Up-48/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-48/97
Datum odločitve:
29. 11. 2000
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.48.97
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sklepa Višjega sodišča v Mariboru št. Cpg 451/96 z dne 6. 12. 1996
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sklepa Višjega sodišča v Mariboru št. Cpg 451/96 z dne 6. 12. 1996 se ne sprejme.

Pritožnica nosi svoje stroške postopka.
Evidenčni stavek:
Stališče, da stečajni senat ni pristojen za izdajo sklepa o izbiri kupca po prodaji dolžnikovega premoženja z zbiranjem ponudb, neuspela ponudnica pa lahko pogodbo, sklenjeno med stečajnim upraviteljem in izbranim ponudnikom, izpodbija v posebni pravdi, ne pa v stečajnem postopku, samo po sebi ni v neskladju s pravico iz 23. člena Ustave. Sodno varstvo je ponudniku, ki s ponudbo ni uspel, namreč zagotovljeno v pravdi.
Pritožnica je bila tudi posebej poučena, da so ukrepi zavarovanja dopustni glede stroškov postopka, med katere šteje pritožnica svoj denarni in nedenarni zahtevek, vendar tega ni mogoče predlagati v stečajnem postopku, temveč v samostojnih postopkih. Pritožnici je bilo torej učinkovito sodno varstvo njenih pravic skladno s stališči obeh izpodbijanih sodnih odločb ves čas zagotovljeno.
Pritožnica, ki še ni pravilno uveljavljala sodnega varstva za svoje zahtevke in predloge v postopkih, ki jih je za to imela na voljo, ne more uspešno uveljavljati kršitve pravice iz 25. člena Ustave v povezavi s samo vsebino njenih sicer nedopustnih predlogov. Sicer pa je Višje sodišče popolno odgovorilo na vsa po njegovi razumni presoji za zadevo bistvena (procesna) vprašanja in pritožbene navedbe. Več od tega pa 25. člen Ustave pritožnici ne zagotavlja.
Geslo:
Stečajni postopek.

Prodaja dolžnikovega premoženja z zbiranjem ponudb.

Izpodbijanje pogodbe sklenjene med stečajnim upraviteljem in izbranim ponudnikov.

Ukrepi zavarovanja glede stroškov stečajnega postopka.

Stroški postopka.

Načela pravne države.

Pravica do sodnega varstva.

Pravica do pravnega sredstva.
Pravna podlaga:
Ustava, 2., 23., 25. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 34., 49., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-275/97 z dne 16. 7. 1998 - OdlUS VII,231.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
10. 2. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20515
Up-48/97
29. 11. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A., d.o.o., Ž. Z., ki jo zastopa B. B., odvetnik v V. U. na seji senata dne 29. novembra 2000
s k l e n i l o :
1. Ustavna pritožba družbe A. zoper sklepa Višjega sodišča v Mariboru št. Cpg 451/96 z dne 6. 12. 1996 se ne sprejme.
2. Pritožnica nosi svoje stroške postopka.
O b r a z l o ž i t e v
1. Pritožnica je kot ponudnica sodelovala na javnem razpisu za zbiranje ponudb o prodaji premoženja stečajnega dolžnika, ki ga je objavil stečajni upravitelj. Zatrjuje nepravilnosti tako v samem razpisu kot tudi v nadaljnjem postopku. Ker je stečajni upravitelj sklenil pogodbo z izbranim ponudnikom, neizbrano pritožnico pa o tem le obvestil, je pritožnica pisno od prvostopnega sodišča zahtevala izdajo posebnega sklepa o izbiri s pravnim poukom. Navaja, da je prvostopno sodišče to njeno vlogo zavrglo, sklicujoč se na mnenje Vrhovnega sodišča z občne seje 18. in 19. 6. 1996, po katerem se morebitne nepravilnosti v postopku razpisa, prodaje in sklenitve pogodbe izpodbijajo le s posebno tožbo v rednem pravdnem postopku. Višje sodišče v Mariboru je s prvim sklepom št. Cpg 451/96 z dne 6. 12. 1996, zavrnilo njeno pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo prvostopni sklep Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. St 3/95-341 z dne 29. 10. 1996.
2. Pritožnica je v istem stečajnem postopku predlagala tudi izdajo začasne odredbe zaradi zavarovanja svoje denarne in nedenarne terjatve, ta predlog pa je prvostopno sodišče zavrglo z utemeljitvijo, da je nedopusten. Višje sodišče v Mariboru je z drugim sklepom št. Cpg 451/96 z dne 6. 12. 1996 tudi njeno pritožbo zoper ta sklep Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. St 3/95-342 z dne 29. 10. 1996 zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.
3. Pritožnica zatrjuje kršitev pravice do sodnega varstva (člen 23 Ustave) in pravice do pravnega sredstva (25. člen Ustave).
Navaja, da je najpomembnejše dejanje stečajnega postopka prodaja premoženja stečajnega dolžnika. Glede na zavzeto stališče rednega sodstva pa ni pravnega sredstva zoper odločitev stečajnega upravitelja, četudi ta proda premoženje ponudniku, ki ni najbolj ugoden. Neizbranim ponudnikom ni zagotovljena pravica do pritožbe zoper dejanja stečajnega upravitelja oziroma stečajnega senata. Stališče Vrhovnega sodišča, da se nepravilnosti pri izbiri, razpisu in prodaji premoženja lahko izpodbijajo le v drugem pravdnem postopku, naj bi bilo istočasno tudi v nasprotju z določbami 95. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Uradni list RS, št. 67/93 in nasl. - v nadaljevanju: ZPPSL), po katerem v stečajnem postopku ni možno sprejemati začasnih odredb, kar naj bi izhajalo tudi iz drugega sklepa Višjega sodišča Cpg 451/96, izdanega v zvezi s predlagano začasno odredbo v postopku St 3/95. Pritožnica meni, da bo kupnina, ki jo plača izbrani ponudnik, takoj razdeljena med stečajne upnike, ki je zaradi pravnomočnih razdelilnih sklepov ne bodo vrnili. Zato tudi zanjo ugodna pravnomočna sodba izdana v pravdnem postopku ne bo izvršljiva. Ker nima sodnega varstva v stečajnem postopku, pravnomočna sodba, izdana v kasnejšem pravdnem postopku, pa ne bo izvršljiva, naj bi bila podana tudi kršitev pravice do sodnega varstva. Pritožnica smiselno zatrjuje tudi kršitev načel pravne države (2. člena Ustave). Zavzeto stališče naj bi namreč povzročalo pravno negotovost. Kritizira tudi zakonsko ureditev (154. člen ZPPSL) zaradi po njenem preširokih pooblastil stečajnega upravitelja.
4. Ustavno sodišče ni ena od inštanc rednega sodstva. Zato napačna uporaba materialnega ali procesnega prava sama po sebi, če ni takšne narave, da bi zaradi nje prišlo do kršitve človekove pravice ali svoboščine, ne more biti podlaga za uspeh ustavne pritožbe. Kot je Ustavno sodišče že večkrat navedlo, napačne uporabe prava same po sebi v postopku ustavne pritožbe ne ocenjuje, pač pa presoja le, ali je sodišče v rednem postopku izdalo odločbo na podlagi zakona, ki je v nasprotju z Ustavo ali na podlagi z Ustavo neskladne interpretacije zakona ter s tem kršilo človekove pravice in temeljne svoboščine. V konkretnem primeru zato pravilna uporaba zakona ni predmet presoje Ustavnega sodišča. Relevantno je le vprašanje, ali je Višje sodišče v izpodbijanih odločbah zakon interpretiralo na način, ki je v neskladju s pravico iz 23. ali 25. člena Ustave.
5. Ustava v 23. členu zagotavlja pravico do sodnega varstva pravic. Pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave ne daje pravice do točno določene oblike sodnega varstva po enem izmed zakonov, kot to smiselno uveljavlja pritožnica, ki zahteva sodno varstvo prav v stečajnem postopku (v katerem po zakonu celo ni stranka). Ustavno sodišče v tem smislu tudi ne presoja zakonitosti izpodbijanih odločb. Za ustavnosodno presojo je relevantno zgolj, ali je bilo pritožnici sodno varstvo zagotovljeno tudi ob upoštevanju stališč obeh izpodbijanih sodnih odločb Višjega sodišča.
6. Stališče, da je stečajni senat pristojen le za odločitve, ki mu jih nalaga zakon, ki upoštevaje zahtevo po hitrosti stečajnega postopka ustrezno določa naloge stečajnega senata, njegovega predsednika in stečajnega upravitelja, ni ustavno sporno z vidika 23. člena Ustave. Posledično tudi stališče, da stečajni senat ni pristojen za izdajo sklepa o izbiri kupca po prodaji dolžnikovega premoženja z zbiranjem ponudb, neuspela ponudnica pa lahko pogodbo, sklenjeno med stečajnim upraviteljem in izbranim ponudnikom, izpodbija v posebni pravdi, ne pa v stečajnem postopku, samo po sebi ni v neskladju s pravico iz 23. člena Ustave. Sodno varstvo je ponudniku, ki s ponudbo ni uspel, namreč zagotovljeno v pravdi.
7. Pritožnica ima na splošno prav, ko smiselno povezuje zahtevo po učinkovitosti s pravico do sodnega varstva. Meni namreč, da tudi zanjo ugodna sodba, izdana v pravdnem postopku, ne bo izvršljiva, ker bo denar, pridobljen s prodajo stečajnega dolžnika, medtem že razdeljen med stečajne upnike. To naj bi po njenem izhajalo iz stališča Višjega sodišča, da so začasne odredbe zoper stečajnega dolžnika nedopustne. Iz določbe 23. člena Ustave pravica do izdaje začasne odredbe kot sredstva zavarovanja neposredno ne izhaja. Vendar pa je treba upoštevati, da ni namen Ustave, da bi človekove pravice priznala zgolj formalno in teoretično, pač pa je ustavna zahteva, da mora biti zagotovljena možnost učinkovitega in dejanskega izvrševanja človekovih pravic. Eden izmed vidikov učinkovitosti pravice do sodnega varstva je tudi zagotovitev ustreznih procesnih sredstev, ki preprečujejo, da bi v času postopka pred sodiščem prišlo do ravnanj, ki bi povzročila, da sodno varstvo ne bi več moglo doseči svojega namena. Sodno varstvo svojega namena med drugim očitno ne more več doseči tudi v primeru, če osebi, ki to sodno varstvo zahteva, že v teku sodnega postopka nastanejo hujše škodljive posledice oziroma ji v teku sodnega postopka ni omogočeno, da prepreči ravnanje, ki bo izničilo morebitni kasnejši uspeh v postopku. Takšno sodno varstvo ne more biti več ne učinkovito in ne smiselno. Takšno stališče je Ustavno sodišče sprejelo npr. že v odločbi št. Up-275/97 z dne 16. 7. 1998 (OdlUS VII, 231). Vendar pa pritožnica v konkretnem primeru tudi v tem delu nima prav. Obe izpodbijani odločbi Višjega sodišča pritožnico (ki je po stališču Višjega sodišča upnica stečajne mase) posebej opozarjata na 158. člen ZPPSL, po katerem se, preden se začnejo poplačevati upniki, iz stečajne mase izloči znesek, ki je potreben za izplačilo stroškov stečajnega postopka. Zato ne bi smelo biti bojazni, da bi bil pred koncem spora ves denar razdeljen med stečajne upnike. Pritožnica je bila tudi posebej poučena, da so ukrepi zavarovanja dopustni glede stroškov postopka, med katere šteje pritožnica svoj denarni in nedenarni zahtevek, vendar tega ni mogoče predlagati v stečajnem postopku, temveč v samostojnih postopkih. Pritožnici je bilo torej učinkovito sodno varstvo njenih pravic tudi skladno s stališči obeh izpodbijanih sodnih odločb ves čas zagotovljeno. Riziko pravilnega ravnanja in pravočasnega uveljavljanja njenih pravic pa je na njeni strani. Očitek kršitve pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave) je zato očitno neutemeljen.
8. Očitno neutemeljen je tudi očitek kršitve pravice do pravnega sredstva (25. člen Ustave). Pritožnica, ki glede na ustavnoskladno stališče Višjega sodišča še ni pravilno uveljavljala sodnega varstva za svoje zahtevke in predloge v postopkih, ki jih je imela na voljo, ne more uspešno uveljavljati kršitve pravice iz 25. člena Ustave v povezavi s samo vsebino njenih sicer nedopustnih predlogov. Sicer pa je Višje sodišče v Mariboru z izpodbijanima sklepoma obravnavalo njeni pritožbi zoper oba sklepa Okrožnega sodišča v Murski Soboti in popolno odgovorilo na vsa po razumni presoji za zadevo bistvena (procesna) vprašanja in pritožbene navedbe. Več od tega pa 25. člen Ustave pritožnici ne zagotavlja. Pritožnici zato očitno ni bila kršena pravica do pravnega sredstva.
9. Pritožnici, ki smiselno zatrjuje kršitev načel pravne države (2. člena Ustave), ker naj bi izpodbijano stališče povzročalo pravno negotovost, se pojasnjuje, da Ustavno sodišče v zvezi z ustavno pritožbo preverja le možno kršitev določb Ustave, ki zagotavljajo človekove pravice in temeljne svoboščine, za kar pa pri navedeni ustavni določbi ne gre.
10. Ker z izpodbijanima sklepoma pritožnici očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo. Po prvem odstavku 34. člena, ki se po 49. členu ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo, nosi vsak udeleženec v postopku pred Ustavnim sodiščem svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače.
Ker v okoliščinah tega primera ni najti razlogov za drugačno odločitev, je Ustavno sodišče glede prijavljenih stroškov sklenilo kot v izreku.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi z 49. členom ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam-Lukić.
Predsednik senata:
dr. Lojze Ude