Up-283/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-283/98
Datum odločitve:
1. 12. 1998
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.283.98
Akt:
Ustavna pritožba L. M. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 112/98 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Kp 333/97 z dne 12.2.1998 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. K 52/95 z dne 9.7.1997
Izrek:
Ustavna pritožba L. M. zoper sodbo Vrhovnega sodišča v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Novi Gorici se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Presoja, odločitev ter obsežno in konkretno razlogovanje sodišča prve stopnje, pritožbenega in Vrhovnega sodišča po mnenju Ustavnega sodišča zadosti kriterijem v zvezi z ugotavljanjem morebitne kršitve pravice iz 29. člena Ustave in točke d tretjega odstavka 6. člena EKČP, zato izpodbijane sodbe teh sodišč očitno ne predstavljajo kršitev navedenih človekovih pravic.
Geslo:
Pravica do izvajanja drugih dokazov v korist

obdolženca in pravica do obrambe.

Pravica do zasliševanja obremenilnih in razbremenilnih prič pod enakimi pogoji.

Pravno jamstvo v kazenskem postopku.
Pravna podlaga:
Ustava, 29. čl.

Konvencija o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah (EKČP), 6. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 51., 52., 53., 1. al. 2. odst. 55., 58. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-34/93 z dne 8. 6. 1995 (OdlUS IV,129).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
12. 10. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19199
Up-283/98
1.12.1998
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe L. M. iz N. G., ki ga zastopa E. D., odvetnik v P. na seji senata dne 1. decembra 1998
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba L. M. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 112/98 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Kp 333/97 z dne 12.2.1998 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. K 52/95 z dne 9.7.1997 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je dne 12.10.1998 vložil ustavno pritožbo (datirano 9.10.1998) zoper v izreku sklepa navedeno sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila zavrnjena njegova zahteva za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno sodbo, s katero je bil spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja spolnega napada na otroka po drugem odstavku 183. člena Kazenskega zakonika Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: KZ RS), dveh kaznivih dejanj spolnega napada na otroka po prvem odstavku 183. člena KZ RS in kaznivega dejanja zanemarjanja mladoletne osebe in surovega ravnanja po drugem odstavku 201. člena KZ RS.
Sodišče prve stopnje mu je izreklo enotno kazen dveh let in osmih mesecev zapora, pritožbeno sodišče pa je izrečeno enotno kazen zvišalo na tri leta zapora.
2. Ustavno pritožbo vlaga iz razloga kršitev ustavne pravice do obrambe in pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist iz 29. člena Ustave ter pravice do zasliševanja obremenilnih in razbremenilnih prič pod enakimi pogoji iz točke d. tretjega odstavka (v ustavni pritožbi je očitno napačno naveden drugi odstavek) 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94 - v nadaljevanju: EKČP). V obrazložitvi pritožnik navaja, da naj bi bili vsi očitki zoper njega izmišljeni, da naj bi že v preiskavi in kasneje tudi na glavni obravnavi zahteval soočenje z oškodovankami, vendar naj do njega ne bi prišlo, poleg tega pa naj bi bil na obravnavi tudi vedno odstranjen iz razpravne dvorane, kadar je sodišče zasliševalo oškodovanke. Sodišče prve stopnje naj tudi ne bi upoštevalo izjave matere ene od oškodovank, ki naj bi jo sopodpisala tudi oškodovanka, da preklicujeta vse svoje izjave, podane v pritožnikovo breme, ker naj bi bile plod policijske prisile, zavajanj, groženj in sugestij. Pritožnik navaja, da je v postopku na prvi stopnji predlagal tudi izvedbo dokaza s testiranjem njega samega na poligrafu z neodvisnim izvedencem, zaslišanje priče J. R., poslušanje magnetofonskih posnetkov, zaslišanje priče S. S., postavitev izvedenca grafologa ter zaslišanje priče R. K. Prvostopno sodišče naj bi od predlaganih dokazov izvedlo le dokaz z zaslišanjem priče J. R. Vendar pa zaslišana oseba po mnenju pritožnika sploh ni bil policist R., sodišče pa naj kljub njegovi zahtevi, ne bi ugotovilo pričine istovetnosti z vpogledom v osebno izkaznico temveč le z vpogledom v službeno izkaznico. Vsi ostali predlagani dokazi naj bi bili zavrnjeni z navedbo, da bi šlo le za zavlačevanje postopka. V teku pritožbenega postopka naj bi pritožnik predlagal ponovno zaslišanje oškodovanke S. V. v zvezi z njeno pisno izjavo materi. Pritožbeno sodišče pa naj tega sploh ne bi omenilo, kakor naj tudi ne bi omenilo magnetofonskih posnetkov, na katerih naj bi S. V. pritožniku povedala, da so mu zadeve podtaknili. Po mnenju pritožnika bi izvedba predlaganih dokazov pripeljala do ugotovitve da je nedolžen, zato bi jih sodišče prve stopnje moralo izvesti. Ker tega ni storilo, pa naj bi zlorabilo njegovo pravico do izvajanja dokazov v njegovo korist, enako pa tudi Vrhovno sodišče, ki je sledilo odločitvam sodišč prve in druge stopnje. Pritožnik tudi meni, da je v danem primeru ustavna pravica izvajanja dokazov v njegovo korist močnejša od "floskule" o prosti presoji dokazov. V kazenskem postopku, ki se je zaključil z izpodbijano sodbo, naj mu ne bi bilo omogočeno niti dokazovanje nedolžnost kaj šele, da bi mu bila dokazana krivda. Pritožnik ustavni pritožbi prilaga izjavo matere oškodovanke, ki naj bi jo podpisala tudi oškodovanka, in ki je sodišče po njegovih navedbah ni upoštevalo. Poleg tega predlaga, da Ustavno sodišče posluša magnetofonski posnetek, dokaz, ki ga je redno sodišče zavrnilo.
3. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče ustavno pritožbo sprejme v obravnavo in prekine izvrševanje izpodbijane pravnomočne sodbe, nato pa ustavni pritožbi ugodi, razveljavi sodbe vseh treh sodišč ter zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje. Predlog za prekinitev izvrševanja kazni obrazloži s prepričanjem, da je nedolžen in da je bil obsojen namesto pravega storilca, katerega vezi naj bi segale v sam politični vrh. Njega pa naj bi se s hitro napotitvijo na prestajanje kazni želelo izolirati in s tem preprečiti, da bi prišel zadevi do dna. Dne 11.6.1998, naj bi bil na prestajanju kazni zoper njega poskušan celo umor.
4. Dne 18.11.1998 in dne 20.11.1998 je na Ustavno sodišče prispela pritožnikova naknadna vloga (obakrat enaka, datirana dne 17.11.1998) naslovljena "urgenca na ustavno pritožbo", v kateri pa pritožnik dodatno navaja, da naj bi bil od začetka prestajanja kazni izpostavljen hudim pritiskom in travmam ter da naj bi mu bile omejene vse pravce, tudi tiste, ki gredo obsojencem. Zatrjuje, da naj bi bil v zaporu podvržen posebnemu tretmaju in to ne po svoji krivdi. Dodatno navaja, da naj bi Okrožno sodišče v Novi Gorici s sklepom z dne 10.10.1998 neopravičeno zavrnilo njegovo zahtevo za obnovo kazenskega postopka, ter da naj Ustavno sodišče preuči, zakaj so bile ovadbe zoper oškodovanke zaradi krivih izpovedb zavržene zaradi zastaranja in zakaj se v vseh njegovih zadevah na Višjem sodišču v Kopru pojavlja kot poročevalec sodnik K., ki je predsednik sodišča in prebivalec Nove Gorice.
5. S sodbo št. I Ips 112/98 je Vrhovno sodišče kot neutemeljeno zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno obsodilno sodbo, s katero je bila pritožniku izrečena enotna kazen treh let zapora. Vrhovno sodišče poleg ostalega ugotavlja, da v postopku ni prišlo do kršitve drugih določb kazenskega postopka (drugi odstavek 371. člena Zakona o kazenskem postopku; Uradni list RS, št. 63/94, 25/96 - 0dl. US in 5/98 - Odl. US; v nadaljevanju: ZKP), ki naj bi vplivale na zakonitost sodne odločbe. S tem v zvezi ocenjuje za neutemeljeno zatrjevanje obsojenca, da je sodišče kršilo ustavno pravico do izvajanja dokazov v njegovo korist in ravnalo v nasprotju z 29. členom Ustave (Vrhovno sodišče ugotavlja, da je obramba obsojenca predlagala izvedbo številnih dokazov, vendar pa sodišče prve stopnje dokaznim predlogom ni ugodilo, njihovo zavrnitev pa je v razlogih sodbe obširno obrazložilo. Tako so v sodbi sodišča prve stopnje na štirih straneh navedeni utemeljeni razlogi, zaradi katerih dokaznim predlogom ni bilo ugodeno.
Sodišče prve stopnje pa je tudi ugotovilo, da obsojenec glede dokazov, katerih izvedbo je predlagal, ni uspel izkazati dovolj visoke stopnje verjetnosti, da bi njihova izvedba lahko vplivala na drugačno odločitev sodišča). Poleg tega Vrhovno sodišče ugotavlja, da je bilo tudi v razlogih sodbe pritožbenega sodišča pojasnjeno, da o obstoju zatrjevane kršitve ustavne pravice ni mogoče sklepati le na podlagi okoliščine, ali je sodišče izvedlo vse predlagane dokaze, saj je v zvezi z njimi potrebno upoštevati tudi druge dokaze ter vse okoliščine in vsa dejstva, ugotovljena v kazenskem postopku. Trditev obsojenega, da so bili dokazi zavrnjeni z navedbo, da bi njihova izvedba pomenila zavlačevanje postopka pa Vrhovno sodišče zavrača z obrazložitvijo, da so v nasprotju z razlogi prvostopne sodbe (saj je sodišče prve stopnje ocenilo, da je obramba zavrnjene dokaze predlagala le zaradi zavlačevanja postopka, šele potem, ko je podalo izčrpno obrazložitev njihove zavrnitve).
B.
6. Po prvem odstavku 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) lahko vsakdo ob pogojih, ki ji določa ta zakon, vloži ustavno pritožbo, če meni, da mu je s posamičnim aktom državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil kršena njegova človekova pravica ali temeljna svoboščina. Ustavna pritožba se lahko vloži, če so izčrpana vsa pravna sredstva (prvi odstavek 51. člena ZUstS), v 60 dneh od dneva vročitve posamičnega akta, zoper katerega je mogoča ustavna pritožba (prvi odstavek 52. člena ZUstS). Vloga z dne 17.11.1998 vsebuje navedbe morebitnih kršitev človekovih pravic, ki niso vsebovane v vlogi z dne 9.10.1998, vendar pa iz nje ni razvidno ali so sploh podani pogoji za njeno obravnavo v smislu prej navedenih določb ZUstS, poleg tega pa ne vsebuje podatkov in listin, ki jih kot sestavni del pritožbe zahteva 53. člen ZUstS, zato jo bo treba poslati pritožniku v dopolnitev. Ker pa je pritožnik z njo želel pospešiti obravnavo vloge z dne 9.10.1998, je Ustavno sodišče sklenilo, da vlogo z dne 17.11.1998 izloči iz obravnavane ustavne pritožbe in jo obravnava kot samostojno ustavno pritožbo.
7. Pritožnik je dne 24.3.1998 že vložil ustavno pritožbo zoper pravnomočno obsodilno sodbo, ki je predmet obravnave te ustavne pritožbe, vendar je takrat predlagal obravnavanje ustavne pritožbe pred izčrpanjem izrednega pravnega sredstva. Ustavno sodišče je to ustavno pritožbo s sklepom št. Up 70/98 z dne 15.6.1998 zavrglo, saj je ugotovilo, da ni pogojev za njeno izjemno obravnavo, ker zatrjevane kršitve človekovih pravic niso očitne. V zvezi z reševanjem navedene ustavne pritožbe je Ustavno sodišče vpogledalo tudi kazenski spis Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. K 52/95.
8. Glede na vsebino navedb v obravnavani ustavni pritožbi (točka 2 tega sklepa) je treba na prvem mestu poudariti, da je ustavna pritožba poseben institut varovanja človekovih pravic in svoboščin in je v sistemu sodnega varstva namenjena izjemni obravnavi sodnih odločb, zato jo je tudi mogoče vložiti šele po izčrpanju vseh rednih in izrednih pravnih sredstev. Ustavno sodišče ni instančno sodišče, ki bi presojalo, ali je sodišče v kazenskem postopku pravilno ugotovilo dejansko stanje (oziroma ga celo samo ugotavljalo z izvajanjem v postopku predlaganih dokazov) in pravilno uporabilo materialno in procesno pravo. Ta presoja je zaupana sodiščem splošne pristojnosti, ki sodijo v skladu z ustavo in zakoni. Ustavno sodišče pa lahko opravlja le nadzor nad sojenjem z ustavnega vidika in v tem okviru ugotavlja, ali ni morda sodišče splošne pristojnosti z odločbo, izpodbijano v ustavni pritožbi, nedovoljeno poseglo v ustavno pravico posameznika.
9. V 29. členu Ustava zagotavlja pravna jamstva v kazenskem postopku. Druga alinea tega člena določa, da mora biti vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljeno, da se mu sodi v njegovi navzočnosti in da se brani sam ali z zagovornikom. Bistvo pravice do obrambe je, da sta obdolženec in tožilec v pravilnem razmerju, zagotovljeno mora biti spoštovanje načela enakih orožij. Pravico do obrambe uresničuje obdolženec sam ali skupaj z zagovornikom. Iz vpogledanega kazenskega spisa je razvidno, da je pritožnika ves čas postopka, pa tudi v postopku z izrednim pravnim sredstvom zagovarjal odvetnik. Obdolžencu je bila zagotovljena navzočnost pri izvajanju dokazov. Pri zasliševanju oškodovank je bil s sklepom senata sicer odstranjen iz dvorane, vendar pa je bil njegov odvetnik pri zaslišanjih ves čas navzoč. Po vrnitvi obdolženega na zasedanje se mu je izpovedba priče prebrala, nato pa mu je bila dana možnost, da je oškodovanki postavljal vprašanja.
10. Točka d tretjega odstavka 6. člena EKČP določa, da ima, kdor je obdolžen kaznivega dejanja, pravico da zaslišuje oziroma zahteva zaslišanje obremenilnih prič in da doseže navzočnost in zaslišanje razbremenilnih prič ob enakih pogojih, kot veljajo za obremenilne priče. Navedena določba pomeni konkretizacijo načela enakih orožij, njeno bistvo pa je v tem, da obdolženec (oziroma njegov odvetnik) zaslišuje priče, izvedence, da predlaga dokaze, jih ocenjuje in izpodbija. Iz kazenskega spisa je razvidno, da je pritožnik v kazenskem postopku ves čas imel možnost zasliševati priče, predlagati dokaze, ocenjevati izvedene dokaze in jih izpodbijati. Te možnosti pa se je tudi aktivno posluževal.
11. V zvezi s tretjo alineo 29. člena Ustave, ki določa, da mora biti vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljeno izvajanje dokazov v njegovo korist, je Ustavno sodišče v odločbi št. Up-34/93 z dne 8.6.1995 (OdlUS IV, 129) sprejelo sledeča stališča: (1) sodišče glede na načelo proste dokazne presoje samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost; (2) sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba; (3) predlagani dokazi morajo biti materialno pravno relevantni; (4) obramba mora obstoj in pravno relevantnost predlaganega dokaza utemeljiti s potrebno stopnjo verjetnosti. V zvezi z navedeno ustavno pravico je Ustavno sodišče sprejelo tudi stališče, da je v dvomu vsak dokazni predlog obrambe v korist obdolženca.
Sodišče ga mora izvesti, razen če je očitno, da dokaz ne more biti uspešen.
12. Iz sodbe sodišča prve stopnje je razvidno, da je sodišče pri ugotavljanju pritožnikove krivde izvedlo številne dokaze (stran 15 in 16 obrazložitve sodbe). Nekatere dokazne predloge obrambe je sodišče na podlagi proste presoje, ali gre za relevanten dokaz ali ne, sicer zavrnilo, vendar pa je svojo odločitev v vsakem primeru izčrpno obrazložilo (stran 16, 17, 18 in 19 obrazložitve sodbe). Iz navedb v obrazložitvi sodbe je razvidno tudi prepričanje sodišča, da nobeden od zavrnjenih dokazov ne poraja dvoma v oceno sodišča o njegovi irelevantnosti. Glede na ugotovljeno, Ustavno sodišče ocenjuje, da s sodbo sodišča prve stopnje očitno niso bile povzročene s strani pritožnika zatrjevane kršitve človekovih pravic.
13. Tudi presoja, odločitev ter obsežno in konkretno razlogovanje pritožbenega in Vrhovnega sodišča po mnenju Ustavnega sodišča zadosti kriterijem v zvezi z ugotavljanjem morebitne kršitve pravice iz 29. člena Ustave in točke d tretjega odstavka 6. člena EKČP, zato tudi sodbi teh dveh sodišč očitno ne predstavljata kršitev navedenih človekovih pravic. Ob tem pa je treba pripomniti, da pritožnik v zvezi z zatrjevanimi kršitvami človekovih pravic s strani Vrhovnega sodišča svojih trditev tudi ni z ničemer utemeljil.
14. Ustavno sodišče pritrjuje ugotovitvam sodišč splošne pristojnosti, da pritožnik glede zavrnjenih dokaznih predlogov ni uspel izkazati dovolj visoke stopnje verjetnosti, da bi njihova izvedba lahko vplivala na drugačno razsodbo sodišč.
Pritožnik sicer navaja, da je izvedba navedenih dokazov bistvena za ugotovitev njegove nedolžnosti, vendar tej trditvi ni mogoče pritrditi. Po mnenju Ustavnega sodišča je sodišče prve stopnje z izvedbo številnih dokazov, ki jih je preizkusilo (analiziralo in primerjalo z drugimi dokazi) prepričljivo ocenilo (na podlagi proste presoje dokazov prišlo do prepričanja), da je dejstvo, da je ravno pritožnik storil očitana mu kazniva dejanja, dokazano.
Svojo oceno je sodišče tudi izčrpno utemeljilo. Tudi če bi sodišče v dokaznem postopku izvedlo dokaze, ki jih je predlagal pritožnik, bi bili to le dodatni dokazi, ki po oceni Ustavnega sodišča, ob soočenju z vsemi ostalimi, ne bi mogli omajati prepričanja o resničnosti dejstev o krivdi, ugotovljenih v sodbi sodišča prve stopnje in potrjenih s sodbama pritožbenega in Vrhovnega sodišča.
15. Glede na zgoraj navedeno Ustavno sodišče ugotavlja, da v obravnavani zadevi očitno ne gre za kršitev pravic do zasliševanja obremenilnih in razbremenilnih prič pod enakimi pogoji, do izvajanja drugih dokazov v korist obdolženca in do obrambe (točka d. tretjega odstavka 6. člena EKČP in 29. člen Ustave), zato ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
16. Predpogoj za odločanje Ustavnega sodišča o morebitnem zadržanju izvršitve sodbe, ki se izpodbija, kot tudi za odločanje o prekinitvi njenega izvrševanja, je sprejem ustavne pritožbe v obravnavo (58. člen ZUstS). Ker Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, o predlogu pritožnika za prekinitev izvrševanja sodbe ni odločalo.
C.
17. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica, sodnica dr. Mirjam Škrk ter člana, sodnica in sodnik dr. Miroslava Geč - Korošec in dr. Lojze Ude.
Predsednica senata
dr. Mirjam Škrk