Up-1/99
Natisni
Opravilna št.:
Up-1/99
Datum odločitve:
19. 1. 1999
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:Up.1.99
Akt:
Ustavna pritožba A. B. zoper sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 205/95 z dne 20.11.1995 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 146/96 z dne 14.5.1996 in sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 192/96 z dne 14.10.1998
Izrek:
Ustavna pritožba A. B. zoper sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani in sodbo Vrhovnega sodišča se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker pritožniku z izpodbijanimi sodbami očitno niso bile povzročene zatrjevane kršitve človekovih pravic, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
Pravica do sodnega varstva.

Pravica do pravnega sredstva.

Načelo zakonitosti v kazenskem pravu.

Pravna jamstva v kazenskem postopku.
Pravna podlaga:
Ustava, 23., 25., 1. odst. 28., 3. al. 29. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
31. 12. 1999
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19295
Up-1/99
19.1.1999
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. B. iz A., ki ga zastopa Z. C., odvetnik v L. na seji senata dne 19. januarja 1999
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba A. B. zoper sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 205/95 z dne 20.11.1995 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 146/96 z dne 14.5.1996 in sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 192/96 z dne 14.10.1998 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je dne 31.12.1998 vložil ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa navedene sodbe, s katerimi je bil spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja umora v sostorilstvu ter kaznivega dejanja poskusa umora prav tako v sostorilstvu.
Izrečena mu je bila enotna kazen 12 let zapora.
2. Ustavno pritožbo vlaga zaradi kršitve pravice do učinkovitega pravnega varstva (25. člen Ustave), kršitve načela zakonitosti v kazenskem pravu (prvi odstavek 28. člena Ustave) in kršitve pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist (tretja alinea 29. člena Ustave).
3. Pravica do učinkovitega pravnega sredstva naj bi bila kršena, ker naj sodbi pritožbenega in Vrhovnega sodišča ne bi temeljito analizirali in ocenili navedb v pritožbi in v zahtevi za varstvo zakonitosti, poleg tega pa naj bi najvišje sodišče v državi zaradi preštevilnega pripada zadev reševalo izredno pravno sredstvo kar dve leti. Prvi odstavek 28. člena Ustave naj bi bil kršen, ker naj bi bil "glede obeh kaznivih dejanj, ki sta predmet obtožbe, prekršen kazenski zakon v vprašanju, ali je bil glede kaznivih dejanj, ki sta predmet obtožbe, uporabljen zakon, ki se ne bi smel uporabiti". Tretja alinea 29. člena Ustave pa naj bi bila kršena, ker naj bi sodišče zavrnilo predlog obrambe za neposredno zaslišanje dveh izvedencev, zaradi česar naj bi se pojavil tudi precejšen dvom v resničnost s sodbo ugotovljenih odločilnih dejstev. Dvom v ugotovljeno dejansko stanje pa naj bi v podanem mnenju zatrjeval tudi višji državni tožilec.
Predlagano in zavrnjeno zaslišanje dveh izvedencev v zvezi s pregledi krvi na rokah in oblačilih obsojencev naj bi, če bi bilo izvedeno, gotovo pripomoglo, da bi sodišče prišlo do objektivnih razbremenilnih dokazov. Pritožnik meni, da naj bi bile v sodbah sodišča prve in druge stopnje podane vse bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94) in kršitve Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: KZ), poleg tega pa pritožnik izčrpno analizira zatrjevano zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja.
4. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče izpodbijane sodbe razveljavi in vrne zadevo v ponovno odločanje pred okrožnim sodiščem.
5. S sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 205/95 z dne 20.11.1995, sta bila pritožnik in njegov brat H. B. spoznana za kriva, da sta skupno, s sodelovanjem pri izvršitvi, vzela življenje F. B. in skupno, prav tako s sodelovanjem pri izvršitvi in po predhodnem dogovoru, poskusila vzeti življenje še M. H., s tem pa sta storila kaznivo dejanje umora po prvem odstavku 127. člena v zvezi s 25. členom KZ in poskus kaznivega dejanja umora po prvem odstavku 127. člena v zvezi z 22. in 25. členom KZ. Očitani kaznivi dejanji sta storila tako, da sta po predhodnem prepiru pritožnika z žrtvama kaznivega dejanja, oborožena, brat pritožnika s pištolo in pritožnik s taborniško sekirico in železno cevjo, vdrla v stanovanje M. H. z namenom, da ga umorita. Ko sta tam zagledala tudi F. B., sta se odločila da umorita še njega, zato je brat pritožnika s pištolo šestkrat ustrelil v M. H. in vsaj enkrat v F. B., pritožnik pa je z železno cevjo najmanj trikrat udaril po glavi F. B. in s sekirico zamahoval proti hudo ranjenemu M. H., tako da je F. B. dobil poškodbe, zaradi katerih je v kratkem času umrl zaradi izkrvavitve, M. H. pa dobil številne, skupno smrtno nevarne poškodbe in mu je le pravočasna zdravniška pomoč rešila življenje. Pritožniku je bila za kaznivo dejanje umora določena kazen osem let zapora in za kaznivo dejanje poskusa umora kazen šest let zapora, nato pa izrečena enotna kazen dvanajst let zapora. Pri ugotavljanju dejanskega stanja je sodišče izvedlo številne dokaze, zavrnilo pa je predlog obrambe za zaslišanje izvedenca D. (v zvezi s preiskavo sledov smodnika na rokah obdolženca), zaslišanje izvedencev, ki sta podala mnenje o najdenih sledovih (madeži krvi na kraju kaznivega dejanja, na oblačilih pokojnika in oškodovanca ter na predmetih, zaseženih obdolžencema; odrezki nohtov in gumbi) in krvnih skupinah (oškodovancev in obdolžencev), ter postavitev novega izvedenca psihiatrične stroke.
6. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo št. Kp 146/96 z dne 14.5.1998 zavrnilo pritožbe zagovornikov obdolženih zoper obsodilno sodbo sodišča prve stopnje. V zvezi s pritožbo zagovornika A. B. sodišče argumentira, da pritožba ne more vnesti upoštevanja vrednega dvoma v pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja (pritožnik se je pritožil le zaradi zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in zaradi odločbe o kazni). Sodišče še navaja, da ni ugotovilo kršitev določb kazenskega postopka, ki se ugotavljajo po uradni dolžnosti, niti kršitve kazenskega zakona v škodo obtoženca.
7. Vrhovno sodišče je s sodbo št. I Ips 192/96 z dne 14.10.1998 zavrnilo zahteve za varstvo zakonitosti obdolženih in njunih zagovornikov. V zvezi z zahtevo A. B. in njegovega zagovornika sodišče med drugim obrazloži, da niso podane zatrjevane kršitve materialnega in procesnega zakona, niti ni podan precejšen dvom o resničnosti odločilnih dejstev, ki so bila ugotovljena v izpodbijani pravnomočni sodbi.
B.
8. V zvezi z reševanjem ustavne pritožbe je Ustavno sodišče vpogledalo kazenski spis Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 205/95.
9. Ustava v 25. členu zagotavlja in določa vsebino pravice do pravnega sredstva. Po tej določbi je vsakomur zagotovljena pravica do pritožbe ali drugega pravnega sredstva proti odločbam sodišč in drugih državnih organov, organov lokalnih skupnosti in nosilcev javnih pooblastil, s katerimi ti odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Pravici do pravnega sredstva odgovarja obveznost sodišča, ki odloča o vloženem pravnem sredstvu, da pravno sredstvo, če je dopustno, vsebinsko obravnava, ter da se opredeli do tistih navedb v pravnem sredstvu, zaradi katerih bi bilo, če bi bile utemeljene, potrebno izpodbijano sodbo spremeniti oziroma razveljaviti. Da bi bilo razvidno, ali je sodišče upoštevalo navedene zahteve, mora biti njegova odločba obrazložena. Iz obrazložitve izpodbijane sodbe pritožbenega sodišča (stran 3, 4, 5 in 6) kot tudi iz obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča (stran 2, 3, 5 in 6) je razvidno, da sta sodišči vloženi pravni sredstvi obravnavali vsebinsko in se opredelili do vseh relevantnih navedb v pravnem sredstvu, svojo odločitev pa konkretno obrazložili. Pritožniku zato očitno ni bila kršena pravica do pravnega sredstva.
10. Pritožnik smiselno zatrjuje tudi kršitev pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Navedeni člen določa, da ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja na kazenskem področju zagotavlja posamezniku, zoper katerega je bil uveden kazenski postopek, da bo ta v razumnem roku končan s pravnomočno odločitvijo sodišča, s tem pa bo posameznik rešen bremena negotovosti in tistih posledic, ki jih ima zanj uvedeni kazenski postopek. Pritožnik konkretno uveljavlja pravico do sojenja brez nepotrebnega odlašanja v postopku zaradi izrednega pravnega sredstva, ki je tekel pred Vrhovnim sodiščem. V postopku, ki naj bi predolgo trajal, je bila že izdana sodba in je torej dejanje (opustitev dolžnega ravnanja), s katerim naj bi bila kršena ustavna pravica, že v času vložitve ustavne pritožbe prenehalo.
Morebitne zahtevke iz naslova domnevne kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja lahko pritožnik v takem primeru uveljavlja v postopku pred pristojnim sodiščem.
Pritožnik ni izkazal, da bi to sodno pot pred vložitvijo ustavne pritožbe izkoristil. Ker torej ni izčrpal vseh pravnih sredstev (51. člen Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS), se Ustavno sodišče v presojo te kršitve ni spuščalo.
11. Prvi odstavek 28. člena Ustave določa, da ne sme biti nihče kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno.
Načelo zakonitosti je torej na prvem mestu jamstvo zoper arbitrarno kaznovanje. Pritožnik zatrjuje, da naj bi bil glede obeh kaznivih dejanj, ki sta mu očitani, uporabljen zakon, ki se ne bi smel uporabiti, svojo trditev pa smiselno obrazloži s tem, da sodišče ni pravilno ugotovilo vseh znakov kaznivega dejanja.
Ker je zatrjevanje pritožnika stvar dokazne presoje, z njim ne more utemeljiti kršitve načela zakonitosti.
12. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist (tretja alinea 29. člena Ustave), ker naj bi sodišče zavrnilo predlog obrambe za neposredno zaslišanje dveh izvedencev v zvezi s pregledi krvi na rokah in oblačilih obsojencev. Iz vpogledanega kazenskega spisa je razvidno, da pritožnikov zagovornik v pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje ni izpodbijal sklepa sodišča o zavrnitvi navedenega dokaznega predloga. Eden od pogojev za vložitev ustavne pritožbe je, da so zoper izpodbijani posamični akt izčrpana vsa pravna sredstva. Ta pogoj pa ne velja le za posamični akt kot celoto, temveč tudi za vsako zatrjevano kršitev, na katero pritožnik opira svojo ustavno pritožbo. Ker v obravnavanem primeru ta pogoj ni izpolnjen, se Ustavno sodišče v presojo zatrjevane kršitve ni spuščalo.
13. Glede na zgoraj navedeno pritožniku z izpodbijanimi sodbami očitno niso bile povzročene zatrjevane kršitve človekovih pravic, zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
14. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica dr. Mirjam Škrk ter člana, sodnik dr. Zvonko Fišer in sodnica dr. Miroslava Geč - Korošec.
Predsednica senata:
dr. Mirjam Škrk