Up-123/00
Natisni
Opravilna št.:
Up-123/00
Datum odločitve:
4. 7. 2000
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.123.00
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 308/99 z dne 6. 1. 2000 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 434/99 z dne 2. 12. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 308/99 z dne 6. 1. 2000 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 434/99 z dne 2. 12. 1999 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker so sodišča pri odreditvi pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti upoštevala vse zakonske in ustavne določbe, ter kriterije, ki jih je postavilo Ustavno sodišče, zatrjevane kršitve človekovih pravic niso podane in Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
Pripor.

Ponovitvena nevarnost.

Odreditev in trajanje pripora.

Pravica do osebne svobode.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 201., 361., 410., 492. čl.

Zakon o izvrševanju kazenskih sankcij (ZIKS), 23. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998 - OdlUS VII,118 in št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996, Uradni lsit RS, št. 25/96 - OdlUS V,40.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
10. 2. 2000
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20287
Up-123/00-5
4. 7. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., na seji senata 4. julija 2000
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 308/99 z dne 6. 1. 2000 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 434/99 z dne 2. 12. 1999 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
1. Kazenski senat je na seji dne 29. 3. 2000 iz ustavne pritožbe št. Up-282/99 izločil vlogi pritožnika z dne 10. 2. 2000 in 16. 2. 2000, ki sta bili vpisani kot nova samostojna ustavna pritožba, ki je predmet presoje v tej zadevi.
2. Pritožnik v tej ustavni pritožbi izpodbija sklep Višjega sodišča, s katerim je bilo ugodeno pritožbi okrožnega državnega tožilca zoper sklep senata Okrožnega sodišča v Kranju št. K 207/99 z dne 26. 11. 1999, in je bil zoper pritožnika ponovno odrejen pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti. Izpodbija tudi sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila zavrnjena njegova in zagovornikova zahteva za varstvo zakonitosti. Pritožnik v zvezi z odpravo hišnega pripora in ponovno odreditvijo pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti, zatrjuje kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave in kršitev določbe 20. člena ustave. Predlaga, naj Ustavno sodišče pripor odpravi in ga nadomesti s hišnim priporom.
3. Po navedbah pritožnika, je bila odreditev hišnega pripora velikega pomena zanj in za njegovo družino, ponovna odreditev pripora pa naj bi pritožniku, njegovi mladoletni hčerki in partnerki povzročila še hujše psihične posledice. Pritožnik navaja, da ne razume, zakaj so ga ponovno odpeljali v pripor, saj nikomur ni grozil, za svoja dejanja se je oškodovancem že opravičil, spoštoval je vse zahteve, ki jih za hišni pripor določa zakon, zato meni, da je bi bila ponovna odreditev pripora zoper njega povsem neutemeljena. Predlaga tudi obravnavo 492. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju: ZKP) in smiselno predlaga "javno obravnavo" ustavne pritožbe. V dopolnitvi ustavne pritožbe z dne 17. 5. 2000 pa navaja, da je prvostopna sodba že pravnomočna in da bi izpodbijal tudi sodbo Višjega sodišča, ker naj bi imel nove dokaze. Ker naj bi bil kot zapornik še vedno v priporu meni, da je tudi oškodovan.
4. S sklepom senata Okrožnega sodišča št. K 207/99 z dne 26. 11. 1999 je senat pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti zoper pritožnika odpravil in ga nadomestil s hišnim priporom. Hišni pripor naj bi se začel izvrševati od dne 26. 11. 1999 dalje na naslovu Z. 3 v V. Svojo odločitev je senat obrazložil s tem, da je obtoženec že skoraj štiri mesece v priporu, kar naj bi zadostovalo, da kaznivih dejanj ne bo več izvrševal, zadostna garancija pa naj bi bil tudi hišni pripor. Kot izhaja iz obrazložitve sklepa, senat ugotavlja, da priporni razlog ponovitvene nevarnosti pri obtožencu nedvomno obstoji, na kar kaže njegova predkaznovanost za istovrstna kazniva dejanja, s svojo kriminalno dejavnostjo pa naj bi prenehal šele potem, ko ga je policija aretirala. Po oceni senata je treba, glede na mnenja izvedencev psihiatrične stroke, da se lahko psihofizično stanje obtoženca izboljša, če ne bo več v priporu in glede na to, da si pritožnik ponovno ustvarja družino, kazniva dejanja pa so bila storjena v specifičnih okoliščinah in so časovno že oddaljena, upoštevati tudi načelo sorazmernosti med posegom v osebno svobodo in storjenim dejanjem.
5. Višje sodišče v Ljubljani je s sklepom št. II Kp 434/99 z dne 2. 12. 1999 ugodilo pritožbi okrožnega državnega tožilca in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je zoper pritožnika ponovno odredilo pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti. Pritožbeni senat ocenjuje, da je prvostopno sodišče v izpodbijanem sklepu pravilno ugotovilo obstoj realne nevarnosti, vendar pa nadomestitev pripora s hišnim priporom ni bila ustrezna, ker je bil napačen zaključek sodišča prve stopnje o tem, da pripor ni neogibno potreben za varnost ljudi. Kot izhaja iz obrazložitve tega sklepa so zaradi pritožnikove predkaznovanosti za istovrstna kazniva dejanja neprepričljivi razlogi prvostopnega sodišča, da naj bi štiri mesece pripora nanj v zadostni meri vplivalo in da varnost ljudi ne bo več ogrožena. Tak zaključek je po mnenju pritožbenega sodišča napačen tudi zato, ker sta zoper pritožnika vloženi še zahteva za preiskavo zaradi kaznivega dejanja hude telesne poškodbe po prvem odstavku 134. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju: KZ) in zahteva za opravo preiskovalnih dejanj zaradi kaznivega dejanja lahke telesne poškodbe po drugem v zvezi s prvim odstavkom 133. člena KZ v zvezi s 25. členom KZ. Pritožbeno sodišče ocenjuje, da je treba upoštevati tudi izvedenska mnenja iz katerih izhaja, da gre za osebnostno motenega storilca, pri katerem so te motnje hudo izražene že v treznem stanju, v stanju vinjenosti pa še bolj in v takšnem stanju obtoženec reagira nasilno. Iz obrazložitve sklepa pritožbenega sodišča izhaja, da zato kot nesprejemljivo ocenjuje, da je sodišče prve stopnje kot razlog za odreditev hišnega pripora svojo odločitev oprlo na to, da je bil obdolženec v času storitve kaznivih dejanj z elementi nasilja v stanju bistveno zmanjšane prištevnosti, nadomestitev pripora s hišnim priporom pa naj bi olajšala psihične težave obtoženca.
Po oceni pritožbenega sodišča so nepravilni tudi zaključki izpodbijanega sklepa sodišča prve stopnje, da bo varnost drugih ljudi zagotovljena z obtoženčevim bivanjem s hčerko in njegovo partnerko, saj je bil obtoženec spoznan za krivega storitve kaznivih dejanj proti različnim oškodovancem.
6. Vrhovno sodišče je zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper sklep Višjega sodišča. Presodilo je, da obrazložitev sklepa Višjega sodišča o odreditvi pripora vsebuje vse razloge o odločilnih dejstvih, ki so narekovala spremembo sklepa o odreditvi hišnega pripora v ponovno odreditev pripora. Navedlo je, da je v sklepu pritožbenega sodišča prepričljivo pojasnjeno zakaj odreditev hišnega pripora ne bi zadostovala za preprečitev ponovitvene nevarnosti in za zagotovitev varnosti ljudi. Kakor izhaja iz obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča, je Višje sodišče tudi pravilno ocenilo obseg obtoženčeve kriminalne dejavnosti, kakor izhaja iz krivdoreka prvostopne sodbe, ne glede na to, da ta še ni pravnomočna.
B.
7. Ustavno sodišče je vpogledalo kazenski spis Okrožnega sodišča v Kranju št. K 207/99.
8. Z navajanjem okoliščin, ki naj bi utemeljevale odpravo pripora in njegovo nadomestitev s hišnim priporom, pritožnik izpodbija pravilnost ugotovitve dejanskega stanja in pravno presojo sodišča. Ustavno sodišče je v svojih odločitvah o ustavnih pritožbah že večkrat poudarilo, da ni inštanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku in ni pristojno presojati pravilnosti ugotovitev dejanskega stanja ter uporabe materialnega in procesnega prava samih po sebi. Po ustaljeni ustavnosodni presoji se Ustavno sodišče pri odločanju o ustavni pritožbi omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču, ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve (tako že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998 - OdlUS VII, 118).
9. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi.
10. ZKP v 3. točki prvega odstavka 201. člena določa, da se sme pripor odrediti, če teža, način storitve ali okoliščine, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, in njene osebne lastnosti, prejšnje življenje, okolje in razmere v katerih živi, ali kakšne druge posebne okoliščine kažejo na nevarnost, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje s katerim grozi. Za odpravo ponovitvene nevarnosti predvideva ZKP poleg pripora kot najhujše oblike posega v pravice obdolženca, tudi milejše ukrepe: prepoved približanja določenemu kraju ali osebi (195.a člen), varščino (196. člen) in hišni pripor (199.a člen). Pri izbiri ukrepa mora sodišče v skladu z določbo drugega odstavka 192. člena ZKP upoštevati, da ne uporabi strožjega ukrepa, če se da isti namen doseči z milejšim.
11. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) in v drugih odločitvah v pripornih zadevah opredelilo pogoje, ki morajo biti izpolnjeni za ustavno dopustnost posega v osebno svobodo posameznika. Nanje se Ustavno sodišče sklicuje tudi v tej zadevi.
12. Po presoji Ustavnega sodišča sta sodišči, kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijanih odločb, sprejeli svoje odločitve o spremembi hišnega pripora in ponovni odreditvi pripora v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji in v skladu s kriteriji, ki jih je postavilo Ustavno sodišče. Sklepanju sodišč, da je glede na težo kaznivih dejanj, pritožnikovo predkaznovanost in specifične okoliščine primera (osebnost pritožnika, kazniva dejanja so bil storjena proti več oškodovancem), pripor neogibno potreben za varnost ljudi in, da za odvrnitev izkazane realne nevarnosti ponovitve istovrstnih kaznivih dejanj ni mogoče zoper pritožnika uporabiti milejšega ukrepa (hišnega pripora), ni mogoče odreči razumne presoje. Svoji odločitvi, sta sodišči tudi izčrpno obrazložili.
13. Ker sta sodišči pri odločanju o spremembi hišnega pripora v ponovno odreditev pripora presodili vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
14. Pritožnik predloga o tem, naj Ustavno sodišče obravnava 492. člen ZKP (ki vsebinsko tudi nima nobene povezave z obravnavano ustavno pritožbo), ni z ničimer utemeljil.
Smiselnemu predlogu pritožnika za javno obravnavo Ustavno sodišče ni sledilo. Stanje zadeve je bilo že na podlagi listin v zadostni meri razjasnjeno tako, da ni bilo treba odrediti javne obravnave. Ustavno sodišče o ustavni pritožbi praviloma odloči na nejavni seji, le izjemoma pa tudi na javni obravnavi, kot to določa 57. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS). Poleg tega je javna obravnava obvezna le v primeru, če to predlagajo trije sodniki (35. člena v zvezi z 49. členom ZUstS), kar pa se v pritožnikovem primeru ni zgodilo. Glede navedb pritožnika o tem, da bi izpodbijal tudi pravnomočno obsodilno sodbo, ker naj bi imel nove dokaze, je treba pojasniti, da pristojnost Ustavnega sodišča za presojo takšnih navedb ni podana. Pritožnik lahko po določbah 410. člena ZKP vloži v kazenskem postopku zahtevo za obnovo postopka.
15. Navedbe pritožnika, da je kot obsojenec še vedno v priporu in da naj bi bil s tem oškodovan, niso v neposredni zvezi z obravnavano ustavno pritožbo, zato jih v okviru te ustavne pritožbe Ustavno sodišče tudi ne more obravnavati. Sicer pa pritožnik v ustavni pritožbi tudi ne izkazuje v čem naj bi bil oškodovan. Iz pritožnikovih navedb bi lahko izhajalo, da izpodbija določena dejanja oziroma ravnanja pooblaščenih oseb oziroma državnih organov. Tudi če bi šlo za takšno ravnanje oziroma dejanje, pritožnik ne izkazuje v čem naj bi bil poseg v njegove ustavne pravice, niti izčrpanosti pravnih sredstev. Po določbah Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 in 65/97-popr.- ZUS) je zoper dejanja, s katerimi se posega v ustavne pravice posameznika, dovoljeno vložiti tožbo v upravnem sporu. Poleg tega ima pritožnik tudi možnost, da že pred pravnomočnostjo sodbe, s katero mu je bila izrečena kazen zapora, zahteva predčasno prestajanje kazni zapora (sedmi odstavek 361. člen ZKP). Takšno zahtevo pa lahko pritožnik vloži tudi po določbah 23. člena Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij (Uradni list RS, št. 22/2000 - ZIKS).
16. Ker je Ustavno sodišče ugotovilo, da zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane, ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
17. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica dr. Mirjam Škrk ter člana dr. Zvonko Fišer in Milojka Modrijan.
Predsednica senata
dr. Mirjam Škrk