U-I-22/99
Natisni
Opravilna št.:
U-I-22/99
Datum odločitve:
2. 12. 1999
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 1/2000 in OdlUS VIII, 273
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:U.I.22.99
Akt:
Zakon o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91, 56/92 - odl. US, 31/93 - odl. US, 31/93, 24/95 - odl. US, 20/97 - odl. US, 23/97 - odl. US, 65/98 - odl. US in 60/99 - odl. US) (ZDen), 2. odst. 72. čl.
Izrek:
Drugi odstavek 72. člena Zakona o denacionalizaciji ni v neskladju z Ustavo.
Evidenčni stavek:
Izpodbijano določbo drugega odstavka 72. člena ZDen je z uporabo metod razlage mogoče razlagati tako, da omogoča zahtevke pred pravnomočnostjo odločbe o denacionalizaciji. Zato izpodbijana določba ni v neskladju z 2. členom Ustave.
Posamezne vrste denacionaliziranega premoženja oziroma oblike denacionalizacije so različne. Zato denacionalizacijski upravičenci že po naravi stvari ne morejo biti v enakem položaju. Položaj posameznega denacionalizacijskega upravičenca se tako tudi glede teh zahtevkov razlikuje zaradi okoliščin konkretnega primera, od katerih je odvisna predvsem višina odškodovanja upravičenca, ker s podržavljenim premoženjem do pravnomočnosti denacionalizacijske odločbe ni mogel upravljati oziroma ga uporabljati. Zato izpodbijana ureditev ni v nasprotju z načelom enakosti pred zakonom (14. člen Ustave).
Geslo:
Denacionalizacija, odškodnina zaradi nemožnosti uporabe in upravljanja s premoženjem od uveljavitve Zakona o denacionalizaciji dalje.
Načelo pravne države
Enakost pred zakonom.
Denacionalizacija, upravičenja denacionalizacijskih upravičencev.
Denacionalizacija, varstvo pravnega položaja denacionalizacijskih upravičencev
Splošna načela pravnega reda, načelo dobrovernosti.
Ustavno sodišče, interpretativna odločba Ustavnega sodišča Zakon, razlaga.
Pritrdilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 2., 33. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 21. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi št. U-I-72/93 z dne 20. 4. 1995 (OdlUS IV,42) in št. U-I-22/95 z dne 14. 3. 1996 (OdlUS V,29).
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Stanovanjski sklad občine Celje
Občinski svet Občine Tolmin
Datum vloge:
21. 1. 1999
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev – ni v neskladju z Ustavo/zakonom
Dokument:
US19822
Dokument v PDF obliki:
U-I-22-99_Odl..pdf
134 KB
Prenesite datoteko
U-I-22-99_LM Wedam.pdf
138 KB
Prenesite datoteko
U-I-22-99_LM Ude.pdf
117 KB
Prenesite datoteko
U-I-22/99
2. 12. 1999
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti, začetem na pobudo Stanovanjskega sklada Občine Celje, na seji dne 2. decembra 1999
o d l o č i l o :
Drugi odstavek 72. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91, 56/92 - odl. US, 31/93 - odl. US, 31/93, 24/95 - odl. US, 20/97 - odl. US, 23/97 - odl. US, 65/98, 76/98 - odl. US in 60/99 - odl. US) ni v neskladju z Ustavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pobudnik zatrjuje, da je drugi odstavek 72. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju: ZDen) v neskladju z načelom pravne države (2. člen), ker naj bi z uporabo argumentov, ki jih pozna pravna stroka, ne bilo mogoče ugotoviti pomena te določbe. Meni, da obstoječe norme ni mogoče razlagati tako, kot jo razlaga sodna praksa. Razlaga Vrhovnega sodišča naj bi pomenila, da je zakonodajalec uvedel nov pravni institut na način negativne opredelitve. Izpodbijana določba naj bi bila nejasna, s svojo dvoumnostjo pa naj bi povzročala negotovost pravnih subjektov in kršila načelo zaupanja v pravo.
Protiustavna naj bi bila tudi določba, ki bi na jasen in nedvoumen način uvedla odškodninski zahtevek iz naslova nemožnosti uporabe, ker bi uvedla zahtevek, ki izstopa iz pravnega sistema, ta zahtevek pa naj ne bi temeljil ne na neupravičeni obogatitvi, ne na krivdni ali objektivni odgovornosti. Poleg tega naj bi povzročil tudi neenakost med denacionalizacijskimi upravičenci ("tisti, ki prejmejo nepremičnine v dobrem stanju (dobro vzdrževane oz. obnovljene) so že tako na boljšem - dodaten odškodninski zahtevek pa bi neenakost še povečal, ker bi ti upravičenci prejeli bistveno (tudi nekajkrat) višjo odškodnino"). Taka ureditev naj bi zaradi visokih finančnih obveznosti posegla v lokalno samoupravo (140. člen Ustave). V zvezi s tem pobudnik še opozarja, da so imeli denacionalizacijski upravičenci možnost zahtevati začasen prenos nepremičnin v njihovo uporabo na podlagi 68. člena ZDen in bi lahko stanje, ko sta najemnino pobirala občina oziroma sklad, preprečili. Pobudnik predlaga začasno zadržanje izvrševanja izpodbijane določbe, ker naj morebitna kasnejša odločba Ustavnega sodišča o predlagani razveljavitvi izpodbijane določbe, ne bi mogla odpraviti posledic, ki bi nastale v vmesnem času.
2. Pobudnik svoj pravni interes utemeljuje z navajanjem, da je denacionalizacijska zavezanka sicer občina, ker je lastnica nepremičnin, ki pa naj, v skladu z določbami Odloka o ustanovitvi Stanovanjskega sklada občine Celje (Uradni list RS, št. 57/93) in pogodbe o prenosu poslovnih objektov in poslovnih prostorov v upravljanje in gospodarjenje, ne bi bila zavezanka za vračilo najemnin. Pobudi so priloženi tudi zahtevki za plačilo odškodnin na podlagi izpodbijane določbe in tožbeni zahtevki, tako zoper pobudnika, kot tudi zoper Občino Celje.
3. Državni zbor meni, da je izpodbijana zakonska določba jasna in da naj bi razlaga, po kateri se odškodninski zahtevki iz naslova nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja upoštevajo šele od vložitve zahteve za denacionalizacijo, ne imela opore v zakonu. Taka razlaga naj bi bila tudi nepravična v tistih primerih, "ko so denacionalizacijski upravičenci lahko le s precejšnjim naporom in po zamudnem času vložili svoj denacionalizacijski zahtevek". Položaj denacionalizacijskih upravičencev in zavezancev naj bi bil po zakonu enak.
Izpodbijana določba pa naj bi imela tudi podlago v načelih odškodninskega prava. Vlada pa meni, da je pravna narava zahtevkov iz drugega odstavka 72. člena ZDen specifična, ker naj bi bila pod to določbo mišljena povračila za izgubo tistih koristi, ki bi jih upravičenec dosegel, če bi nepremičnino sam uporabljal. Časovno naj bi se taki zahtevki upoštevali od uveljavitve zakona dalje in ne šele od vložitve zahteve za denacionalizacijo. Pri tem se Vlada sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 587/94 z dne 9. 12. 1994. Takšna časovna opredelitev naj bi bila utemeljena zato, ker bi bil čas od vložitve dalje krivičen do upravičencev, ki so morali zaradi zapletenosti ali obsežnosti svojega denacionalizacijskega primera zbrati veliko dokumentacije, to pa naj bi nujno pomenilo večjo porabo časa za pripravo zahtevka. Upravičenec do tovrstnih zahtevkov naj bi bil glede na naravo stvari samo tisti, za katerega se je denacionalizacijski postopek uspešno končal. Iz navedenega pa naj bi izhajala odškodninska narava teh zahtevkov, ki naj bi jo bilo treba ozko interpretirati.
B.
4. Ustavno sodišče je pobudo sprejelo in glede na izpolnjene pogoje iz četrtega odstavka 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) takoj nadaljevalo z odločanjem o stvari sami. Zadevo je obravnavalo prednostno na podlagi šeste alinee 52. člena Poslovnika Ustavnega sodišča Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 49/98).
5. Izpodbijana določba se glasi: "Odškodninski zahtevki iz naslova nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja ter iz naslova vzdrževanja nepremičnin v času od podržavljenja do dneva uveljavitve tega zakona se ne priznavajo."
6. Ustavno sodišče je drugi odstavek 72. člena ZDen že presojalo, vendar glede na vsebino, ki izključuje zahtevke (izgubljeni dobiček) od podržavljenja dalje. Z odločbo št. U-I- 72/93 z dne 20. 4. 1995 (Uradni list RS, št. 24/95 in OdlUS IV, 42) je v tem okviru presodilo, da ta določba ni v neskladju z Ustavo. Izrecno je navedlo:
"35. ZDen ne vzpostavlja stanja ob podržavljenju in ne posega v razmerja do njegove uveljavitve. Upravičencem se vzpostavi lastninska pravica na podržavljenem ali nadomestnem premoženju oziroma prizna odškodnina s pravnomočno odločbo o denacionalizaciji. Odškodninskega zahtevka iz naslova nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja kakor tudi iz naslova vzdrževanja nepremičnin v času od podržavljenja do dneva denacionalizacije Zakon ne uvaja, ker gre za specifično obliko nadomestil in ne za odškodnino po pravilih civilnega prava. V tem zakonu, ki ureja poseben primer odškodnine, gre za odškodovanje, ne pa za polno nadomestilo škode, kot je izgubljeni dobiček ali hipotetični premoženjski razvoj.
Zakonodajalec je bil upravičen, da glede na posebnosti, ki jih je povzročilo podržavljanje in dalj časa trajajoče stanje podržavljenja, na poseben način uredi odškodovanje in sprejme specialen predpis nasproti splošnim pravilom civilnega prava.
Denacionalizacijo je uredil na podlagi tehtanja javnega interesa o odpravi krivic in ekonomske sposobnosti države na eni strani ter pravic posameznikov na drugi strani. Zato drugi odstavek 72. člena ZDen ni v nasprotju z Ustavo."
7. Sodna praksa izpodbijano določbo razlaga kot neposredno pravno podlago zahtevkov za plačilo posebne odškodnine od uveljavitve ZDen dalje do pravnomočnosti odločbe o denacionalizaciji. Vrhovno sodišče je že v sklepu št. II Ips 587/94 z dne 9. 12. 1994 zavzelo stališče, da zahtevki iz drugega odstavka 72. člena ZDen niso odškodninski niti obogatitveni in da ne gre za zahtevke iz zakupnega razmerja, kot tudi ne za stvarnopravne zahtevke. Razlaga te določbe ZDen kot specialnega zakona v razmerju do drugih predpisov, ki urejajo premoženjsko in odškodninsko področje, po načelu a contrario lahko po mnenju Vrhovnega sodišča pripelje le do zaključka, da so zahtevki, kakršne je uveljavljala tožeča stranka, utemeljeni že na podlagi drugega odstavka 72. člena ZDen. Šlo naj bi za povrnitev s strani tožene stranke (v konkretnem primeru je bil to denacionalizacijski zavezanec) pridobljene koristi.
8. V sklepu št. II Ips 218/97 z dne 1. 7. 1998 je Vrhovno sodišče zgoraj navedeno stališče spremenilo glede opredelitve, da gre pri tovrstnih zahtevkih za nadomestilo izgube koristi, ki bi jo upravičenec dosegel, če bi nepremičnino sam uporabljal oziroma upravljal. Kadar denacionalizacijski upravičenec uspe s svojo zahtevo, mu gredo po stališču Vrhovnega sodišča zahtevki od uveljavitve ZDen, ker za te zahtevke ni pomembna sama vložitev zahteve za denacionalizacijo, temveč izid denacionalizacijskega postopka. Sodišče mora izračunati povračilo po cenah ob sojenju, zakonske obresti pa tečejo lahko šele od izdaje sodbe.
9. Ustavno sodišče se strinja z navedeno interpretacijo Vrhovnega sodišča, ker meni, da je zakonodajalec namenoma izključil le uveljavljanje zahtevkov za čas od podržavljenja do uveljavitve ZDen, ne pa tudi za čas po uveljavitvi ZDen.
Zakonodajalec bi namreč lahko ta čas opredelil vse do pravnomočnosti odločbe o denacionalizaciji, pa tega ni storil.
Izrecno je izključil le zahtevke do uveljavitve ZDen. Ker pravna interpretacija privede do ugotovitve, da je izpodbijana določba podlaga za posebne "odškodninske" zahtevke od uveljavitve ZDen dalje, je potrebna presoja, ali je ta določba, glede omogočanja zahtevkov po uveljavitvi ZDen, v neskladju z Ustavo.
10. Ustavno sodišče še ni presojalo ustavnosti te ureditve, v svojih odločbah v zvezi z denacionalizacijo pa je že sprejelo stališče, da pravica upravičencev do denacionalizacije od uveljavitve ZDen izhaja iz njihovih ustavnopravno varovanih specifičnih lastninskih oziroma premoženjskih upravičenj do njihovega nekdanjega premoženja, izhajajočih iz 33. člena Ustave (npr. v odločbi št. U-I-22/95 z dne 14. 3. 1996, Uradni list RS, št. 24/96 in OdlUS V, 29). V skladu s tem stališčem je vsak poseg v pravico do denacionalizacije štelo kot poseg v ustavno pravico do zasebne lastnine in dedovanja iz 33. člena Ustave.
Upravičenci imajo torej varovan pravni položaj že od uveljavitve ZDen dalje. Gre za pravico pričakovanja. Za to pravico je po teoriji temeljno, da se morajo vsi vzdrževati posegov vanjo.
11. Pravni položaj denacionalizacijskih upravičencev in zavezancev je torej z vidika klasičnih civilnopravnih institutov specifičen, kar pa samo po sebi ne pomeni, da je v neskladju z Ustavo. Z institutom denacionalizacije se klasični civilnopravni sistem prej tudi ni mogel srečati. Kljub svoji specialnosti pa institut denacionalizacije z upravičenji, ki jih daje, in dolžnostmi, ki jih nalaga, ne more izolirano oziroma ne glede na sistemsko pravno ureditev urejati vseh pravnih položajev in razmerij, nastalih kot posledica denacionalizacije. Ustavno sodišče zato ugotavlja, da je pri takih upravičenjih mogoče uporabiti tudi instrumente klasičnega civilnega prava, v obravnavanem primeru zlasti institut dobre vere.
Denacionalizacijski zavezanci namreč od uveljavitve ZDen dalje niso mogli biti več prepričani, da bodo obdržali premoženje, ki je bilo podržavljeno. Od vložitve zahteve za denacionalizacijo dalje pa so tudi "formalno" vedeli, da je premoženje dejansko predmet denacionalizacije. Zato je glede vsebine izpodbijane ureditve sklicevanje pobudnika na to, da so imeli denacionalizacijski upravičenci možnost zahtevati začasen prenos nepremičnine v njihovo uporabo, brezpredmetno.
12. Iz navedenega izhaja, da je izpodbijana določba podlaga za uveljavljanje zahtevkov zaradi nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja od uveljavitve ZDen dalje. Pri odločanju o teh zahtevkih v konkretnih primerih pa bo treba upoštevati več okoliščin, zlasti tiste, ki so odločilne pri ugotavljanju, ali bi denacionalizacijski upravičenec res imel premoženjske koristi, če bi premoženje dobil v upravljanje in uporabo pred pravnomočnostjo odločbe o denacionalizaciji. Pri tem bo pomembna tudi okoliščina, ali je imel zavezanec v zvezi s premoženjem, ki je predmet vračanja, v tem obdobju kakšne stroške, ki bi sicer bremenili upravičenca do denacionalizacije oziroma novega lastnika. Upoštevati je torej treba tudi tisti del iz izpodbijanega člena, ki se nanaša na zahtevke iz naslova vzdrževanja nepremičnin v času od uveljavitve ZDen dalje.
13. Pobudnik torej zmotno misli, da izpodbijane določbe ni mogoče razlagati tako, da naj bi omogočila zahtevke pred pravnomočnostjo odločbe o denacionalizaciji. Z uporabo metod razlage, ki jih pozna pravna stroka, je možno ugotoviti, da ima izpodbijana določba dvojni pomen. Izključuje zahtevke iz naslova podržavljenega premoženja pred uveljavitvijo ZDen in omogoča te zahtevke po uveljavitvi ZDen. Zato izpodbijana določba ni v neskladju z 2. členom Ustave.
14. Pobudnik zatrjuje tudi neustavnost samih odškodninskih zahtevkov, ki naj bi povzročili neenakost med
denacionalizacijskimi upravičenci. Posamezne vrste denacionaliziranega premoženja oziroma oblike denacionalizacije so različne. Zato denacionalizacijski upravičenci že po naravi stvari ne morejo biti v enakem položaju. Položaj posameznega denacionalizacijskega upravičenca se tako tudi glede teh zahtevkov razlikuje zaradi okoliščin konkretnega primera, od katerih je odvisna predvsem višina odškodovanja upravičenca, ker s podržavljenim premoženjem do pravnomočnosti
denacionalizacijske odločbe ni mogel upravljati oziroma ga uporabljati. Glede na to Ustavno sodišče tudi ugotavlja, da pavšalno zatrjevanje, da ti zahtevki presegajo finančne možnosti občine, kar naj bi ogrozilo njeno delovanje na področju stanovanjskega gospodarstva, ne vzdržijo. Sama vložitev zahtevkov na podlagi izpodbijane določbe pa tudi še ne pomeni njihove utemeljenosti.
C.
15. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 21. člena ZUstS v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, dr. Miroslava Geč-Korošec, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Lojze Ude, dr. Mirjam Škrk in dr. Dragica Wedam-Lukić. Odločbo je sprejelo s sedmimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovala sodnik Fišer in sodnica Wedam- Lukić. Sodnik Ude je dal pritrdilno ločeno mnenje, sodnica Wedam-Lukić pa odklonilno.
P r e d s e d n i k :
Franc Testen
Odklonilno ločeno mnenje sodnice dr. Wedam-Lukić,
ki se mu pridružuje sodnik dr. Fišer
Pobudnik je izpodbijal določbo drugega odstavka 72. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju: ZDen), ki se glasi: " Odškodninski zahtevki iz naslova nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja ter iz naslova vzdrževanja nepremičnin v času od podržavljenja do dneva uveljavitve tega zakona, se ne priznajo".
Po pobudnikovem mnenju je ta določba v nasprotju z načeli pravne države (2. člen Ustave), "ker z uporabo razlagalnih argumentov, ki jih pozna pravna stroka, ni mogoče priti do njenega pomena".
Pobudnik meni, da stališče Vrhovnega sodišča, da se odškodninski zahtevki iz naslova neuporabe nepremičnin od ZDen naprej priznavajo, ni pravilno. Vrhovno sodišče je svojo razlago utemeljilo z argumentom contrario, ki po pobudnikovem mnenju v primeru negativne norme sploh ne pride v poštev, poleg tega pa naj bi bilo priznavanje takšnih odškodninskih zahtevkov že samo po sebi v nasprotju z ustavo.
Ustavno sodišče je z večino glasov odločilo, da izpodbijana določba ni v neskladju z Ustavo. V 9. točki obrazložitve je izrecno pritrdilo stališču Vrhovnega sodišča, da je zakonodajalec z izpodbijano določbo izključil samo odškodninske zahtevke za čas od podržavljenja do uveljavitve ZDen, ne pa tudi za čas po njegovi uveljavitvi, z utemeljitvijo, da bi lahko zakonodajalec ta čas opredelil vse do pravnomočnosti odločbe o denacionalizaciji, vendar tega ni storil. Tudi po mnenju Ustavnega sodišča je z uporabo metod razlage, ki jih pozna pravna stroka, mogoče ugotoviti, da ima izpodbijana odločba dvojni pomen: izključuje zahtevke iz naslova podržavljenega premoženja pred uveljavitvijo ZDen in jih omogoča po njegovi uveljavitvi (13. točke obrazložitve).
Glasovala sem proti takšni odločitvi, razloge za to pa bom poskušala pojasniti v svojem ločenem mnenju.
Ob obravnavanju zadeve se je najprej postavilo vprašanje, kaj je predmet presoje Ustavnega sodišča: določba drugega odstavka 72. člena ZDen kot taka, ali vsebina, kakršno ji je s svojo razlago dalo Vrhovno sodišče. Tudi sama sem mnenja, da priznavanje odškodninskih zahtevkov od uveljavitve ZDen dalje samo po sebi ni v neskladju z Ustavo (glede tega se zato strinjam s stališčem, izraženim v 14. točki obrazložitve večinske odločbe), vendar tudi ne bi bila v neskladju z Ustavo ureditev, ki takih zahtevkov ne bi priznavala, čemur ni v razpravi o obravnavani zadevi nihče ugovarjal. Vendar je težišče problema drugje gre za to, ali je izpodbijano določbo sploh mogoče razumeti tako, kot jo razume Vrhovno sodišče.
Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo (med drugim tudi v 21. točki obrazložitve odločbe št. U-I- 72/93 z dne 20. 4. 1995, Uradni list RS, št. 24/95 in OdlUs IV, 42, citirane v večinski odločbi), da denacionalizacija ne pomeni vzpostavitve stanja, kakršno je nastalo z nacionalizacijo, za nazaj, ampak iz gospodarskih in političnih razlogov (lastninjenje in odprava krivic) na novo ureja lastninska razmerja z učinkom za naprej.
Zato se upravičencem pravno formalno podržavljeno premoženje ne vrne, ampak pridobijo na njem lastninsko pravico šele s pravnomočnostjo odločbe o denacionalizaciji. Iz tega sledi, da denacionalizacijski upravičenci po splošnih pravilih civilnega prava ne morejo imeti nikakršnih odškodninskih zahtevkov "iz naslova nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja", na drugi strani pa tudi nikakršnih obveznosti v zvezi z vzdrževanjem stvari, do trenutka pravnomočnosti oziroma dokončnosti odločbe o denacionalizaciji. Tega se je očitno zavedalo tudi Vrhovno sodišče. Glede pravne narave zahtevka iz drugega odstavka 72. člena ZDen je zavzelo stališče, da ne glede na poimenovanje ne gre za odškodninski zahtevek v klasičnem pomenu, kot je opredeljen v ZOR, saj ne gre za nedopustno ravnanje denacionalizacijskega zavezanca in tudi ne za njegovo subjektivno ali objektivno odškodninsko odgovornost. Po mnenju Vrhovnega sodišča tudi ni mogoče uporabiti določb o pogodbeni odškodninski odgovornosti, saj med denacionalizacijskimi upravičenci in denacionalizacijskimi zavezanci pogodb ni bilo, niti določb o obogatitvenih zahtevkih, ker ne gre za vračanje koristi, ki bi jo neupravičeno dosegel denacionalizacijski zavezanec, prav tako pa ne pride v poštev uporaba stvarnopravnih zahtevkov. Pravna podlaga za obravnavanje teh zahtevkov naj bi bila zato izključno v drugem odstavku 72. člena ZDen. Šlo naj bi za nadomestilo, odmeno, odškodovanje denacionalizacijskega upravičenca za izgubo tiste koristi, ki bi jo upravičenec sam dosegel, če bi nepremičnino lahko uporabljal oziroma upravljal (npr. sklep II Ips 218/97, objavljen v Zbirki odločb Vrhovnega sodišča RS - Civilni oddelek - 1998, 65).
Sklepanje po nasprotnem razlogovanju (argumentum a contrario) je ena od metod pravne argumentacije. Pavčnik navaja, da to pomeni, da določena pravna posledica velja samo za tisti konkretni dejanski stan, ki izpolnjuje izrecno navedene predpostavke zakonskega (abstraktnega) dejanskega stanu (Teorija prava, Ljubljana 1997, str. 381). In v nadaljevanju: "Izhodišče za argumentom a contrario je ugotovitev, da so vse sestavine zakonskega (abstraktnega) dejanskega stanu razlog, ki terja določeno pravno posledico. Te sestavine morajo biti opredeljene dovolj določno in intenzivno, ker edino tako lahko z zanesljivostjo sklepamo, da pravna posledica velja samo za zakonski dejanski stan s takšnimi sestavinami oziroma da za dejanski stan, ki teh sestavin nima, ta posledica ne velja." V konkretnem primeru je bistvena sestavina dejanskega stanu, ki naj bi izključevala "odškodninske" zahtevke, čas uveljavitve ZDen. Vendar menim, da lahko zakon izključi samo tiste zahtevke, ki bi sicer obstajali, in da lahko samo v tem primeru velja, da za dejanski stan, ki te sestavine nima (torej za čas po uveljavitvi ZDen) ta posledica (izključitev zahtevkov) ne velja. Ne morem pa se strinjati s stališčem, da je zakonodajalec s tem, ko je za čas do uveljavitve ZDen izključil "odškodninske" zahtevke, ki jih upravičenci tudi sicer ne bi imeli, ustvaril pravno podlago za uveljavljanje nekih povsem specifičnih zahtevkov - ki niso niti odškodninski, niti obogatitveni, niti stvarnopravni - za čas od uveljavitve ZDen dalje. Pridružujem se tistim (glej Zobec, O uveljavljanju zahtevkov za nemožnost uporabe denacionaliziranega premoženja, Pravna praksa, št. 19- 20/99) ki menijo, da je mogoče izpodbijano določbo razumeti tudi drugače - preprosto tako, da določa samo tisto, kar je v njej zapisano. Kot je razvidno iz zakonodajnega gradiva, je zakonodajalec predlog izpodbijane določbe utemeljeval s tem, da je hotel izključiti pravico zahtevati odškodnino zaradi neuporabe stvari (obrazložitev osnutka ZDen, Poročevalec Skupščine RS, št. 7/91, str. 17) oziroma možnost, da bi se pri izračunavanju odškodnine za podržavljeno premoženje upošteval tudi izgubljeni dobiček (obrazložitev predloga ZDen, Poročevalec Skupščine RS, št. 21/91, str. 26), ker bi to pomenilo preveliko finančno breme za družbo. Izrecno je bil zavrnjen tudi predlog, da naj bi se podržavljeno premoženje vračalo ex lege. Tudi iz sistematike ZDen izhaja, da je bil namen izpodbijane določbe omejitev višine odškodnine za denacionalizirano premoženje.
Določba je vključena v VI. poglavje, ki ima naslov "Druga odškodninska razmerja in dedovanje", v prvem odstavku istega člena pa so določeni pogoji, pod katerimi se pri odločanju o denacionalizaciji upoštevajo odškodnine, dane za podržavljeno premoženje. Predlagatelj ni niti posredno omenil kakšnega drugega namena te določbe, niti se ni izjavil o tem, kaj naj bi veljalo po uveljavitvi ZDen.
V razpravi se je postavilo tudi vprašanje, ali ni mogoče do enakega rezultata priti tudi s pomočjo drugih metod razlage (npr. sklepanja po analogiji). To vprašanje v večinski odločbi sicer ni elaborirano, da je bila ta možnost upoštevana vsaj kot eden od argumentov, pa je razvidno iz 11. točke obrazložitve. V njej Ustavno sodišče ugotavlja, da je pri denacionalizacijskih upravičenjih mogoče uporabiti tudi instrumente klasičnega civilnega prava, v obravnavanem primeru zlasti institut dobre vere, saj denacionalizacijski zavezanci od uveljavitve ZDen dalje niso mogli biti več prepričani, da bodo obdržali premoženje, ki je bilo podržavljeno. Ustavno sodišče je pri tem očitno primerjalo položaj denacionalizacijskega zavezanca po uveljavitvi ZDen s položajem dobrovernega posestnika, ki od trenutka, ko mu je bila vročena tožba lastnika za izročitev stvari, postane nedobroveren.
Vprašanje je, ali je analogija s položajem toženega dobrovernega posestnika ustrezna. Sklepanje po analogiji (od podobnega na podobno) temelji na predpostavki, da se neposredno pravno urejeni dejanski stan in neposredno pravno neurejeni dejanski stan ujemata v bistvenih lastnostih, tako da lahko sklepamo, da tudi za podobni primer velja pravna posledica, ki je določena za neposredno pravno urejenega (Pavčnik, Teorija prava, str. 375). Vprašanje je, ali je v obravnavanem primeru tako. Odgovornost (tako dobrovernega kot nedobrovernega) posestnika za plodove in druge koristi temelji na okoliščini, da uporablja in izkorišča stvar, katere lastnik je nekdo drug, to pomeni, da jo ima v posesti brez pravne podlage. Njegova dobrovernost oziroma slabovernost je pomembna le za obseg odgovornosti (glej 38 in 39. člen ZTLR). Tudi dobroverni posestnik odgovarja za koristi (stvarne in pravne plodove, kakor tudi za koristi uporabe) po splošnih kondikcijskih pravilih; razlika v primerjavi s slabovernim in toženim posestnikom pa je v tem, da mora ta izročiti tudi plodove, ki jih ni pobral oziroma jih nima več (Sajovic, Osnove civilnega prava, Stvarno pravo I, Ljubljana 1992, str. 62). Kot je bilo že povedano, pa postane denacionalizacijski upravičenec lastnik vrnjenih stvari šele s pravnomočnostjo oziroma dokončnostjo denacionalizacijske odločbe, zato denacionalizacijski zavezanec vse do tega trenutka ne uporablja stvari brez pravne podlage. Takšnega mnenja je bilo očitno tudi Vrhovno sodišče, ki je izreklo, da ti zahtevki niso niti odškodninski, niti obogatitveni, niti stvarnopravni, temveč temeljijo izključno na drugem odstavku 72. člena ZDen.
Zato mislim, da bi moral zakonodajalec, če bi hotel za čas od uveljavitve ZDen dalje denacionalizacijskim upravičencem priznati pravico do "odškodninskih" zahtevkov, ki jih ti po splošnih pravilih civilnega prava ne bi imeli, to izrecno povedati. Ker tega ni storil, bi bilo treba po mojem mnenju šteti, da zanje ni pravne podlage, Ustavno sodišče pa bi lahko poseglo v takšno ureditev le, če bi ocenilo, da je v neskladju z Ustavo.
Končno se postavlja vprašanje, ali bi morda v postopku abstraktne presoje zadoščala ugotovitev, da razlaga neke zakonske določbe po vsebini ni v neskladju z Ustavo, ne da bi se bilo treba pri tem spuščati v vprašanje, ali je takšna razlaga v skladu z metodami razlage, ki jih pozna pravna stroka. Na tak način odloča Ustavno sodišče v postopkih z ustavnimi pritožbami, kjer se ne spušča v presojo pravilnosti uporabe materialnega prava same po sebi, temveč preizkuša le, ali so bile z izpodbijano odločbo kršene človekove pravice. Ustavno sodišče razveljavi izpodbijano odločbo le, če ugotovi, da odločitev sodišča temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem stališču, ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne podlage, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno (tako npr. v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998 - OdlUS VII, 118). V konkretnem primeru pa ne gre za odločanje o ustavni pritožbi, temveč za presojo ustavnosti zakona. Ne glede na to, kako bi Ustavno sodišče odločilo, če bi se z uporabo izpodbijane določbe srečalo v postopku z ustavno pritožbo, pa nisem prepričana, da je mogoče smiselno enako metodo uporabiti tudi v postopku abstraktne presoje. Ustavno pritožbo je mogoče po šesti alinei 160. člena Ustave vložiti samo zaradi kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin, zato je presoja, ali je v izpodbijani odločbi zavzeto pravno stališče v skladu z načeli pravne države (2. člen Ustave), izključena. Pri odločanju o skladnosti zakona z Ustavo pa pride v poštev tudi presoja s stališča 2. člena Ustave.
Načela pravne države vsebujejo tudi zahtevo, da so zakonske norme jasne, razumljive in nedvoumne. S tem v zvezi je Ustavno sodišče že zavzelo stališče, da krši načela pravne države predpis, iz katerega ne more povprečen, tudi prava nevešč občan, zanesljivo razbrati svojega položaja (glej npr. odločbo št. U-I- 64/78 z dne 7. 5. 1998 - OdlUS VII, 78). Vprašanje je, ali so v obravnavanem primeru denacionalizacijski zavezanci oziroma denacionalizacijski upravičenci ob uveljavitvi ZDen mogli vedeti, kakšne pravice oziroma obveznosti zanje izvirajo iz izpodbijane določbe. Tega ne more spremeniti niti to, da je določbi nekaj let po uveljavitvi Zakona Vrhovno sodišče dalo vsebino, ki samo po sebi ni v neskladju z Ustavo, saj jo je mogoče razlagati tudi na drug ustavnoskladen način.
Večinska odločba na navedena vprašanja, na katera sem opozorila že v razpravi, ker se mi zdijo za odločitev o tej zadevi bistvenega pomena, ne daje odgovora, zato zanjo nisem mogla glasovati.
dr. Dragica Wedam-Lukić
dr. Zvonko Fišer
Pritrdilno ločeno mnenje sodnika dr. Udeta
Glasoval sem za odločbo z dne 2. 12. 1999, s katero je sodišče zavzelo stališče, da drugi odstavek 72. člena ZDen ni v neskladju z Ustavo. V svojem pritrdilnem ločenem mnenju želim opozoriti le na nekaj vidikov, ki niso našli svojega odraza v obrazložitvi odločbe:
1. Kadar redna sodišča uveljavijo v zvezi z uporabo zakonskih določb neko pravno stališče (s pomočjo različnih metod interpretacije, z analogijo, z opredeljevanjem vsebine nedoločenih pojmov in z uporabo generalnih klavzul), ki ga razumno obrazložijo in ki mu ne mogoče očitati arbitrarnosti, Ustavno sodišče ni pooblaščeno presojati, ali je tako pravno stališče z vidika uporabe "navadnega" materialnega prava pravilno ali ne, temveč presoja le, ali je tako stališče skladno z Ustavo. Preprosto povedano, v konkretnem primeru bi lahko Ustavno sodišče poseglo v pravno stališče Vrhovnega sodišča RS le, če bi ugotovilo, da je stališče, "da so zavezanci za vrnitev podržavljenega premoženja v naravi dolžni plačati upravičencem odmeno zaradi nemožnosti uporabe premoženja od uveljavitve ZDen dalje" v neskladju z Ustavo, da bi bila torej v neskladju z Ustavo taka določba, zapisana v zakonu. Zaradi tega po mojem mnenju niti ni odločilno, ali je Vrhovno sodišče pravilno uporabilo vsa pravila za razlago zakonov, temveč je odločilno, ali je njegovo stališče vsebinsko v skladu z Ustavo ali ne.
Neskladnosti z Ustavo pa stališču Vrhovnega sodišča RS ni mogoče očitati. Res je sicer, da je opisano stališče Ustavno sodišče zavzelo v postopkih odločanja o ustavnih pritožbah, ne pa v postopkih abstraktne presoje ustavnosti zakonov. Vendar pa je v tem postopku abstraktne presoje ustavnosti 72. člena ZDen Ustavno sodišče v istem položaju kot pri odločanju o ustavnih pritožbah, saj mora ocenjevati uveljavljeno sodno prakso. Sodno prakso pa je oblikovalo Vrhovno sodišče s svojimi konkretnimi sodnimi odločbami. Ustavno sodišče je torej v tem postopku v položaju, da sicer ne presoja ustavnosti pravnega stališča, zavzetega v konkretni sodni odločbi, da pa presoja ustavnost z večimi odločbami uveljavljene sodne prakse.
2. Vrhovno sodišče RS je sicer zavzelo sporno pravno stališče z uporabo pravil o razlagi pravnih norm (interpretacijskih pravil). Do istega stališča pa bi po mojem mnenju prišlo Vrhovno sodišče tudi tedaj, če bi ocenilo, da 72. člena ZDen v tem primeru ni mogoče uporabiti (tudi ne s pomočjo interpretacijskih metod), da torej pravo tega vprašanja sploh ne ureja ter da je mogoče govoriti o pravni praznini. Po določbi drugega odstavka 3. člena Zakona o sodiščih namreč upošteva sodnik, če se civilno-pravna zadeva ne da rešiti na temelju veljavnih predpisov, predpise, ki urejajo podobne primere, če pa je rešitev zadeve kljub temu pravno dvomljiva, odloči v skladu s splošnimi načeli pravnega reda v državi. Pri tem ravna v skladu s pravnim izročilom in z utrjenimi spoznanji pravne vede. Sodnik torej vedno ni le "uporabnik" pravne norme, temveč je pogosto v situaciji, da za posamezen primer določeno pravno pravilo tudi ustvarja. Po mojem mnenju pa je pravilo o dobri veri, ki pride v stvarnem pravu pogosto v poštev na primer v zvezi s pridobivanjem plodov, v zvezi s priposestvovanjem in v zvezi z gradnjo na tujem svetu, tako splošno načelo pravnega reda v državi. Tudi z uporabo analogije bi torej lahko zapolnili morebitno pravno praznino, ki nikakor ni take narave, da bi jo smel in mogel napolniti z vsebino le zakonodajalec.
dr. Lojze Ude