedaj: tretjega odstavka 43. člena ZPP) izreči do začetka obravnavanja glavne stvari.
Zaradi tega po mnenju Vrhovnega sodišča kasnejša odločitev sodišča o določitvi vrednosti spornega predmeta na odločanje o dopustnosti revizije ne more vplivati.
Dosedanja pravna mnenja Vrhovnega sodišča, sprejeta na občnih sejah, se niso nanašala na situacijo, ko je sodišče ugotovilo vrednost spornega predmeta s svojim sklepom. Nanašala so se na situacijo, ko je tožnik navedel (prepozno) vrednost spornega predmeta, oziroma ko je uporabil za oceno vrednosti spornega predmeta točke (po analogiji taksne in odvetniške tarife).
Zaradi tega sklicevanje Vrhovnega sodišča na zavzeta pravna mnenja za to zadevo ni pomembno.
Mnenja sem, da s strani sodišča prve stopnje s sodno odločbo določena vrednost spornega predmeta, ne glede na to, ali je bila sodna odločba izdana v fazi postopka, ki ni več namenjen določanju ali preverjanju vrednosti spornega predmeta, veže sodišča pri ocenjevanju vprašanja dopustnosti revizije. Drugačno stališče je v nasprotju z izrecno določbo tretjega odstavka 330. člena ZPP, ki pravi, da je sodišče vezano na svoje sklepe, če se ti ne nanašajo na vodstvo pravde ali če ni s tem zakonom določeno kaj drugega. Ni pomembno, katero sodišče določi vrednost spornega predmeta. V tem konkretnem primeru je to storilo za to pooblaščeno prvostopno sodišče, le da po začetku obravnavanja glavne stvari. Pravdni stranki sta se lahko zanašali na vrednost spornega predmeta, kot jo je ugotovilo sodišče s svojo odločbo (sklepom). Vrhovno sodišče pa je v bistvu štelo odločbo za neobstoječo, ne da bi imelo za to kakršnokoli pravno podlago (razen ugotovitve, da je bila izdana po začetku obravnavanja glavne stvari).
Odločba Vrhovnega sodišča torej predstavlja očitno kršitev določbe 158. člena Ustave RS, ki pravi, da je mogoče pravna razmerja, urejena s pravnomočno odločbo državnega organa odpraviti, razveljaviti ali spremeniti le v primerih in po postopku, določenih z zakonom.
Res sicer določba 158. člena Ustave ni uvrščena v poglavje o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah in njena kršitev sama po sebi ne bi mogla biti podlaga za ustavno pritožbo.
Vendar pa po mojem mnenju predstavlja nespoštovanje pravnomočnih odločb kršitev ustavne pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave RS oziroma iz 1. točke 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Pravnomočnost sodnih odločb je tisti element pravice do sodnega varstva, ki omogoči uresničitev sodnega varstva. Nespoštovanje pravnomočnih sodnih odločb torej po mojem mnenju predstavlja tudi kršitev pravice do samega sodnega varstva. Nedvomno to velja za meritorne sodne odločbe, predvsem za sodbe. Mislim pa, da velja tudi za vmesne procesne odločitve, ki prav na podlagi pravnomočnosti vežejo stranke in sodišče. Res je sicer, da pravica do revizije ni ustavna pravica, temveč gre narava ustavne pravice samo pravici do pritožbe (glej tč. 3 obrazložitve odločbe). Vendar v tem primeru sploh ne gre za to, ali je bila pravica do revizije pravilno odklonjena ali ne, temveč gre za vprašanje, ali je Vrhovno sodišče smelo ignorirati pravnomočni sklep nižjega sodišča.
Mnenja sem tudi, da predstavlja nespoštovanje pravnomočnega sklepa s strani Vrhovnega sodišča tudi kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave in iz 1. točke 6. člena citirane Evropske konvencije. Obrazložitev sklepa, h kateremu dajem ločeno mnenje, v 3. točki ponavlja znano stališče Ustavnega sodišča, da bi šlo "za kršitev te pravice (torej pravice do enakega varstva pravic oziroma do poštenega sojenja) le tedaj, če bi sodišče zakon uporabilo tako, da bi mu dalo vsebino, ki bi bila v nasprotju z Ustavo, ali če bi bila odločitev tako očitno napačna ali brez razumne pravne utemeljitve, da bi jo bilo mogoče označiti za arbitrarno" ter "da tega izpodbijanemu sklepu ni mogoče očitati". Mnenja sem, da obrazložitev sklepa Vrhovnega sodišča, da "o vrednosti spornega predmeta, ki bi dopuščala revizijo, ni bilo odločeno v okoliščinah iz tretjega odstavka 40. člena ZPP in da označba vrednosti spornega predmeta v sodbi sodišča I. stopnje v tem okviru nima dopustnost revizije ugodnih posledic" nikakor ne zadostuje za obrazložitev pravnega stališča, ki enostavno ignorira izdani sklep sodišča o določitvi vrednosti spornega predmeta. Vrhovno sodišče je v svoji odločbi samo ponovilo znana stališča, ki jih je doslej že zavzelo o pravici do revizije glede na vrednost spornega predmeta in o tem, v katerih fazah postopka lahko stranke navajajo ali ugovarjajo navedeni vrednosti spornega predmeta in v katerih fazah o vrednosti spornega predmeta odloča sodišče. Dosedanja stališča pa se kot rečeno ne nanašajo na situacijo, ko je sodišče v za to "nepredvideni" fazi postopka s sklepom posebej določilo vrednost spornega predmeta in ko je ta sklep postal pravnomočen. Obširna obrazložitev Vrhovnega sodišča o dopustnosti revizije glede na vrednost spornega predmeta je torej za ta primer nepomembna in irelevantna, ignoriranje pravnomočnega sklepa o vrednosti spornega predmeta, katerega upoštevanje bi pripeljalo do vsebinskega obravnavanja revizije in ne do njenega zavrženja, pa skoraj da ni obrazloženo. Tudi v sklepu Ustavnega sodišča ne najdem razlogov za stališče, da pravnomočnega sklepa o določitvi vrednosti spornega predmeta ni treba spoštovati. Obrazložitev se je temu vprašanju celo izognila in v 3. točki ponovila le nekaj splošnih in tudi za mene nespornih stališč. Izpodbijani sklep bi moral po mojem mnenju vsebovati obrazložitev, zakaj nespoštovanje sklepa o določitvi vrednosti spornega predmeta, ki je odločilna za dopustnost revizije, ne predstavlja kršitve pravic iz 22. in 23. člena Ustave. Pri tem ponovno poudarjam, da ni osrednje vprašanje, ali je Vrhovno sodišče pravilno zavrglo revizijo ali ne, temveč je pomembno predvsem vprašanje, ali sodišča morajo spoštovati pravnomočne procesne sklepe, ki so jih sama izdala, in ali predstavlja nespoštovanje pravnomočnih sklepov s strani sodišč kršitev katere od že omenjenih ustavnih pravic.
dr. Lojze Ude