Up-42/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-42/96
Datum odločitve:
30. 5. 2000
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.42.96
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1133/95 z dne 22. 11. 1995
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1133/95 z dne 22. 11. 1995 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave ne daje pravice do točno določene oblike sodnega varstva po enem izmed zakonov, kot to uveljavlja pritožnica. Ustavno sodišče v tem smislu ne presoja zakonitosti izpodbijane odločbe. Bistveno je le, ali je bilo pritožnici sodno varstvo ves čas zagotovljeno tudi skladno s stališčem izpodbijane sodne odločbe. Stališče izpodbijane sodne odločbe pritožnico napotuje na upravni postopek pred upravnimi organi. Zoper dokončne upravne odločbe je zagotovljeno sodno varstvo z upravnim sporom. Pritožnici je bilo torej preko upravnega spora ves čas zagotovljeno sodno varstvo, več od tega pa 23. člen Ustave ne zagotavlja. Pritožnica ne izkazuje niti ne zatrjuje, da bi redna sodišča v primerljivih zadevah odločala drugače. Pravno stališče, ki ga je Višje sodišče zavzelo v danem primeru, se tudi ne da oceniti za očitno napačno (samovoljno). V sodnem postopku so bile spoštovane temeljne človekove pravice procesne narave. Očitek kršitve 22. člena Ustave je zato očitno neutemeljen.
Iz obravnavane ustavne pritožbe in prilog izhaja, da ne gre za primer, ko bi ustavni pritožnici bila odvzeta prostost, zaradi česar bi imela pravico podajati vloge v svojem jeziku. Očitno je tudi, da v postopku ni bila obdolžena kaznivega dejanja. Vloge se sicer skladno z 11. členom Ustave vlagajo v uradnem jeziku, saj morajo biti sodišču in tudi drugim udeležencem postopka razumljive. Od trenutka nastanka suverene države Slovenije dalje so jeziki drugih jugoslovanskih narodov jeziki tujih držav. Ustava Republike Slovenije ne daje podlage za privilegiranje drugih jezikov bivše SFRJ. Zato pritožnici s tem, da je bila v postopku pozvana, da svojo vlogo v tujem jeziku dopolni s slovenskim prevodom z opozorilom na posledice, če tega ne bi storila, očitno ni bila kršena pravica iz 62. člena Ustave. Takšen postopek pa tudi ni bil v nasprotju s petim odstavkom 15. člena Ustave, preko katerega je človekovim pravicam in temeljnim svoboščinam, zagotovljenim z ratificiranimi mednarodnimi pogodbami, priznan ustavni rang. Zaradi zahteve po dopolnitvi vloge s slovenskim prevodom pritožnici očitno tudi ni bila kršena pravica iz 22. člena Ustave. Pritožnica namreč ne zatrjuje in ne izkazuje, da bi sodišče v njenem primeru postopalo drugače, kot sicer postopa v podobnih ali enakih zadevah. Stališče oziroma zahteva sodišča, da pritožnica dopolni svojo vlogo s slovenskim prevodom, pa tudi ni očitno napačno (samovoljno).
Ne, da bi Ustavno sodišče zavzelo stališče do vprašanja, ali pritožnica sploh ima pravovarstveni interes za ugotovitev kršitve sojenja v razumnem roku pred rednimi sodišči (23. člen Ustave), se ji v danem primeru pojasnjuje, da takšna kršitev v njenem primeru očitno ni podana. Eno leto, šest mesecev in pol, že v svoji absolutni dolžini ne presega razumnega roka za sojenje sodišč dveh stopenj. V danem primeru pa je treba tudi upoštevati, da je postopek trajal dalj kot bi sicer, iz razlogov na strani pritožnice.
Geslo:
Stalno prebivališče.

Evidenca nastanitve občanov in register prebivalstva.

Postopek za ugotovitev dejanskega stanja.

Izbris iz registra stalnega prebivalstva.

Sodna nepristojnost.

Upravna pristojnost.

Pravica do sodnega varstva.

Pravica do sojenja v razumnem roku.

Enako varstvo pravic.

Pravica do uporabe svojega jezika in pisave.

Uporaba jezika v vlogah sodišču.

Uradni jezik.

Uresničevanje in omejevanje pravic.

Varstvo osebnih podatkov.
Pravna podlaga:
Ustava, 15., 22., 23., 38., 62. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-43/96 z dne 30. 5. 2000.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
20. 2. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20170
Up-42/96
30. 5. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A., ki jo zastopa oče B. B., oba iz Ž., ZR Z. na seji senata dne 30. maja 2000
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1133/95 z dne 22. 11. 1995 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožničina prva vloga je bila v pretežnem delu pisana v tujem jeziku. Ker te vloge ni bilo možno preizkusiti, je Ustavno sodišče pritožnico po drugem odstavku 54. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) pozvalo, naj vlogo dopolni s slovenskim prevodom ter jo opozorilo na pravne posledice, če vloge v roku ne bi ustrezno dopolnila. Ustavno sodišče je v roku prejelo novo vlogo pritožnice v slovenskem jeziku.
2. Pritožnica izpodbija sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1133/95 z dne 22. 11. 1995. Navaja, da je 28. marca 1994 zaradi netočnih podatkov o njenem stalnem prebivališču, ki jih vodi Upravna enota v Ljubljani v registru stalnega prebivalstva, od tega organa zahtevala, da te podatke popravi skladno z dejanskim in pravnim stanjem. Ker to v roku ni bilo storjeno, je 5. 5. 1994 pri sodišču prve stopnje v Ljubljani vložila predlog zaradi sodnega varstva po 1. odstavku 17. člena Zakona o varstvu osebnih podatkov. Navaja, da je sodišče po naklepnem zavlačevanju postopka s sklepom N 277/94 z dne 7. 9. 1995 njen predlog zavrglo, ker naj bi zadeva ne spadala v sodno pristojnost. Ta sklep je bil potrjen z izpodbijanim sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1133/95 z dne 22. 11. 1995. Pritožnica meni, da so ji bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, zagotovljene v 22. členu (enako varstvo pravic), 23. členu (pravica do sodnega varstva), tretjem odstavku 38. člena (varstvo osebnih podatkov) in 62. členu Ustave (pravica do uporabe svojega jezika in pisave). Ob tem se pritožnica sklicuje tudi na peti odstavek 15. člen Ustave (uresničevanje in omejevanje pravic).
3. Pritožnica predlaga odpravo izpodbijanega sklepa ter vrnitev zadeve Okrajnemu sodišču v Ljubljani v meritorno odločanje. V primeru, da ta ustavna pritožba ne bo sprejeta v obravnavo, pa vlaga pobudo za rešitev spora o pristojnosti med Okrajnim sodiščem v Ljubljani in Ministrstvom za notranje zadeve Republike Slovenije, ker naj bi oba organa zavračala pristojnost v tej zadevi. Pri tem se sklicuje tudi na priloženi kopiji svoje pritožbe Ministrstvu za notranje zadeve z dne 7. 2. 1996 in kopijo pisma tedanjemu ministru za notranje zadeve z dne 8. 3. 1996.
4. Ustavno sodišče je v postopku preizkusa te ustavne pritožbe pregledalo tudi sodni spis sodišča, v katerem je bila izdana izpodbijana odločba.
5. Prvostopno sodišče je prvo vlogo (predlog z dne 28. 2. 1994) prejelo dne 5. 5. 1994 v tujem jeziku. Zato je s sklepom št. N 277/94 z dne 15. 9. 1994 pozvalo pritožnico, naj v roku 15 dni od prejema tega sklepa predloži sodišču v slovenski jezik prevedeno vlogo, sicer jo bo sodišče zavrglo. Tudi pritožničina druga vloga z dne 6. 12. 1994, ki jo je sodišče prejelo dne 12. 12. 1994, je v tujem jeziku. Sodišče je pritožnici z dopisom št. N 277/94 z dne 14. 4. 1995 dostavilo tudi drugopis njene prve vloge. Dne 9. 5. 1995 (vloga z dne 3. 5. 1995) je prvostopno sodišče prejelo zahtevano dopolnitev prve vloge v slovenskem jeziku. Z njo je pritožnica na podlagi 18. v zvezi s 17. členom Zakona o varstvu osebnih podatkov sodišču predlagala, da po ustni obravnavi uredi zadevo na tak način, da se v register stalnega prebivalstva za mesto Ljubljana, vnese podatek, da pritožnica stalno prebiva v Ljubljani na naslovu V. U. 16 tudi po 15. 4. 1993 ter naloži upravljalcu zbirke podatkov, mestnemu sekretariatu za notranje zadeve mesta Ljubljane, da za čas do pravnomočnosti odločitve o njenem predlogu prepreči vsakršno uporabo spornih podatkov.
Pritožnica je ob tem zatrjevala, da ima "uradna listina" št. 21102/178-93/PD z dne 15. 4. 1993 neresnično vsebino. Prvostopno sodišče je s sklepom št. N 277/94 z dne 7. 9. 1995 pritožničin predlog zavrglo, ker zadeva ne spada v pristojnost sodišča. S posebnim Zakonom o evidenci nastanitve občanov in o registru prebivalstva je za to področje določen upravni postopek, ki se lahko nadaljuje z upravnim sporom. Predlagateljica je v pritožbi z dne 20. 9. 1995 (prejeto s strani sodišča dne 25. 9. 1995) ponovila svoje zahteve sodišču. Po njenem mnenju Zakon o evidenci nastanitve občanov in o registru prebivalstva ne daje možnosti odločanja v upravnem postopku o tem vprašanju, ker odločba o ugotovitvi stalnega prebivališča iz 8. člena tega zakona (v njenem primeru odločba št. 21102/178-93/PD z dne 15. 4. 1993) ni upravni akt.
6. Višje sodišče je z izpodbijanim sklepom št. I Cp 1133/95 z dne 22. 11. 1995 zavrnilo pritožbo predlagateljice in potrdilo sklep sodišča prve stopnje. V obrazložitvi je pojasnilo, da relevantno področje ureja poseben Zakon o evidenci nastanitve občanov in o registru prebivalstva. Ta zakon v 8. členu določa, da če pristojni organ sumi, da občan stalno ne prebiva v naselju, oziroma na naslovu, kjer je prijavil svoje stalno prebivališče, uvede postopek za ugotovitev dejanskega stanja. Na podlagi dokončne odločbe, s katero pristojni organ ugotovi, da občan stalno ne prebiva v naselju oziroma na naslovu, kjer je prijavil svoje stalno prebivališče, izbriše občana iz registra stalnega prebivalstva oziroma vpiše spremembo naslova v ta register. Ta dokončna odločba pa velja hkrati tudi kot potrdilo o odjavi stalnega prebivališča oziroma o spremembi naslova stalnega prebivališča. Odločba, izdana na podlagi 8. člena navedenega zakona, je po presoji pritožbenega sodišča upravni akt. Odločanje o predlogu predlagateljice na podlagi 18. člena Zakona o varstvu osebnih podatkov bi bilo odločanje o tem, ali je podatek o prebivališču predlagateljice v registru prebivalstva točen ali ne. Za to odločanje je po specialnem zakonu pristojen upravni organ. V drugem odstavku 16. člena Zakona o pravdnem postopku, ki se uporablja na podlagi 37. člena Zakona o nepravdnem postopku, je določeno, da če ugotovi sodišče med postopkom, da za odločitev o sporu ni pristojno redno ne specializirano sodišče, temveč kak drug domač organ, se sodišče izreče za nepristojno, razveljavi opravljena dejanja in zavrže tožbo. Zato je prvostopno sodišče predlog predlagateljice utemeljeno zavrglo, saj gre za zadevo, o kateri se odloča v upravnem postopku.
B.
7. Zavrženje predloga ustavne pritožnice s strani rednega sodstva ni v povezavi z očitano kršitvijo 62. člena Ustave. Ker pa je bila pritožnica na poziv prvostopnega sodišča primorana svojo vlogo v materinem jeziku dopolniti s slovenskim prevodom, sicer bi bila ta zavržena že iz tega razloga, ji Ustavno sodišče odgovarja tudi na to očitano kršitev, ki naj bi se bila zgodila v postopku, v katerem je bila izdana izpodbijana odločba. Ob tem se Ustavno sodišče sklicuje tudi na obrazložitev sklepa št. Up 43/96 z dne 30. 5. 2000, ki se prilaga.
8. V relevantnem obdobju še ni veljal novi Zakon o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - novi ZPP). Zato se je upoštevaje pogoje iz Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I - v nadaljevanju: UZITUL) smiselno uporabljal Zakon o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in naslednji - v nadaljevanju: ZPP-77), predpis bivše zvezne države. V danem primeru pravilna uporaba zakona ni predmet presoje Ustavnega sodišča. Relevantno je le vprašanje, ali je redno sodišče v postopku, v katerem je bila izdana izpodbijana odločba, zakon interpretiralo na način, ki je v neskladju s pravico iz 62. člena Ustave. Iz obravnavane ustavne pritožbe in prilog jasno izhaja, da ne gre za primer, ko bi ustavni pritožnici bila odvzeta prostost, zaradi česar bi imela pravico podajati vloge v svojem jeziku. Očitno je tudi, da v postopku ni bila obdolžena kaznivega dejanja. Vloge se sicer skladno z 11. členom Ustave vlagajo v uradnem jeziku, saj morajo biti sodišču in tudi drugim udeležencem postopka razumljive. Od trenutka nastanka suverene države Slovenije dalje so jeziki drugih jugoslovanskih narodov jeziki tujih držav. Ustava Republike Slovenije pa ne daje podlage za privilegiranje drugih jezikov bivše SFRJ, zato je v danem primeru dejansko stanje enako kot v primeru katerega koli drugega tujega jezika. Zato pritožnici s tem, da je bila v postopku pozvana, da svojo vlogo v tujem jeziku dopolni s slovenskim prevodom z opozorilom na posledice, če tega ne bi storila, očitno ni bila kršena pravica iz 62. člena Ustave. Takšen postopek pa tudi ni bil v nasprotju s petim odstavkom 15. člena Ustave, preko katerega je človekovim pravicam in temeljnim svoboščinam, zagotovljenim z ratificiranimi mednarodnimi pogodbami, priznan ustavni rang.
9. Zaradi zahteve po dopolnitvi vloge s slovenskim prevodom pritožnici očitno tudi ni bila kršena pravica iz 22. člena Ustave. Pritožnica namreč ne zatrjuje in ne izkazuje, da bi sodišče v njenem primeru postopalo drugače, kot sicer postopa v podobnih ali enakih zadevah. Stališče oziroma zahteva sodišča, da pritožnica dopolni svojo vlogo s slovenskim prevodom, pa tudi ni očitno napačno (samovoljno). Kot je bilo že razloženo, takšna zahteva sodišča ni neskladna z 62. členom Ustave. Ker pa je bilo sodišče za smiselno uporabo ZPP-77 in s tem za ustavnoskladno interpretacijo predpisov bivše zvezne države pooblaščeno z UZITUL, ni očitno napačno niti neupoštevanje določbe drugega odstavka 104. člena ZPP-77, ki je upoštevaje federalno ureditev bivše zvezne države, v postopku privilegirala uporabo vseh jezikov jugoslovanskih narodov. Očitek kršitve 22. člena Ustave (enako varstvo pravic) je v tem delu torej očitno neutemeljen.
10. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa Višjega sodišča izhaja, da je bil nosilni razlog zavrženja pritožničinega predloga sodna nepristojnost za odločanje v tej zadevi. Višje sodišče se je v obrazložitvi namreč sklicevalo na določbo drugega odstavka 16. člena ZPP-77, ki se je v nepravdnem postopku uporabljal na podlagi 37. člena Zakona o nepravdnem postopku (Uradni list SRS, št. 30/86 in 20/88 pop. - ZNP) in po kateri se sodišče, če ugotovi med postopkom, da za odločitev o sporu ni pristojno ne redno ne specializirano sodišče, temveč kak drug domač organ, izreče za nepristojno, razveljavi opravljena dejanja in zavrže tožbo.
Ugotovitev, da za odločitev v tem postopku ni podana sodna pristojnost, izhaja iz stališča Višjega sodišča, da gre za zadevo, o kateri se po specialnem Zakonu o evidenci nastanitve občanov in o registru prebivalstva (Uradni list SRS št. 6/83 in Uradni list RS, št. 26/90 in 11/91 - v nadaljevanju: ZENO) odloča v upravnem postopku, ker je tudi odločba, izdana na podlagi 8. člena ZENO, po presoji pritožbenega sodišča upravni akt. V danem primeru ni predmet presoje Ustavnega sodišča pravilna uporaba zakona, relevantno je le vprašanje, ali je takšno stališče ustavno skladno.
11. Navedeno stališče Višjega sodišča v pritožničino pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave samo po sebi sploh ni moglo poseči. Pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave namreč ne daje pravice do točno določene oblike sodnega varstva po enem izmed zakonov, kot to smiselno uveljavlja pritožnica, ki zahteva sodno varstvo prav v nepravdnem postopku pred (krajevno in stvarno) pristojnim prvostopnim sodiščem po takrat veljavnem Zakonu o varstvu osebnih podatkov (Uradni list RS, št. 8/90 in 19/91 - v nadaljevanju: ZVO).1 Ustavno sodišče v tem smislu tudi ne presoja zakonitosti izpodbijane odločbe. Bistveno je le, ali je bilo pritožnici sodno varstvo ves čas zagotovljeno tudi skladno s stališčem izpodbijane odločbe. Stališče izpodbijane odločbe pritožnico napotuje na upravni postopek pred upravnimi organi.
Zoper dokončne upravne odločbe je zagotovljeno sodno varstvo z upravnim sporom. To izhaja tako iz sedaj veljavnega Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 in 65/97 pop.), kot tudi iz Zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in 60/77 pop.), ki se je uporabljal v času odločanja Višjega sodišča o tej zadevi. Na možnost upravnega spora (in s tem sodnega varstva) je prvostopno sodišče s sklepom št. N 277/94 z dne 7. 9. 1995 celo izrecno opozorilo, ta sklep pa je bil z izpodbijanim sklepom Višjega sodišča potrjen. Pritožnici je bilo torej preko upravnega spora ves čas zagotovljeno sodno varstvo, več od tega pa 23. člen Ustave ne zagotavlja.
12. Kolikor pritožnica meni, da ji je bila pravica do sodnega varstva iz 23. člena kršena, ker sodišče v izpodbijani odločbi ni posebej odločilo o njenem predlogu, "da naloži upravljalcu zbirke podatkov, da za čas do pravnomočnosti odločitve o njenem predlogu prepreči vsakršno uporabo spornih podatkov", nima prav. Pritožnica je namreč s tem podala le predlog začasne ureditve do pravnomočne odločitve sodišča po 19. členu takrat veljavnega ZVOP2. Ker je redno sodišče ugotovilo, da po specialnem ZENO ni podana sodna pristojnost za odločanje o njenem predlogu po takrat veljavnem ZVOP, je z odločitvijo o zavrženju le-tega zajet tudi njen predlog za začasno ureditev po istem zakonu.3 Sicer pa sta o zadevi odločali sodišči dveh stopenj, sestavljeni tako, kot to zagotavlja 23. člen Ustave. Glede na navedeno pritožnici pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave očitno ni bila kršena.
13. V čem naj bi izpodbijana sodna odločba Višjega sodišča dodatno kršila še tretji odstavek 38. člena Ustave, po katerem ima vsakdo pravico seznaniti se z zbranimi osebnimi podatki, ki se nanašajo nanj, in pravico do sodnega varstva ob njihovi zlorabi, pritožnica ne pojasni. Ob upoštevanju vsega, kar je bilo navedeno v zvezi z očitano kršitvijo pravice od sodnega varstva (23. člen Ustave), Ustavno sodišče tudi samo ne vidi, v čem naj bi izpodbijana odločba Višjega sodišča posegla v to pritožničino pravico. Zato je tudi očitek kršitve tretjega odstavka 38. člena Ustave očitno neutemeljen.
14. Za kršitev 22. člena Ustave bi lahko šlo, če bi Višje sodišče z izpodbijanim sklepom odločilo napak in drugače, kot sicer v podobnih ali enakih zadevah. Pritožnica pa ne izkazuje in ne zatrjuje, da bi redna sodišča v primerljivih zadevah odločala drugače. Za kršitev 22. člena Ustave bi lahko šlo, če bi se pravno stališče, ki ga je Višje sodišče zavzelo v danem primeru, dalo oceniti za očitno napačno (samovoljno). Za to pa v danem primeru ne gre. Stališče izpodbijane odločbe, da je po specialnem ZENO podana upravna pristojnost, izhaja iz sodniške interpretacije zakonov, ki se je glede na obrazložitev izpodbijane odločbe ne da oceniti za očitno napačno (samovoljno). Za kršitev 22. člena bi lahko šlo, če v sodnem postopku ne bi bile spoštovane temeljne človekove pravice procesne narave, kar pa se v danem primeru tudi ni zgodilo. Redno sodišče res ni sledilo pritožničini zahtevi po ustni obravnavi in s tem po zaslišanju strank. V danem primeru pa je treba upoštevati, da je šlo le za proceduralno odločitev sodišča, ki po uradni dolžnosti ves čas pazi na sodno pristojnost.4 Odločitev o obstoju sodne pristojnosti od sodišča zahteva le pravilno uporabo prava, zato tudi zakon v teh primerih ne predvideva ustnega obravnavanja.5 V zvezi z vprašanjem kršitve pravice do poštenega sojenja, (vsebovana v 22. členu Ustave) pa je relevantno le, ali bi ustna obravnava z zaslišanjem strank ter eventuelno drugih sploh lahko vplivala na drugačno odločitev sodišča. Ustavno sodišče ugotavlja, da razpis ustne obravnave z zaslišanjem strank ter eventuelno drugih ne bi v ničemer prispeval k odločitvi o obstoju sodne pristojnosti, ki je po razumni oceni rednega sodišča edino bistveno vprašanje v tej zadevi. Vsako vsebinsko razpravljanje bi bilo za rešitev te zadeve v takšnih okoliščinah tudi povsem nebistveno. Pritožnica je nadalje imela v pritožbi možnost odgovoriti na stališče prvostopnega sodišča, da v zadevi ni podana sodna pristojnost, kar je tudi storila. Višje sodišče pa je v obrazložitvi izpodbijane odločbe odgovorilo na vsa za to zadevo bistvena pritožbena izvajanja. Očitek kršitve 22. člena Ustave (enako varstvo pravic) je zato očitno neutemeljen.
15. Pritožnica tudi zatrjuje, da naj bi redno sodišče pred izdajo izpodbijane odločbe postopek naklepno zavlačevalo. Kolikor s tem uveljavlja krštitev sojenja v razumnem roku pred rednimi sodišči (23. člen Ustave), se ji pojasnjuje, da je bila v tej zadevi pred vložitvijo ustavne pritožbe že izdana pravnomočna sodna odločba in je torej dejanje, s katerim naj bi bila kršena ustavna pravica, prenehala. Zato tudi ni bilo razloga, da bi Ustavno sodišče to zadevo prednostno obravnavalo. Ne da bi Ustavno sodišče zavzelo stališče do vprašanja, ali pritožnica v takšnem primeru sploh ima pravovarstveni interes za ugotovitev te kršitve, se ji v danem primeru pojasnjuje, da upoštevaje potek postopka, v katerem je bila izdana izpodbijana odločba (navedeno zgoraj pod A), kršitev sojenja v razumnem roku (23. člen Ustave) v njenem primeru očitno ni podana.
16. ZVOP, ki je veljal v času teka tega postopka pred rednim sodiščem, je sicer res določal, da je postopek po tem zakonu nujen (21. člen prejšnjega ZVOP). V danem primeru pa je treba upoštevati, da po razumni razlagi rednega sodišča ta zadeva ravno ni zadeva, za katero bi se lahko uporabile določbe takrat veljavnega ZVOP, temveč določbe ZENO, ki je lex specialis. Ker je redno sodišče v celoti izključilo uporabo takrat veljavnega ZVOP za to zadevo, ni bilo dolžno slediti niti posamični določbi tega zakona o nujnosti postopka.
17. Prvostopno sodišče je prvo vlogo v tej zadevi prejelo dne 5. 5. 1994, o zadevi odločilo s sklepom dne 7. 9. 1995, Višje sodišče pa s sklepom dne 23. 11. 1995. Z dnem odločitve drugostopnega sodišča je sodna odločba postala pravnomočna. V času od 5. 5. 1994 do 23. 11. 1995 je bil ta postopek pravnomočno končan, pri čemer sta o zadevi odločali sodišči dveh stopenj.
Postopek je tako trajal eno leto šest mesecev in pol, kar že v svoji absolutni dolžini ne presega razumnega roka za sojenje sodišč dveh stopenj. V danem primeru je treba tudi upoštevati, da je postopek trajal dalj kot bi sicer, iz razlogov na strani pritožnice. Prva vloga pritožnice ni bila primerna za obravnavo, ker je bila v tujem jeziku. Zato je prvostopno sodišče pritožnico moralo pozvati (sklep št. N 277/94 z dne 15. 9. 1994), da jo dopolni. Prvostopno sodišče je zahtevano dopolnitev prejelo šele dne 9. 5. 1995. Zato je pritožničin predlog šele z dnem 9. 5. 1995 postal primeren za obravnavo in odločanje. Pritožnici glede na navedeno očitno ni bila kršena pravica do sojenja v razumnem roku (23. člen Ustave).
18. Pritožnica je podrejeno, za primer, da ustavna pritožba ne bi bila sprejeta v obravnavo, vložila pobudo za odločitev v sporu o pristojnosti, ki naj bi obstajal med Okrajnim sodiščem v Ljubljani in Ministrstvom za notranje zadeve Republike Slovenije. Po določbi drugega odstavka 61. člena ZUstS je spor o pristojnosti (t.i. negativni kompetenčni spor) podan takrat, ko več organov zavrača pristojnost v isti zadevi. Po tretjem odstavku 61. člena ZUstS pobudo za rešitev spora o pristojnosti lahko vloži tudi stranka v postopku, zaradi katerega je prišlo do spora o pristojnosti.
Nastanek spora o pristojnosti je torej procesna predpostavka za odločanje. Pritožnica smiselno zatrjuje nastanek negativnega kompetenčnega spora, vendar z ustavni pritožbi priloženima kopijama njenih vlog Ministrstvu za notranje zadeve in bivšemu notranjemu ministru ni izkazala, da tudi pristojni upravni organ odklanja pristojnost za odločanje v tej zadevi. Spor o pristojnosti torej še ni nastal. Ob navedenem pa ZUstS tudi ne omogoča, da bi pritožnik ob vložitvi ustavne pritožbe podrejeno (za primer, da z njo ne bi uspel) vložil pobudo za odločitev v sporu o pristojnosti, zato se takšne pritožničine podrejene pobude ne presoja.6 Sicer pa bi v primeru nastanka spora o pristojnosti Ustavno sodišče odločalo tudi na zahtevo organa, ki mu je bila zadeva odstopljena, pa meni, da zanjo ni pristojen (drugi odstavek 61. člena ZUstS).
C.
19. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam- Lukić.
Opombe:
1Ob tem je po sedaj veljavnem Zakonu o varstvu osebnih podatkov (Uradni list RS, št. 59/99) sodno varstvo v zadevah, za katere se ta zakon uporablja, zagotovljeno pred Upravnim sodiščem, po določbah zakona, ki ureja postopek v upravnem sporu, kolikor ta zakon ne določa drugače (člen 20).
219. člen prej veljavnega ZVOP določa:
"V predlogu, vloženem zaradi kršitev 17. člena tega zakona, lahko posameznik zahteva od sodišča, da za čas do pravnomočnosti odločitve o njegovem predlogu, naloži upravljalcu zbirke podatkov, da prepreči vsakršno uporabo spornih podatkov."
3Ob tem je bilo z dnem 22. 11. 1995 z izpodbijano odločbo Višjega sodišča v zadevi tudi že pravnomočno odločeno, pritožnica pa je v tem delu sama predalgala le začasno ureditev "za čas do pravnomočnosti odločitve o njenem predlogu".
4Prvi odstavek 16. člena ZPP-77:
"Sodišče mora med postopkom ves čas po uradni dolžnosti paziti, ali spada odločitev o sporu v sodno pristojnost."
5V danem primeru se je Višje sodišče v izpodbijani odločbi sklicevalo na drugi odstavek 16. člena ZPP-77, ki mu v primerih, ko sodišče ugotovi, da ni podana sodna pristojnost, nalaga zavrženje tožbe.
6Iz istega razloga Ustavno sodišče tudi ne presoja podrejene pobude za presojo ustavnosti zakona, vložene za primer, da pritožnik z ustavno pritožbo ne bi uspel (tako npr. sklep št. Up 82/97 z dne 25. 5. 1997 in sklep št. Up 87/99 z dne 16. 6. 1999). Predsednik senata
dr. Lojze Ude