Up-47/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-47/97
Datum odločitve:
27. 1. 1999
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:Up.47.97
Akt:
Ustavna pritožba M. S. zoper sklep in sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 60/96 z dne 22. 10. 1996, v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. Psp 114/95-4 z dne 23. 11. 1995 in sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. PS 851/94 z dne 6. 3. 1995
Izrek:
Ustavna pritožba M. S. zoper sklep in sodbo Vrhovnega sodišča, v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani in sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker od odločitve ni pričakovati rešitve pomembnega pravnega vprašanja in ker kršitev človekove pravice ali temeljne svoboščine za pritožnico ni imela pomembnejših posledic, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
Geslo:
Zahteva za priznanje novih pravic iz invalidskega zavarovanja in pravice do invalidnine za telesno okvaro.

Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Pravica do sodnega varstva.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 23. čl.

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS), 14., 37. čl.

Zakon o splošnem upravnem postopku (ZUP), 8., 143., 240. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 52., 55., 2. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-17/95 z dne 4. 7. 1996 (OdlUS V,182).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
6. 2. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19282
Up-47/97
27. 1. 1999
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe M. S. iz I. na seji senata dne 27. januarja 1999
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba M. S. zoper sklep in sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 60/96 z dne 22. 10. 1996, v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. Psp 114/95-4 z dne 23. 11. 1995 in sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. PS 851/94 z dne 6. 3. 1995 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnica z ustavno pritožbo, vloženo dne 6. 2. 1997, izpodbija sklep in sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 60/96 z dne 22. 10. 1996, s katero je bila v delu, ki se nanaša na zahtevo za priznanje pravice do invalidnine za telesno okvaro, revizija zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. Psp 114/95-4 z dne 23. 11. 1995 zavržena kot nedovoljena, v preostalem delu, ki se nanaša na zahtevo za priznanje novih pravic iz invalidskega zavarovanja, pa zavrnjena kot neutemeljena. Pritožnica zatrjuje kršitev pravice do enakega varstva pravic v postopku v postopku pred sodišči (22. člen Ustave) in pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave). Kršitvi utemeljuje z dejstvom, da v dosedanjih postopkih ni uspela pridobiti določenih pravic iz invalidskega in pokojninskega zavarovanja, pa čeprav ji te gredo po zakonu. Poudarja, da bi ji Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi moralo priznati te pravice, če bi pravilno uporabilo zakon in upoštevalo človekove pravice.
Iz obširne vloge in priložene številne dokumentacije izhaja, da se pritožnica ne strinja z izidom sodnega spora, pri čemer izpodbija zlasti dokazno oceno prvostopnega in drugostopnega sodišča, ter s tem ugotovljeno dejansko stanje. Izpodbija ugotovitev prvostopnega sodišča, da je njeno sicer visoko stopnjo kratkovidnosti možno dobro korigirati in doseči relativno dobro ostrino vida ter da kratkovidnost sama po sebi ni zadosten razlog za ugotovitev popolne in trajne nezmožnosti za delo. To naj bi bile trdile invalidske komisije prve in druge stopnje le na podlagi površnih pregledov brez aparatov, pri čemer naj ne bi upoštevale izvidov Očesne klinike v Ljubljani.
Poudarja, da ima visoko dioptrijo (-14) in je praktično slepa.
Zatrjuje tudi kršitev postopkovnih pravil, saj naj bi prvostopno sodišče njenemu pooblaščencu ne vročilo izvedenskega mnenja na vpogled, zaradi česar se ni mogel pritožiti. Vrhovno sodišče bi moralo zato po pritožničinem mnenju napadeni sodbi v reviziji razveljaviti.
B.
2. Ustavno pritožbo mora pritožnik v skladu z 52. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS št. 15/94 - v nadaljevanju:
ZUstS) vložiti v roku 60 dni od vročitve posamičnega akta, zoper katerega je mogoča ustavna pritožba. Ustavno sodišče je že večkrat sklenilo, da si z vložitvijo nedovoljenega pravnega sredstva stranka ne zavaruje roka za vložitev ustavne pritožbe (kot npr. v sklepu št. Up-114/96). V obravnavani zadevi je bila revizija pritožnice zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani v delu, ki se nanaša na zahtevo za priznanje pravice do invalidnine za telesno okvaro, z izpodbijanim sklepom zavržena kot nedovoljena. To pomeni, da je rok za vložitev ustavne pritožbe začel teči že z vročitvijo sodbe pritožbenega sodišča. S tem pa je rok iz 52. člena ZUstS očitno zamujen, zato ustavna pritožba v tem delu ni dopustna. Ustavna pritožba je pravočasna in s tem dopustna le proti sklepu Vrhovnega sodišča, s katerim je bila revizija zavržena. Vendar je potrebno upoštevati, da je predmet tega sklepa le odločitev o nedopustnosti revizije (ne pa vsebinska odločitev o pravici do invalidnine za telesno okvaro), zato se mora tudi preizkus pred Ustavnim sodiščem omejiti na vprašanje, ali so bile z odločitvijo Vrhovnega sodišča o zavrženju revizije kršene kakšne človekove pravice ali temeljne svoboščine. Ustavno sodišče ugotavlja, da je ustavna pritožba glede tega očitno neutemeljena. Po določbi 37. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94) revizija v sporih zaradi pravice do invalidnine za telesno okvaro namreč ni dovoljena. Odločitev Vrhovnega sodišča, da je treba revizijo iz tega razloga zavreči kot nedovoljeno, je zato nedvomno pravilna. Kršitve človekovih pravic tukaj očitno ni.
3. Je pa ustavna pritožba pravočasna in dopustna zoper sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila revizija zavrnjena. Glede navedb pritožnice, s katerimi oporeka pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja in uporabi materialnega prava, je treba pritožnici pojasniti, da Ustavno sodišče ni inštanca sodiščem, ki so odločala v sodnem sporu. Zato ni pristojno presojati, ali je bilo v izpodbijanih sodnih odločbah dejansko stanje pravilno ugotovljeno in materialno pravo pravilno uporabljeno, če te kršitve istočasno ne pomenijo posega v pritožnikovo človekovo pravico ali temeljno svoboščino. V skladu s 50. členom ZUstS torej Ustavno sodišče z ustavno pritožbo izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Ker gre zgolj za očitek nepravilne ugotovitve dejanskega stanja, Ustavno sodišče ne more presojati utemeljenosti pritožničine navedbe, da naj bi sodišča napačno ugotovila odločilna dejstva (da je njeno sicer visoko stopnjo kratkovidnosti možno dobro korigirati in doseči relativno dobro ostrino vida ter da kratkovidnost sama po sebi ni zadosten razlog za ugotovitev popolne in trajne dela nezmožnosti). S tem v zvezi lahko sodišče presoja le, ali so bile v postopku ugotavljanja teh dejstev kršene kakšne človekove pravice procesne narave. Za presojo pred Ustavnim sodiščem je tako relevantna navedba pritožnice, da niti njej niti njenemu pooblaščencu izvedeniško mnenje invalidske komisije ni bilo vročeno.
4. Ustava v 22. členu določa, da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Navedena določba se nanaša tudi na odločanje sodišč v socialnem sporu (kot je to v obravnavani zadevi) in je poseben izraz pravice do enakosti pred zakonom po 14. členu Ustave. Iz te določbe izhaja dvoje. Po eni strani sodišče stranke ne sme obravnavati neenakopravno s tem, da bi v njeni zadevi odločilo drugače, kot sicer redno odloča v vsebinsko podobnih primerih - vendar ta vidik za obravnavano zadevo ni relevanten. Po drugi strani pa mora biti zagotovljena enakopravnost med strankami, udeleženimi v postopku, kar predstavlja enega izmed temeljnih jamstev poštenega postopka. Po določbi 14. člena ZDSS se v postopku pred Delovnimi in socialnimi sodišči uporabljajo določbe Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ št. 4/77, 36/80, 58/84, 20/90, 27/90 - v nadaljevanju: ZPP), kolikor ni s tem zakonom drugače določeno. Iz 22. člena Ustave izhaja, da se mora pravdni postopek voditi ob spoštovanju temeljne zahteve po enakopravnosti in procesnem ravnotežju strank ter spoštovanju njihove pravice, da se branijo pred vsemi procesnimi dejanji, ki lahko vplivajo na njihove pravice in interese. Stranki in vsakemu, ki ima stranki enak položaj, mora zato biti omogočeno, da navaja argumente za svoja stališča in da ima v sporu možnost izjaviti se, tako glede dejanskih kot glede pravnih vprašanj.
Tej pravici stranke pa na drugi strani odgovarja obveznost sodišča, da vse navedbe stranke vzame na znanje, da pretehta njihovo relevantnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev bistvenega pomena, v obrazložitvi sodbe tudi opredeli. 5. Po določbi 8. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 47/86 - v nadaljevanju: ZUP) je treba stranki dati možnost, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločitev, še preden se izda odločba. Iz podatkov v spisu je razvidno, da izvedensko mnenje invalidske komisije v Kopru z dne 21. 10. 1993 pritožnici pred izdajo prvostopne odločbe Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje (v nadaljevanju: ZPIZ) v upravnem postopku ni bilo vročeno. Če stranki ni bila dana možnost izjaviti se o izvedenskem mnenju kot enem od odločilnih dejstev, pomembnih za zakonito odločitev, gre za kršitev načela zaslišanja strank (prvi odstavek 8. člena ZUP) oziroma določbe 143. člena ZUP o pravici stranke udeleževati se ugotovitvenega postopka in v njem braniti svoje pravice, kar obenem predstavlja tudi kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave (tako Ustavno sodišče tudi v odločbi št. Up-17/95 z dne 4. 7. 1996 - OdlUS V, 182). Vendar glede na to, da prvostopenjski organ ni mogel izdati drugačne odločbe, kot je izhajalo iz izvedenskega mnenja invalidske komisije v Kopru in kasneje invalidske komisije druge stopnje, v drugostopni odločbi ZPIZ pa je bilo v obrazložitvi mnenje obeh komisij v celoti povzeto, je šteti, da je ZPIZ kot pritožbeni organ ravnal po drugem in tretjem odstavku 240. člena ZUP. Ker so bili torej razlogi iz izvedenskih mnenj vsebovani v drugostopni odločbi ZPIZ in je zoper to odločbo pritožnica uveljavljala sodno varstvo pred Delovnim in socialnim sodiščem, v katerem je imela možnost izpodbijati tudi vsebino izvedenskega mnenja, Ustavno sodišče meni, da kršitev človekove pravice ni imela pomembnejših posledic za pritožnico. Ker tudi ne gre za pomembno pravno vprašanje, o katerem Ustavno sodišče še ni odločilo, ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo (druga alinea drugega odstavka 55. člena ZUstS).
6. Neutemeljen je tudi očitek pritožnice, da izvedensko mnenje ni bilo vročeno njenemu odvetniku, ki naj bi jo zaradi tega prenehal zastopati (ker pritožba naj ne bi bila mogoča).
Obrazloženo ga je zavrnilo že pritožbeno sodišče, ki je ugotovilo, da pritožnica v sodnem postopku sploh ni imela pooblaščenca, temveč ga je imela le v predhodnem postopku, drugostopna odločba ZPIZ pa je bila vročena tudi odvetniku.
7. Pravica do sodnega varstva (23. člen Ustave) je bila pritožnici dana in jo je s sodnim sporom na treh stopnjah tudi izkoristila; sodilo je prav tako sodišče, ki ga zagotavlja prvi odstavek, in tako izbran sodnik, kot ga zagotavlja drugi odstavek 23. člena Ustave. Zgolj pavšalne navedbe o nepoštenosti predsednika senata kršitve 23. člena ne dokazujejo.
C.
8. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi druge alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan in člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko.
Predsednica senata
Milojka Modrijan