Up-133/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-133/96
Datum odločitve:
15. 6. 1998
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.133.96
Akt:
Ustavna pritožba J. P. zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. Ips 62/95-4 z dne 22.2.1996
Izrek:
Ustavna pritožba J. P. zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Varnostno obveščevalna služba, ki je v času druge svetovne vojne izvajala tako imenovane likvidacije oseb, ni bila sodišče, zato so tudi njene odločitve o usmrtitvi osebe izraz samovolje in nimajo pravne narave kazenske sodbe. Vrhovno sodišče, ki zoper takšno odločitev varnostno obveščevalne službe ni dovolilo zahteve za varstvo zakonitosti, zato ni kršilo pritožničine pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Pravna jamstva v kazenskem postopku.

Lex specialis, lex generalis.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 29. čl.

Zakon o konfiskaciji premoženja in izvrševanju konfiskacije (ZKIK), 28. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 416., 424. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 51., 82., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. U-I-249/96 z dne 12. 3. 1998.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
13. 5. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19009
Up-133/96
15.6.1998
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku preizkusa ustavne pritožbe J. P. iz N., F., ki jo zastopa A. D., odvetnik v D. na seji dne 15. junija 1998
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba J. P. zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. Ips 62/95-4 z dne 22.2.1996 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnica je dne 10.5.1996 vložila ustavno pritožbo zoper sklep, s katerim je Vrhovno sodišče zavrglo njeno zahtevo za varstvo zakonitosti. Pritožnica zatrjuje, da so ji bile z izpodbijanim aktom kršene pravice iz drugega odstavka 14. člena, 22. člena in tretje alinee 29. člena Ustave. Meni, da je Vrhovno sodišče napačno sklepalo o naravi varnostno obveščevalne službe. Ta naj bi bila posebno sodišče v smislu 7. člena Odloka SNOO o zaščiti slovenskega naroda in njegovega gibanja za osvoboditev in združitev (Slovenski poročevalec, leto II, št. 19 z dne 1.10.1941 - v nadaljevanju: Odlok). Postopek, ki ga je vodila ta služba, naj bi bil sodni postopek. Pritožnica se sklicuje na dokument Okrajnega ljudskega odbora Kranj z dne 26.1.1946, ki je bil posredovan Okrajnemu sodišču v Kranju, iz katerega naj bi bilo razvidno, da je bil njen brat "obsojen na smrt" in likvidiran kot narodni izdajalec. Ta dokument po njenem mnenju dokazuje, da je bil sodni postopek dejansko izveden in sicer pred "posebnim" sodiščem ter da je varnostno obveščevalna služba zgolj prevzela funkcijo eksekutorja. Tako naj bi bil pritožničin brat usmrčen po naglem in tajnem postopku, katerega podlaga naj bi bil navedeni odlok.
2. Kršitev tretje alinee 29. člena Ustave naj bi bila v tem, da v postopku proti pritožničinemu bratu ni bilo zagotovljeno izvajanje dokazov, postopek pa naj bi vodila predvsem varnostno obveščevalna služba, ki za vodenje postopka tudi dejansko ni bila stvarno pristojna. Ker ne obstaja pisni odpravek sodbe, ki naj nikoli ne bi bi bil izdelan, pritožnica zatrjuje, da ne more uveljaviti rehabilitacije svojega brata, tako kot to lahko storijo tisti, ki imajo materialne dokaze v obliki pisnih odpravkov pravnomočnih sodb. Meni, da ji je zato kršena pravica do enakosti pred zakonom (14. člen Ustave) ter pravica do enakega varstva pravic (22. člen Ustave). Pritožnica predlaga, da Ustavno sodišče ugotovi kršitev zatrjevanih človekovih pravic ter navedeni sklep odpravi in odloči o sporni pravici oziroma sklep razveljavi ter zadevo vrne v novo odločanje.
3. Z izpodbijanim sklepom je Vrhovno sodišče zavrglo zahtevo za varstvo zakonitosti kot nedovoljeno. V obrazložitvi se je sklicevalo na določbo prvega odstavka 419. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju:
ZKP), po kateri se sme zahteva za varstvo zakonitosti vložiti zoper pravnomočno sodno odločbo in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo, če so podane kršitve zakona, določene v drugem odstavku tega člena. Obstoj pravnomočne odločbe sodišča je po mnenju Vrhovnega sodišča pogoj za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti. Varnostno obveščevalna služba, ki je v času okupacije Slovenije v drugi svetovni vojni opravljala justifikacije dejanskih ali zgolj domnevnih okupatorjevih sodelavcev, po stališču Vrhovnega sodišča ni bila posebno sodišče v smislu Odloka. Zato odločitev varnostno obveščevalne službe, da fizično likvidira določeno osebo, ni bila sodna odločba, postopek, ki ga je ta služba vodila, pa ni bil sodni postopek.
B.
4. Predmet te ustavne pritožbe je sklep Vrhovnega sodišča, s katerim je bila zavržena zahteva za varstvo zakonitosti. Zato se v tem postopku kot relevantne lahko presoja samo tiste zatrjevane kršitve človekovih pravic, ki so lahko nastale ob odločanju Vrhovnega sodišča. Kršitve, ki so nastale z akti, katerih preizkus se je zahteval z zahtevo za varstvo zakonitosti, pa so lahko predmet te ustavne pritožbe le toliko, kolikor bi bilo mogoče Vrhovnemu sodišču očitati, da je ob odločanju o pravnem sredstvu zoper tak akt kršilo katero od človekovih pravic ali temeljnih svoboščin. Po določbi 82. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju:
ZUstS) so ustavne pritožbe dovoljene samo zoper posamične akte, izdane po uveljavitvi Ustave. Očitek kršitve tretje alinee 29. člena Ustave pritožnica uperja neposredno zoper postopek, ki ga je po njenih navedbah vodila varnostno obveščevalna služba. Vrhovno sodišče te kršitve ob odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti ni presojalo, ker je bila odločitev sprejeta že na ravni dovoljenosti pravnega sredstva. Zato glede na prej navedeno Ustavno sodišče ne more presojati zatrjevane kršitve tretje alinee 29. člena Ustave. Lahko pa presoja, ali je bila z izpodbijanim aktom kršena pritožničina pravica iz 22. člena Ustave zaradi odločitve Vrhovnega sodišča o nedovoljenosti pravnega sredstva.
5. Pritožnica meni, da se je Vrhovno sodišče neargumentirano postavilo na stališče, da varnostno obveščevalna služba ni bila posebno sodišče in da postopek, ki ga je vodila, ni bil sodni postopek. Meni, da so izpolnjeni pogoji za odločanje o zahtevi za varstvo zakonitosti, ker je bila sodba izrečena ustno (pisni odpravek ni bil nikoli izdelan) in tudi dejansko izvršena. To naj bi po njenem mnenju dokazoval tudi dopis Okrajnega ljudskega odbora z dne 26.1.1946. Pritožničine navedbe je Ustavno sodišče posredno že presojalo in o njih tudi zavzelo stališče v odločbi št. U-I-249/96-14 z dne 12.3.1998 (Uradni list RS, št. 29/98), s katero je odločilo o ustavnosti 28. člena Zakona o konfiskaciji premoženja in izvrševanju konfisakcije (Uradni list DFJ, št. 40/45 - v nadaljevanju: ZKIK). Člen Odloka, na katerega opozarja pritožnica, je veljal do 15.8.1943, ko je stopil v veljavo Odlok o postavitvi brigadnih in odrednih vojaških sodišč (Slovenski poročevalec, leto IV, št. 15). Ta odlok je že določal, da podrobno organizacijo teh sodišč, poslovanje in postopek ureja poseben pravilnik, ki je bil izdan dne 5.8.1943, dne 16.10.1943 pa že nadomeščen s Pravilnikom za organizacijo in poslovanje brigadnih in odrednih vojaških sodišč. Glede materialne opredelitve kaznivih dejanj se je ta pravilnik skliceval na Odlok. Postopek po tem pravilniku pa je obsegal preiskavo, ki jo je izvajal tožilec, javno razpravo z obveznim vodenjem zapisnika in z izdelavo sodbe. (točka 19 obrazložitve citirane odločbe) V času, ko je bil usmrčen pritožničin brat, to je 6.1.1944, torej niso veljale postopkovne določbe Odloka, v tem času je bil že vzpostavljen sistem kazenskih sodišč. Če so bile zunaj njega izvršene usmrtitve, potem so bile te posledica samovolje in so predstavljale zlorabo in s tem hud poseg v človekove pravice in temeljne svoboščine. (točka 20 obrazložitve citirane odločbe)
6. Pritrditi je treba stališču Vrhovnega sodišča, da odločitev varnostno obveševalne službe o fizični likvidaciji osebe ni bila sodna odločba in da torej zoper takšno odločitev tudi ni mogoče vlagati zahteve za varstvo zakonitosti. Zato z izpodbijano odločitvijo tudi ni bila kršena pritožnikova pravica iz 22. člena Ustave. Pritožnica z ničemer ne utemeljuje, da bi sodišče v tem primeru odločilo drugače, kakor je odločilo prej v primerih z enako dejansko in pravno podlago, kar bi tudi lahko predstavljalo kršitev enakega varstva pravic. Pritožnica zatrjuje kršitev te pravice le z vidika tega, da ne more uveljavljati rehabilitacije svojega brata na enak način, kakor to lahko storijo drugi, ki razpolagajo s kazenskimi sodbami. S tega vidika pa kršitve ni, ker tudi primera obstoja kazenske sodbe in prej opisanega samovoljnega ravnanja nista pravno enaka.
7. Kakor je razvidno iz sklepa Vrhovnega sodišča pritožnica v postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti ni izpodbijala priglasitve Okrajnega ljudskega odbora Kranj, s katerim je bilo Okrajnemu sodišču v Kranju na podlagi 28. člena ZKIK predlagano, da zapleni premoženje pritožničinega brata, ki je bil "za časa osvobodilne borbe od POJ obsojen na smrt in likvidiran kot narodni izdajalec". Vrhovno sodišče pa je pri presoji zahteve za varstvo zakonitosti po določbi prvega odstavka 424. člena ZKP vezano na tisto, kar uveljavlja vložnik zahteve. Ustavno sodišče je v zgoraj citirani odločbi (zlasti 23. in 24. točka obrazložitve) navedlo tudi, v katerih postopkih lahko osebe, ki so bile na podlagi 28. člena ZKIK brez pravnomočne kazenske sodbe proglašene za vojne zločince ali narodne sovražnike, dosežejo moralno rehabilitacijo. Tudi pritožnica lahko izpodbija navedeno priglasitev z zahtevo za spremembo priglasitve po 416. členu ZKP. Izčrpanje tega pravnega sredstva predstavlja procesno predpostavko (51. člen ZUstS) za vsebinsko obravnavo v postopku z ustavno pritožbo pred Ustavnim sodiščem.
8. Pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave je v odnosu do drugega odstavka 14. člena Ustave lex specialis. Zato presoja kršitve pravice drugega odstavka 14. člena Ustave ni bila potrebna.
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Boštjan M. Zupančič ter sodnica in sodnik dr. Miroslava Geč - Korošec in dr. Peter Jambrek.
Predsednik senata:
dr. Boštjan M. Zupančič