Up-335/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-335/98
Datum odločitve:
19. 1. 1999
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:Up.335.98
Akt:
Ustavna pritožba H. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 192/96 z dne 14.10.1998 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 146/96 z dne 14.5.1996 in sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 205/95 z dne 20.11.1995
Izrek:
Ustavna pritožba H. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani in sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Presoja, odločitev ter obsežno in konkretno razlogovanje sodišča prve stopnje, pritožbenega in Vrhovnega sodišča po mnenju Ustavnega sodišča zadosti kriterijem v zvezi z ugotavljanjem morebitne kršitve pravice iz tretje alinee 29. člena Ustave in točke d tretjega odstavka 6. člena EKČP, zato izpodbijane sodbe teh sodišč očitno ne predstavljajo kršitev navedenih človekovih pravic.
Svoje navedbe o kršitvi 22. člena Ustave pritožnik obrazloži le z medijsko antipropagando, kako naj bi se zatrjevana nestrpnost do njega, kot A. s slovenskim državljanstvom, odražala v kazenskem postopku pa ne navaja. Ker tudi iz izpodbijanih sodb in vpogledanega kazenskega spisa ni razvidno, da bi sodišča pritožnika zaradi navedene osebne okoliščine obravnavala drugače, kot obravnavajo druge obdolžence za tovrstna kazniva dejanja, je treba ugotoviti, da sodišča v kazenskem postopku očitno niso kršila zatrjevane človekove pravice.
Geslo:
Uresničevanje in omejevanje pravic.

Pravica do izvajanja drugih dokazov v korist obdolženca.

Enako varstvo pravic.

Pravica do zasliševanja obremenilnih in razbremenilnih prič pod enakimi pogoji.

Ustavna pritožba, nesprejem, predlog za prekinitev izvrševanja kazni.

Pravno jamstvo v kazenskem postopku.
Pravna podlaga:
Ustava, 15., 22., 3. al. 29. čl.

Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 3. odst. 6. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55., 58. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-34/93 z dne 8. 6. 1995 (OdlUS IV,129).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
11. 12. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19294
Up-335/98
19.1.1999
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe H. B. iz A. na seji senata dne 19. januarja 1999
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba H. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 192/96 z dne 14.10.1998 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 146/96 z dne 14.5.1996 in sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 205/95 z dne 20.11.1995 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je dne 11.12.1998 vložil ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa navedene sodbe, s katerimi je bil spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja umora v sostorilstvu ter kaznivega dejanja poskusa umora v sostorilstvu in po predhodnem dogovoru. Izrečena mu je bila enotna kazen štirinajst let zapora.
2. V ustavni pritožbi navaja, da je z izpodbijanimi sodbami kršen 29. člen (pravna jamstva v kazenskem postopku) v zvezi s 15. členom (uresničevanje in omejevanje pravic) in 16. členom Ustave (začasna razveljavitev in omejitev pravic) kakor tudi temeljna načela Evropske konvencije o človekovih pravicah.
Zaradi bistvenih kršitev Zakona o kazenskem postopku s strani sodišč splošne pristojnosti pa naj bi bilo dejansko stanje zadeve zmotno in nepopolno ugotovljeno.
3. Pritožnik navaja, da je Vrhovno sodišče z izpodbijano sodbo negiralo veljavni pravni red v Sloveniji, ker je zavrnilo njegovo trditev, da je razlaga določb Ustave v izključni pristojnosti Ustavnega sodišča, z obrazložitvijo, da sodišča oziroma sodniki sodijo na podlagi Ustave in zakona. Ob tem pritožnik pojasnjuje, da je že iz prvega odstavka 21. člena Zakona o Ustavnem sodišču (ki določa pristojnosti Ustavnega sodišča) kakor tudi iz določbe 15. člena Ustave (ki določa, da se določbe, ki se nanašajo na človekove pravice in temeljne svoboščine, uresničujejo neposredno na podlagi Ustave), pa tudi iz samega naziva "Ustavno sodišče" jasno, da je razlaga določb Ustave v izključni pristojnosti Ustavnega sodišča. Sodišča naj bi bila vezana na Ustavo in zakone tako, da so jih dolžna izpolnjevati v celoti in pravilno, ne pa razlagati enkrat tako, drugič drugače. V tem naj bi bil tudi smisel pravne države, med katere naj bi po 2. členu Ustave sodila tudi Slovenija. V konkretnem primeru pa naj bi sodišča posamezna zakonska določila razlagala le v prid obtožbe, tiste določbe, ki se nanašajo na pravice obrambe, pa kot da so te pravice relativne in ne absolutne, čeprav naj bi bilo jasno, da so pravice, še posebej ustavne, absolutne.
4. Zatrjevano kršitev tretje alinee 29. člena Ustave pritožnik obrazloži s tem, da naj bi sodišče prve stopnje sistematično zavračalo vse predloge obrambe, vezane na neposredno zaslišanje izvedenca D. Ta naj bi pojasnil, kako je prišel do spornih zaključkov v zvezi s pregledom smodniških sledi na pritožnikovih rokah in zakaj niso bile odvzete parafinske rokavice tudi vsem ostalim udeležencem dogodka. Z izvedbo navedenih strokovno zavarovanih dokazov pa naj bi se po prepričanju pritožnika razkrilo, da morilskega orožja ni držal on temveč G. J. Neposredno zaslišanje izvedencev pa naj bi razjasnilo tudi vse balistične poti izstrelkov in izhodiščni položaj strelca. Po mnenju pritožnika bi sodišče moralo opraviti tudi rekonstrukcijo dogodka že zato, ker gre za najtežja kazniva dejanja z uporabo strelnega orožja, ker naj se izpovedbe prič med seboj ne bi ujemale in ker naj nobena od prič ne bi bila nepristranska. Po njegovem mnenju bi lahko le ogled in rekonstrukcija dogodka na kraju samem, izpeljana s strani strokovno merodajnega, nepristranskega izvedenca, potrdila ali ovrgla trditve obtožbe in obrambe. Glede na to naj bi bila predlagana dokaza relevantna, saj naj bi pomenila nujna ukrepa k cilju razjasnitve dejanskega stanja. Zavrnitev predlaganih dokaznih predlogov obrambe pa naj bi kazala tudi na pristranskost sodišča oziroma na neenakopravnost strank v postopku, saj naj ne bi bil zavrnjen nobeden od dokaznih predlogov obtožbe.
5. Pritožnik meni, da lahko vsaka kršitev določb 29. člena Ustave, sama ali v kombinaciji s kršitvijo katerega od določil Zakona o kazenskem postopku, privede do zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Ker sodišče prve stopnje ni izvedlo dokazov, predlaganih s strani obrambe, naj bi prišlo do zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja s strani tega sodišča, sodišče druge stopnje naj bi to stanje brez opravljene analize potrdilo, Vrhovno sodišče pa naj bi se vselej, ko bi se pojavil dvom v resničnost odločilnih dejstev primera, izognilo njihovi presoji s sklicevanjem na drugi odstavek 420. člena Zakona o kazenskem postopku.
6. Pritožnik nadalje navaja, da naj bi bilo iz celotnega poteka kazenskega postopka mogoče jasno zaznati nestrpnost oziroma netoleranco prvo in drugostopenjskega sodišča do njega kot A. s slovenskim državljanstvom. V podkrepitev navedenega navaja medijsko antipropagando.
7. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče sprejme ustavno pritožbo v obravnavo, razveljavi izpodbijane sodbe in vrne zadevo v ponovno odločanje pred drugim okrožnim sodiščem. Hkrati predlaga zadržanje nadaljnjega izvrševanja izpodbijanih sodb in s tem možnost zagovora s prostosti. Trdi, da očitanih kaznivih dejanj ni storil, zato naj bi nadaljnje izvrševanje kazni povzročilo nastanek nepopravljive škode.
8. S sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 205/95 z dne 20.11.1995 sta bila pritožnik in njegov brat A. B. spoznana za kriva, da sta skupno, s sodelovanjem pri izvršitvi vzela življenje F. B. in skupno s sodelovanjem pri izvršitvi in po predhodnem dogovoru poskusila vzeti življenje še M. H., s tem pa sta storila kaznivo dejanje umora po prvem odstavku 127. člena v zvezi s 25. členom Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: KZ) in poskus kaznivega dejanja umora po prvem odstavku 127. člena v zvezi z 22. in 25. členom KZ.
Očitani kaznivi dejanji sta storila tako, da sta po predhodnem prepiru brata pritožnika z žrtvama kaznivega dejanja oborožena, pritožnik s pištolo in njegov brat s taborniško sekirico in železno cevjo, vdrla v stanovanje M. H. z namenom, da ga umorita, ko pa sta tam zagledala tudi F. B., sta se odločila da umorita še njega, zato je pritožnik s pištolo šestkrat ustrelil v M. H. in vsaj enkrat v F. B., njegov brat pa je z železno cevjo najmanj trikrat udaril po glavi F. B. in s sekirico zamahoval proti hudo ranjenemu M. H., tako da je F. B. zadobil poškodbe, zaradi katerih je v kratkem času umrl zaradi izkrvavitve, M. H. pa zadobil številne, skupno smrtno nevarne poškodbe in mu je le pravočasna zdravniška pomoč rešila življenje. Pritožniku je bila za kaznivo dejanje umora določena kazen devet let zapora in za kaznivo dejanje poskusa umora kazen sedem let zapora, nato pa izrečena enotna kazen štirinajst let zapora. Pri ugotavljanju dejanskega stanja je sodišče izvedlo številne dokaze, zavrnilo pa je predlog obrambe za zaslišanje izvedenca D. (v zvezi s preiskavo sledov smodnika na rokah obdolženca), za zaslišanje izvedencev, ki sta podala mnenje o najdenih sledovih (madeži krvi, najdeni na kraju kaznivega dejanja, na oblačilih pokojnika in oškodovanca ter na predmetih, zaseženih obdolžencema; odrezki nohtov in gumbi) in krvnih skupinah (oškodovancev in obdolžencev), ter predlog obrambe za postavitev novega izvedenca psihiatrične stroke.
9. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo št. Kp 146/96 z dne 14.5.1998 zavrnilo pritožbe zagovornikov obdolženih zoper obsodilno sodbo sodišča prve stopnje. V zvezi s pritožbo zagovornika H. B. sodišče med drugim ugotavlja, da ni podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka, ker je prvostopno sodišče zavrnilo predlog za neposredno zaslišanje izvedenca D., ki je podal strokovno mnenje v zvezi s pregledom sledi po streljanju na rokah pritožnika.
10. Vrhovno sodišče je s sodbo št. I Ips 192/96 z dne 14.10.1998 zavrnilo zahteve za varstvo zakonitosti obdolženih in njunih zagovornikov. V zvezi z zahtevo H. B. in njegovega zagovornika sodišče med drugim ugotavlja, da niso podane zatrjevane kršitve Ustave, Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin in bistvena kršitev pravice obrambe iz drugega odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku.
B.
11. V zvezi z reševanjem ustavne pritožbe je Ustavno sodišče vpogledalo kazenski spis Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 205/95.
12. Po prvem odstavku 1. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) je Ustavno sodišče najvišji organ sodne oblasti za varstvo ustavnosti in zakonitosti ter človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Šesta alinea prvega odstavka 21. člena ZUstS določa, da Ustavno sodišče odloča tudi o ustavnih pritožbah zaradi kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin s posamičnimi akti. Po prvem odstavku 50. člena ZUstS lahko vsakdo ob pogojih, ki ji določa ta zakon, vloži ustavno pritožbo, če meni, da mu je s posamičnim aktom državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil kršena njegova človekova pravica ali temeljna svoboščina.
13. Po določbah ZUstS je ustavna pritožba poseben institut varovanja človekovih pravic in svoboščin in je v sistemu sodnega varstva namenjena izjemni obravnavi sodnih odločb, zato jo je tudi mogoče vložiti šele po izčrpanju vseh rednih in izrednih pravnih sredstev. Ustavno sodišče ni instančno sodišče, ki bi presojalo, ali je sodišče v kazenskem postopku pravilno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno in procesno pravo. Ta presoja je zaupana sodiščem splošne pristojnosti, ki sodijo v skladu z Ustavo in zakoni. Ustavno sodišče lahko opravlja le nadzor nad sojenjem z ustavnega vidika in v tem okviru ugotavlja, ali ni morda sodišče splošne pristojnosti z odločbo, izpodbijano v ustavni pritožbi, nedovoljeno poseglo v ustavno pravico posameznika. Glede na navedeno je treba zavrniti stališče pritožnika, da je za interpretacijo ustavnih pravic pristojno le Ustavno sodišče.
Sodniki so namreč pri opravljanju svoje funkcije vezani na Ustavo in zakone (125. člen Ustave), ki pa morajo biti v skladu z Ustavo (153. člen Ustave). Člen 15 Ustave sicer določa, da se človekove pravice in temeljne svoboščine uresničujejo neposredno na podlagi Ustave, vendar pa citirana določba ne odvezuje sodnikov vezanosti na zakon in jo je treba razumeti v smislu 15. člena kot celote, ki v drugem odstavku predvideva možnost zakonskega predpisovanja načina uresničevanja ustavnih pravic, v tretjem odstavku pa možnost njihovega zakonskega omejevanja. Če sodišče pri konkretnem odločanju meni, da je zakon, ki bi ga moralo uporabiti, protiustaven, mora postopek prekiniti in začeti postopek pred Ustavnim sodiščem (156. člen Ustave). Iz navedenih določb izhaja, da morajo imeti sodišča vseh stopenj pri svojem delu sicer ves čas pred očmi določbe o človekovih pravicah, vendar pa morajo postopati po določbah zakona. Tako sodniki pravzaprav ves čas interpretirajo tako določbe zakonov kot tudi določbe Ustave. Pri tem pa njihove odločitve v konkretnih sodnih postopkih na podlagi vloženih pravnih sredstev presojajo pristojna instančna sodišča, na podlagi vložene ustavne pritožbe pa tudi Ustavno sodišče, ki kot najvišji organ sodne oblasti na tem področju ugotavlja, ali so sodišča pravilno interpretirala ustavne pravice. Ob reševanju ustavnih pritožb Ustavno sodišče razlaga Ustavo. Ta razlaga pa je pomembna tudi za odločanje sodišč v drugih podobnih primerih. Določba 15. člena Ustave ne vsebuje katere od ustavno varovanih človekovih pravic, ampak ureja načela spoštovanja človekovih pravic. Zato zatrjevana kršitev 15. člena Ustave očitno ni podana.
14. V 29. členu Ustava zagotavlja pravna jamstva v kazenskem postopku. Tretja alinea tega člena določa, da mora biti vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljeno izvajanje dokazov v njegovo korist.
Točka d tretjega odstavka 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94 - v nadaljevanju: EKČP), katere kršitev pritožnik zatrjuje smiselno, določa, da ima, kdor je obdolžen kaznivega dejanja, pravico da zaslišuje oziroma zahteva zaslišanje obremenilnih prič in da doseže navzočnost in zaslišanje razbremenilnih prič ob enakih pogojih, kot veljajo za obremenilne priče. Navedena določba pomeni konkretizacijo načela enakih orožij, njeno bistvo pa je v tem, da sta obdolženec in tožilec v pravilnem razmerju, da obdolženec (oziroma njegov odvetnik) zaslišuje priče, izvedence, da predlaga dokaze, jih ocenjuje in izpodbija.
15. V zvezi s tretjo alineo 29. člena Ustave je Ustavno sodišče že v odločbi št. Up-34/93 z dne 8.6.1995 (OdlUS IV, 129) sprejelo sledeča stališča: (1) sodišče glede na načelo proste dokazne presoje samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost; (2) sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba; (3) predlagani dokazi morajo biti materialno pravno relevantni; (4) obramba mora obstoj in pravno relevantnost predlaganega dokaza utemeljiti s potrebno stopnjo verjetnosti. V zvezi z navedeno ustavno pravico je Ustavno sodišče sprejelo tudi stališče, da je v dvomu vsak dokazni predlog obrambe v korist obdolženca.
Sodišče ga mora izvesti, razen če je očitno, da dokaz ne more biti uspešen.
16. Iz vpogledanega kazenskega spisa je razvidno, da je pritožnika ves čas kazenskega postopka, pa tudi v postopku z izrednim pravnim sredstvom, zagovarjal odvetnik, da je imel ves čas možnost zasliševati priče, predlagati dokaze, ocenjevati izvedene dokaze in jih izpodbijati. Te možnosti se je njegov odvetnik tudi aktivno posluževal. Iz sodbe sodišča prve stopnje je razvidno, da je sodišče pri ugotavljanju pritožnikove kazenske odgovornosti izvedlo številne dokaze (stran 6 obrazložitve sodbe), tudi večino tistih, ki jih je predlagala obramba. Nekatere dokazne predloge obrambe je sodišče na podlagi proste presoje, ali gre za relevanten dokaz ali ne, sicer zavrnilo, vendar pa je svojo odločitev v vsakem primeru izčrpno obrazložilo (stran 9, 10, 16, 18 in 19 obrazložitve sodbe).
Posebej izčrpna in prepričljiva je ravno zavrnitev dokaza z neposrednim zaslišanjem izvedenca D. Po oceni Ustavnega sodišča je iz navedb v obrazložitvi sodbe jasno razvidno prepričanje sodišča, da nobeden od zavrnjenih dokazov ne poraja dvoma v oceno sodišča o njegovi irelevantnosti. Rekonstrukcije dogodka sodišče ni izvedlo, vendar pa je obramba v postopku na prvi stopnji tudi ni predlagala. Je pa sodišče v postopku dokazovanja vpogledalo zapisnik o ogledu kraja kaznivega dejanja, ki ga je opravil dežurni preiskovalni sodnik. Med ostalimi dokazi je sodišče zaslišalo tudi izvedenca balistične stroke F. S., ki je pojasnjeval verjeten položaj strelca glede na položaj tulcev, ki so bili pri streljanju izvrženi iz orožja, in kriminalistično- tehničnega izvedenca G. T., ki je ugotavljal razdaljo, s katere je bilo streljano v žrtvi kaznivega dejanja. Zato je treba ugotoviti, da so navedbe pritožnika, da bi "neposredno zaslišanje izvedencev razjasnilo vse balistične poti izstrelkov, torej njihove smeri in izhodiščni položaj strelca", iz česar je razumeti, da zaslišanja teh prič sodišče ni izvedlo, protispisne. Glede na navedeno Ustavno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pri odločanju o tem, katere dokaze bo izvedlo, ravnalo v skladu s stališči Ustavnega sodišča. S sodbo sodišča prve stopnje zato očitno ni bila kršena pravica iz tretje alinee 29. člena Ustave oziroma pravica iz točke d tretjega odstavka 6. člena EKČP.
17. Tudi presoja, odločitev ter obsežno in konkretno razlogovanje pritožbenega in Vrhovnega sodišča po mnenju Ustavnega sodišča zadosti kriterijem v zvezi z ugotavljanjem morebitne kršitve pravice iz tretje alinee 29. člena Ustave in točke d tretjega odstavka 6. člena EKČP, zato tudi s sodbama teh dveh sodišč očitno niso bile storjene zatrjevane kršitve človekovih pravic. Očitki pritožnika, da pritožbeno in Vrhovno sodišče nista presojali navedb obrambe o kršitvah 29. člena Ustave, ki naj bi privedle do zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (saj naj bi pritožbeno sodišče brez analize le potrdilo ugotovitve sodišča prve stopnje, Vrhovno sodišče pa naj bi se presoji izognilo z ugotovitvijo, da gre za izpodbijanje ugotovljenega dejanskega stanja) so protispisni. Iz vpogledanih sodb je namreč razvidno, da je pritožbeno sodišče na 6. strani sodbe in Vrhovno sodišče na 4., 5. in 7. strani sodbe izčrpno obrazložilo svoje zavrnilno stališče glede navedb obrambe o kršitvah tretje alinee 29. člena Ustave.
18. Zatrjevanih kršitev 16. člena Ustave pritožnik ni z ničimer obrazložil, zato jih Ustavno sodišče ni moglo preizkusiti.
19. Z navedbami, da naj bi bilo iz celotnega poteka kazenskega postopka mogoče jasno zaznati nestrpnost oziroma netoleranco prvo in drugostopenjskega sodišča do njega kot A. s slovenskim državljanstvom, pritožnik smiselno zatrjuje kršitev 22. člena Ustave, ki določa, da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem. Svoje navedbe pritožnik obrazloži le z medijsko antipropagando, kako naj bi se zatrjevana nestrpnost odražala v kazenskem postopku, pa ne navaja. Ker tudi iz izpodbijanih sodb in vpogledanega kazenskega spisa ni razvidno, da bi sodišča pritožnika zaradi navedene osebne okoliščine obravnavala drugače kot obravnavajo druge obdolžence za tovrstna kazniva dejanja, je treba ugotoviti, da sodišča v kazenskem postopku očitno niso kršila navedene človekove pravice.
20. Glede na zgoraj navedeno pritožniku z izpodbijanimi sodbami očitno niso bile povzročene zatrjevane kršitve človekovih pravic, zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
21. Predpogoj za odločanje Ustavnega sodišča o morebitnem zadržanju izvršitve sodbe, ki se izpodbija, kot tudi za odločanje o prekinitvi njenega izvrševanja, je sprejem ustavne pritožbe v obravnavo (58. člen ZUstS). Ker Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, o predlogu pritožnika za prekinitev izvrševanja sodbe ni odločalo.
C.
22. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica dr. Mirjam Škrk ter člana, sodnik dr. Zvonko Fišer in sodnica dr. Miroslava Geč - Korošec.
Predsednica senata:
dr. Mirjam Škrk