Up-251/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-251/98
Datum odločitve:
1. 12. 1998
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.251.98
Akt:
Ustavna pritožba B. M. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 138/98 z dne 20.7.1998, v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 230/98 z dne 4.7.1998 ter sklepom istega sodišča št. Kpd 442/98 z dne 2.7.1998
Izrek:
Ustavna pritožba B. M. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru ter sklepom istega sodišča se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Ker z izpodbijanimi akti sodišč pritožniku očitno nista bili kršeni pravici do osebne svobode in do pravnega sredstva, senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
Geslo:
Pravica do osebne svobode.

Pravica do pravnega sredstva.

Pripor, priporni razlog ponovitvene nevarnosti.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 25. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 201., 249. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje zadeve št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (OdlUS V,40, št.
Up-75/95 z dne 7. 7. 1995 (OdlUS IV,132 in št. Up-154/95 z dne 11. 4. 1996 (OdlUS V,67).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
26. 8. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19201
Up-251/98
1.12.1998
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe B. M., v priporu, ki ga zastopa R. T., odvetnica iz L. na seji senata dne 1. decembra 1998
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba B. M. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 138/98 z dne 20.7.1998, v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 230/98 z dne 4.7.1998 ter sklepom istega sodišča št. Kpd 442/98 z dne 2.7.1998 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik vlaga ustavno pritožbo zaradi kršitve pravice iz 20. (odreditev in trajanje pripora) in 25. člena (pravica do pravnega sredstva) Ustave, in predlaga, da Ustavno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi.
2. Ne strinja se z razlago 20. člena Ustave v izpodbijani sodbi Vrhovnega sodišča. Ker je utemeljeno osumljen storitve kaznivega dejanja ponarejanja denarja po prvem odstavku 249. člena Kazenskega zakonika, ki je uvrščeno v poglavje kaznivih dejanj zoper gospodarstvo države, in kjer je temeljni objekt kazenskopravnega varstva gospodarstvo države oziroma njen monetarni sistem, s storitvijo obravnavanega kaznivega dejanja po mnenju pritožnika ne more biti ogroženo zasebno premoženje ljudi, temveč premoženje države. Analogija, s katero je Vrhovno sodišče razširilo ogroženost monetarnega sistema države na ogroženost zasebnega premoženja njenih državljanov, pa je po njegovem mnenju v kazenskem pravu nedopustna. Glede na to, da naj bi po navedbah pritožnika že Vrhovno sodišče ugotovilo, da bi bilo potrebno očitano kaznivo dejanje pravno opredeliti po drugem odstavku 249. člena, saj naj bi si ponarejeni denar le priskrbeli, z namenom, da bi ga spravili v obtok kot pravega, pa gre po mnenju pritožnika zaključiti, da je v konkretnem primeru bila varnost premoženja ljudi lahko ogrožena le abstraktno. Tudi če bi sprejeli analogijo Vrhovnega sodišča, po mnenju pritožnika namreč ne bi mogli govoriti o konkretni ogroženosti zasebnega premoženja ljudi.
3. Pritožnik smiselno izpodbija obstoj ponovitvene nevarnosti in navaja, da sodišče pri odreditvi pripora ni upoštevalo njegove nekaznovanosti, premoženjskega stanja, dejstva, da pri večih hišnih preiskavah ni bil najden niti eden ponarejen bankovec, ter zavedanja, da se nad njim izvajajo t.i. posebni ukrepi.
Navedene okoliščine naj bi uveljavljal že v pritožbi zoper sklep o priporu, vendar pa jih sodišče po njegovih navedbah ni upoštevalo.
4. Kršitev pravice do pravnega sredstva pritožnik utemeljuje s tem, ko izvenobravnavni senat pri odločanju o pritožbi zoper sklep o priporu ni izrecno obrazložil vseh njegovih pritožbenih navedb. Ko je pritožnik na navedeno kršitev opozoril v zahtevi za varstvo zakonitosti, pa naj bi Vrhovno sodišče v sodbi po njegovem mnenju zmotno navedlo, da z neobrazložitvijo vseh pritožbenih navedb pritožniku ni bila onemogočena vložitev pravnega sredstva in da zato ne gre za kršitev 25. člena Ustave. 5. S sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Kpd 442/98 z dne 2.7.1998 je bil zoper pritožnika odrejen pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti. Po mnenju preiskovalne sodnice je podan utemeljen sum, da je pritožnik v časovnem obdobju od februarja do konca junija 1998 v sostorilstvu prodal ali poskusil prodati ponarejen denar. V dveh primerih naj bi bila prodaja realizirana, v tretjem primeru pa naj bi ostalo pri poskusu.
Utemeljenost suma storitve očitanega kaznivega dejanja preiskovalna sodnica utemeljuje:
- s podatki ovadb UNZ Koper z dne 23.2.1998, 6.3.1998 in 2.7.1998;
- z ekspertizo Banke Slovenije;
- z izsledki, pridobljenimi na podlagi izvajanja posebnih ukrepov.
Obstoj ponovitvene nevarnosti preiskovalna sodnica utemeljuje s sledečimi okoliščinami;
- iz podatkov spisa je razvidno, da je bil pritožnik tisti, ki je ponarejeni denar priskrbel;
- očitno naj bi šlo za dobro organizirano skupino, saj naj bi se očitana dejanja zvrstila v relativno kratkem časovnem obdobju; - nedvomno gre za krog ljudi, ki imajo dostop do ponarejenega denarja, med njimi pa zaradi te dejavnosti vlada določena stopnja zaupanja in konspiracija;
- ker nobeden od soobdolžencev ni dejanski vir ponarejenega denarja, je po mnenju sodnice očitno, da obstajajo še drugi sostorilci.
Na podlagi navedenih konkretnih okoliščin preiskovalna sodnica zaključuje, da je življensko postaviti zaključek, da bi, v kolikor bi se obdolženi znašel na prostosti, stopil v kontakt s temi ljudmi in sledeč lahek zaslužek nadaljeval s takimi dejanji in to ne glede na zatrjevan dober standard. Neogibno potrebnost odreditve pripora za varnost ljudi utemeljuje preiskovalna sodnica s tem, da gre za kaznivo dejanje, ki je naperjeno zoper gospodarstvo države in torej premoženje, ki je ustavno zaščitena kategorija. Velika količina denarja (dogovorjena kupnina, ki predstavlja le majhen procent realne vrednosti, naj bi znašala 150.000 DEM) pa bi po mnenju sodnice ogrozila ustavno zaščiteno dobrino do te mere, da je potreben poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode.
6. S sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 230/98 z dne 4.7.1998 je izvenobravnavni senat zavrnil pritožbo pritožnika zoper odreditev pripora. V povzetku pritožbenih navedb senat med drugim navaja tudi okoliščine (ni predkaznovan, je dobrega premoženjskega stanja, ob hišni preiskavi niso bili najdeni ponarejeni bankovci), na podlagi katerih pritožnik zavrača obstoj ponovitvene nevarnosti. V obrazložitvi svoje odločitve senat pritrjuje odločitvi preiskovalne sodnice in dodatno navaja, da je iz priloženih ovadb UNZ Novo mesto in UNZ Ljubljana razvidno, da je šlo za kontinuirano in dalj časa trajajoče delovanje vseh treh osumljencev, ki naj bi bili povezani s storilci tovrstnih kaznivih dejanj na območju Ljubljane in Novega mesta. Glede obstoja ponovitvene nevarnosti senat ponavlja okoliščine, ki jih je navedla že preiskovalna sodnica. Ugovor pritožnika v zvezi z njegovim dobrim premoženjskim stanjem pa konkretno zavrne s tem, da je premoženjsko stanje le ena od okoliščin, ki lahko vpliva na obstoj obravnavanega pripornega razloga. Po mnenju senata v konkretnem primeru že sama ugotovljena stopnja organizacije in intenzivnost delovanja utemeljuje obstoj pripornega razloga ponovitvene nevarnosti in hkrati terja odreditev pripora za varnost ljudi. Senat tudi meni, da je kljub temu, da je dejanje uperjeno zoper gospodarstvo države jasno, da je s takšnimi dejanji, ko prihaja do vnovčevanja ponaredkov tuje valute, ogrožena tudi varnost ljudi v smislu varstva njihovih materialnih dobrin. Glede na količino že prodanih ponarejenih bankovcev in glede na to, da se je pripravljala prodaja še večje količine ponarejenega denarja, je po mnenju senata podano tudi sorazmerje med varstvom občanov in priporom kot posegom v temeljno človekovo svoboščino.
7. S sodbo Vrhovnega sodišča RS št. I Ips 138/98 z dne 20.7.1998 je bila zavrnjena zahteva za varstvo zakonitosti. Iz obrazložitve sodbe je razvidno, da je pritožnik uveljavljal kršitev 20. in 25. člena Ustave. Sodišče pritrjuje ugotovitvi obstoja utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja. Svojo odločitev utemeljuje tudi z dejstvom, da je bila zoper pritožnika že uvedena preiskava. Hkrati navaja, da se ni spuščalo v oceno ali dejanje obdolžencev pomeni spravljanje ponarejenega denarja v obtok ali pa gre za to, da so si obdolženci preskrbeli ponarejen denar z namenom, da bi ga spravili v obtok kot pravega, saj pravna opredelitev kaznivega dejanja za obstoj pripornega razloga ni relevantna. Svojo odločitev, da je pripor odrejen v skladu z 20. členom Ustave sodišče utemeljuje s citiranjem odločb Ustavnega sodišča in ponavljanjem stališča, da se ustavna sintagma "varnost ljudi"nanaša tudi na varnost pred napadi na premoženje ljudi.
Sodišče navaja, da je pri očitanem kaznivem dejanju predmet kazenskopravnega varstva sicer res gospodarstvo oziroma monetarni sistem države, vendar pa se s tem kaznivim dejanjem hkrati ogroža tudi varnost ljudi in njihovega premoženja. Po mnenju sodišča je, ko pride ponarejeni denar v obtok kot pravi, lahko vsaka oseba, ki pridobi tak denar oškodovana na svojem premoženju, pri velikih zneskih ponarejenega denarja pa je lahko ogrožena tudi eksistenca teh oseb. Sodišče tudi meni, da je pripor sorazmeren ukrep, kar utemelji predvsem z obsežnostjo kriminalnih dejanj in zneskov ponarejenega denarja. Glede obstoja ponovitvene nevarnosti se sodišče strinja z ugotovitvami v izpodbijanih sklepih in ponavlja v njih navedene konkretne okoliščine. Glede pritožnikovih navedb v zvezi s kršitvijo 25. člena Ustave pa sodišče navaja, da je zunajobravnavni senat obrazložil svojo oceno o obstoju realne in konkretne nevarnosti ponovitve kaznivega dejanja. Če pri tem ni izrecno omenil vseh pritožbenih navedb pritožnika, ki je izpodbijal ponovitveno nevarnost, ne gre za tako pomanjkljivo obrazložitev, ki bi onemogočila vložitev pravnega sredstva.
B.
8. Po določbi prvega odstavka 19. člena Ustave ima vsakdo pravico do osebne svobode. Drugi odstavek istega člena pa določa, da se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: ZKP) v 3. točki drugega odstavka 201. člena določa, da se sme pripor odrediti, če posebne okoliščine opravičujejo bojazen, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušano kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi.
9. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V, 40) odločilo o ustavnosti nekaterih določb ZKP, ki urejajo pripor nasploh in pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti. Obrazložilo je, na kakšen način naj sodišča uporabljajo navedene ustavno in zakonsko določene pogoje, da se zadosti ustavno določeni izjemnosti poseganja v osebno svobodo posameznika. V odločbah o ustavnih pritožbah (na primer odločba št. Up-75/95 z dne 7.7.1995 - OdlUS IV, 132 - in odločba št. Up- 154/95 z dne 11.4.1996 - OdlUS V, 67) pa je Ustavno sodišče obrazložilo, kateri so tisti elementi, ki jih za odreditev pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti terja Ustava. Na tako postavljena merila za odreditev pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti se Ustavno sodišče sklicuje tudi v tej zadevi.
10. Obstoja utemeljenega suma storitve očitanega kaznivega dejanja pritožnik ne izpodbija, izpodbija pa priporni razlog ponovitvene nevarnosti in ugotovitev sodišča, da je odreditev pripora neogibno potrebna za varnost ljudi. Odreditev pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti mora temeljiti na konkretnih okoliščinah, iz katerih je mogoče sklepati na realno nevarnost, da bo storilec kaznivo dejanje ponovil. Zatrjevanje pritožnika, da priporni razlog ponovitvene nevarnosti ni podan, po oceni Ustavnega sodišča ni utemeljeno. Sodišča v izpodbijanih odločbah navajajo številne relevantne konkretne okoliščine (pritožnik naj bi bil tisti, ki je ponarejeni denar priskrbel; dobra organiziranost skupine; intenzivno delovanje v relativno kratkem časovnem obdobju; gre za krog ljudi, ki imajo dostop do ponarejenega denarja; med njimi vlada določena stopnja zaupanja in konspiracija; obstajajo še drugi sostorilci na prostosti; povezanost z drugimi storilci tovrstnih kaznivih dejanj na območju Ljubljane in Novega mesta) in svoje sklepanje na realno nevarnost ponovitve kaznivega dejanja ustrezno obrazložijo. V vseh izpodbijanih odločbah sodišča tudi prepričljivo ovrednotijo okoliščino pritožnikovega dobrega premoženjskega stanja.
11. Iz izpodbijanih odločb je tudi razvidno, da so sodišča ugotavljala ali je odreditev pripora neizogibno potrebna za varnost ljudi. Ustavno sodišče je že v odločbi št. U-I-18/93 sprejelo stališče, da se ustavna sintagma "varnost ljudi" ne nanaša samo na neposredno ogrožanje življenja in telesa posameznika. O varnosti ljudi bi bilo po mnenju Ustavnega sodišča težko govoriti, če bi država ljudem v praksi zagotavljala le varnost pred napadi na življenje in telo, ne pa tudi varnosti pred napadi na druge objekte kazenskopravnega varstva. V odločbi št. Up-75/95 pa je Ustavno sodišče sprejelo stališče, da iz pojma "neogibno potrebno za varnost ljudi" iz 20. člena Ustave ni mogoče vnaprej izključiti premoženjskih deliktov, češ da z njimi varnost ljudi sploh ne more biti ogrožena, vendar pa mora sodišče pri odločanju o priporu zaradi ponovitvene nevarnosti ob uporabi načela sorazmernosti pretehtati, ali je v konkretnem primeru ogrožanje varnosti ljudi, ki bi ga lahko pomenila izpustitev obdolženca, tako velik poseg v njihovo ustavno pravico do varnosti, da odtehta poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode. To pomeni, da nevarnost ponavljanja premoženjskih deliktov praviloma ne bo mogla odtehtati posega v osebno svobodo, če ne bo šlo za težje delikte z elementi poseganja v najpomembnejše ustavno varovane dobrine drugih ljudi. V odločbi št. Up-154/95 pa je Ustavno sodišče sprejelo stališče, da je potrebno pri tej presoji upoštevati, da premoženje lahko predstavlja eksistenčno podlago človeka.
12. Ob sklicevanju na zgoraj navedena stališča in ob dejstvu, da veljavna zakonodaja ne predvideva nobenega milejšega ukrepa za preprečevanje ponovitvene nevarnosti, Ustavno sodišče pritrjuje ugotovitvam sodišč v izpodbijanih sodnih odločbah. Čeprav kaznivo dejanje ponarejanja denarja samo po sebi ne pomeni neposrednega poseganja v varnost ljudi, pa to spremenijo konkretne okoliščine tako težkega kaznivega dejanja, ki se očita pritožniku (nadaljevano kaznivo dejanje, delovanje v organizirani skupini, velika količina ponarejenega denarja) in to ne glede na to, ali bo dejanje pravno opredeljeno kot kaznivo dejanje po prvem ali po drugem odstavku 249. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94). Glede na navedene okoliščine pa se Ustavno sodišče strinja tudi z ugotovitvijo, da je v konkretnem primeru pripor sorazmeren ukrep.
13. Glede na navedeno z izpodbijanimi akti očitno ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
14. Pravico do pritožbe iz 25. člena Ustave je treba razumeti kot pravico do učinkovitega pravnega sredstva. Ta pravica je kršena, če v obrazložitvi sodne odločbe niso določno navedeni razlogi, na katerih odločitev temelji. Ustavno sodišče ocenjuje, da so sodišča v izpodbijanih odločbah navedla vse potrebne argumente za svojo odločitev. Izvenobravnavni senat je v obrazložitvi sklepa izčrpno povzel pritožbene navedbe pritožnika, konkretno je navedel tudi vse okoliščine, s katerimi je ta izpodbijal obstoj ponovitvene nevarnosti. Svojo odločitev, da je nevarnost ponovitve kaznivega dejanja podana, je senat prepričljivo utemeljil s številnimi konkretnimi okoliščinami, ovrednotil pa je tudi okoliščino zatrjevanega dobrega premoženjskega stanja pritožnika. Zgolj dejstvo, da pritožbeni senat ni konkretno navedel, da preostale okoliščine niso odločilne za obstoj pripornega razloga, pa ne predstavlja kršitve pravice do pritožbe.
15. Ker z izpodbijanimi akti sodišč očitno niso bile kršene pritožnikove pravice in svoboščine, senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
C.
16. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednica senata sodnica dr. Mirjam Škrk in člana sodnica in sodnik dr. Miroslava Geč - Korošec in dr. Lojze Ude.
Predsednica senata
dr. Mirjam Škrk