Up-333/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-333/96
Datum odločitve:
1. 7. 1999
Objavljeno:
OdlUS VIII, 286
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:Up.333.96
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. U 1195/94 z dne 11. 9. 1996, odločba Ministrstva za notranje zadeve št. 0013/7-226/179-94 z dne 18. 7. 1994 in odločba Mestnega sekretariata za notranje zadeve mesta Ljubljana št. P-226/4-2190/94 z dne 8. 6. 1994 Sodba Vrhovnega sodišča št. I Uv 14/95 z dne 16. 10. 1997
Izrek:
Sodbi Vrhovnega sodišča, odločba Ministrstva za notranje zadeve in odločba Mestnega sekretariata za notranje zadeve mesta Ljubljana se odpravijo.

Upravna enota je dolžna pritožnika do sprejema zakona, ki bo uredil status državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji, oziroma do poteka v njem določenih rokov, ponovno vpisati v register stalnih prebivalcev Republike Slovenije in mu za ta čas izdati vozniško dovoljenje.
Evidenčni stavek:
Vrhovno sodišče je svojo odločitev oprlo na 81. člen ZTuj, v zvezi s katerim je Ustavno sodišče ugotovilo, da je ZTuj v neskladju z Ustavo zaradi protiustavne pravne praznine. Z razlago 81. člena ZTuj, kakršna je vsebovana v izpodbijanih sodbah Vrhovnega sodišča, je bil pritožnik postavljen v neenak položaj v primerjavi s tistimi tujci, ki niso bili državljani drugih republik nekdanje SFRJ, pa so imeli v času uveljavitve ZTuj stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. S tem mu je bila kršena pravica do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave, ki se v postopku odločanja o pravicah, obveznostih in pravnih koristih posameznika kaže kot kršitev 22. člena Ustave (enako varstvo pravic).
Geslo:
Tujci, dovoljenje za stalno prebivanje.
Pravni položaj državljanov drugih republik nekdanje SFRJ.
Načelo enakosti pred zakonom.
Načelo enakega varstva pravic.
Ustavno sodišče, način izvršitve odločbe Ustavnega sodišča.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22. čl.
Zakon o državljanstvu (ZDRS), 40. čl.
Zakon o tujcih (ZTuj), 16., 28., 81., 82. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 2. odst. 40., 49., 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. U-I-284/94 z dne 4. 2. 1999 (Uradni list RS, št. 14/99).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
5. 12. 1996
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US19572
Dokument v PDF obliki:
Up-333-96.pdf
142 KB
Prenesite datoteko
Up-333/96
1. 7. 1999
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi R. M. iz L. na seji dne 1. julija 1999
o d l o č i l o :
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. U 1195/94 z dne 11. 9. 1996, odločba Ministrstva za notranje zadeve št. 0013/7-226/179-94 z dne 18. 7. 1994 in odločba Mestnega sekretariata za notranje zadeve mesta Ljubljana št. P-226/4-2190/94 z dne 8. 6. 1994 se odpravijo.
2. Sodba Vrhovnega sodišča št. I Uv 14/95 z dne 16. 10. 1997 se odpravi.
3. Upravna enota je dolžna pritožnika do sprejema zakona, ki bo uredil status državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji, oziroma do poteka v njem določenih rokov, ponovno vpisati v register stalnih prebivalcev Republike Slovenije in mu za ta čas izdati vozniško dovoljenje.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik ima v Sloveniji prijavljeno stalno prebivališče že od leta 1965 in tukaj ves čas tudi dejansko živi. Ker po osamosvojitvi kot državljan druge republike bivše SFRJ ni zaprosil za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije po 40. členu Zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 30/91-I, 38/92, 61/92 - odlUS in 13/94 - v nadaljevanju: ZDRS), ga je Upravna enota Ljubljana dne 26. 2. 1992 po uradni dolžnosti izbrisala iz registra stalnega prebivalstva in ga prenesla v evidenco tujcev. Pritožniku so zavrnili tudi vlogo za zamenjavo vozniškega dovoljenja, ker naj bi kot tujec ne imel urejenega prebivanja v Republiki Sloveniji in naj bi zato za izdajo slovenskega vozniškega dovoljenja ne izpolnjeval pogojev iz 112. člena Zakona o varnosti cestnega prometa (Uradni list SRS, št. 5/82, 40/48, 29/86 in Uradni list RS št. 1/91-I - v nadaljevanju: ZVCP). Pritožnik je zato na Vrhovno sodišče vložil "predlog za varstvo zaradi nezakonitega dejanja tožene stranke, s katerim je bila prizadeta že pridobljena ustavna pravica izbire prebivališča - nastanitve iz 32. člena Ustave". Upravni spor je sprožil tudi v zvezi z odklonitvijo zamenjave vozniškega dovoljenja.
2. V obeh primerih je Vrhovno sodišče tožbi zavrnilo. Zavzelo je stališče, da so bili državljani drugih republik bivše SFRJ, ki niso zaprosili za državljanstvo Republike Slovenije na podlagi 40. člena ZDRS, glede na 13. člen Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I - v nadaljevanju: UZITUL) izenačeni v pravicah in dolžnostih z državljani Republike Slovenije le do 26. 2. 1992, ko so zanje, na podlagi 81. člena Zakona o tujcih (Uradni list RS, št. 1/91- I, 44/97 in 50/98 - odlUS - v nadaljevanju: ZTuj), začele veljati določbe ZTuj. Po mnenju Vrhovnega sodišča se je pravni položaj oseb, ki niso bile državljani Republike Slovenije, v primerih, kakršen je pritožnikov, spremenil ex lege, brez izdaje posamičnega upravnega akta, zato ravnanja Upravne enote ni mogoče oceniti za nezakonit poseg v ustavno pravico. Ker si pritožnik kot tujec ni uredil prebivanja po določbah ZTuj (ni imel urejenega niti začasnega niti stalnega prebivališča), naj bi Upravna enota utemeljeno zavrnila tudi zahtevo za zamenjavo vozniškega dovoljenja.
3. Pritožnik v ustavni pritožbi poudarja, da je stališče Vrhovnega sodišča v izpodbijanih odločbah napačno. Meni, da taka razlaga drugega odstavka 81. člena ZTuj pomeni kršitev tretjega odstavka 32. člena Ustave in kršitev pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Navaja, da stalnega prebivališča v Ljubljani, ki ga je prijavil dne 30. 3. 1965, ni odjavil oziroma se ni odselil brez odjave in da ga je Upravna enota nezakonito črtala iz evidence stalnih prebivalcev. Meni, da sprememba državnopravnega položaja Republike Slovenije, na katero se sklicuje Vrhovno sodišče, ne more vplivati na prenehanje stalnega prebivališča, saj je novonastala država po splošno veljavnih načelih mednarodnega prava (8. člen Ustave), dolžna prevzeti stalne prebivalce. Ker o izbrisu ni bila izdana odločba, naj bi mu bila odvzeta pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Navaja še, da je v tožbi izrecno predlagal Vrhovnemu sodišču, naj v postopku v zvezi z zamenjavo vozniškega dovoljenja kot o predhodnem vprašanju odloči o obstoju že pridobljene pravice do stalnega prebivališča. Z opustitvijo zamenjave veljavnega vozniškega dovoljenja naj bi bila kršena tudi njegova pravica do uživanja zasebne lastnine pod pogoji, ki jih določajo zakoni. Ustavnemu sodišču predlaga, naj odpravi izpodbijane odločbe, ugotovi, da ima pritožnik stalno prebivališče v Ljubljani od 30. 3. 1965 dalje ter odredi Upravni enoti, naj mu zamenja vozniško dovoljenje.
4. Ustavno sodišče je s sklepom z dne 26. 5. 1999 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. Vrhovno sodišče nanjo ni odgovorilo.
B.
5. Med postopkom o ustavni pritožbi je Ustavno sodišče z odločbo št. U-I-284/94 z dne 4. 2. 1999 (Uradni list RS, št. 14/99) odločilo, da je ZTuj v neskladju z Ustavo, ker ne določa pogojev za pridobitev dovoljenja za stalno prebivanje oseb iz drugega odstavka 81. člena po preteku roka, v katerem bi lahko zaprosile za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije, če tega niso storile, ali po dnevu, ko je postala odločba o nesprejemu v državljanstvo Republike Slovenije dokončna; da mora ugotovljeno neskladnost zakonodajalec odpraviti v roku šest mesecev od dneva objave te odločbe v Uradnem listu in da se do odprave ugotovljene neskladnosti zoper državljana druge republike nekdanje Socialistične federativne republike Jugoslavije ne sme izreči ukrep prisilne odstranitve tujca iz 28. člena ZTuj, če je imel na dan plebiscita 23. 12. 1990 na območju Republike Slovenije prijavljeno stalno prebivališče in v Republiki Sloveniji tudi dejansko živi.
6. V navedeni odločbi je Ustavno sodišče ugotovilo, da ZTuj sicer ureja pridobitev dovoljenja za začasno in stalno prebivanje tujcev, vendar ta ureditev po svoji vsebini ne ustreza položaju obravnavane skupine državljanov drugih republik in je tudi z uporabo zakonske in pravne analogije za te osebe ni mogoče uporabiti. Navedene osebe so na ozemlju Slovenije imele prijavljeno stalno prebivališče v skladu z veljavnimi predpisi in so na območju Slovenije tudi dejansko prebivale. Stalno prebivališče in dejansko prebivanje na ozemlju Republike Slovenije sta bistveni okoliščini, ki dajeta poseben pravni položaj obravnavanim osebam, in so zato zanje določbe ZTuj, ki urejajo pridobitev stalnega ali začasnega prebivališča, neustrezne. Zakonodajalec bi moral položaj obravnavanih oseb oziroma njihov prehod v status tujca urediti na poseben način v prehodnih določbah ZTuj ali v posebnem zakonu. Določbe, ki urejajo različne pravne položaje tujcev, namreč izhajajo iz predpostavke, da tujec pride v Republiko Slovenijo z namenom, da v njej ostane krajši ali daljši čas in si v skladu z določbami ZTuj postopoma (od dovoljenja za začasno prebivanje do dovoljenja za stalno prebivanje) začne urejati svoj pravni položaj kot tujec. V obrazložitvi je izrecno navedlo, da se določbi drugega odstavka 13. člena in prvega odstavka 16. člena ZTuj za državljane drugih republik, ki niso pridobili državljanstva Republike Slovenije, ne bi smeli uporabljati, in da pristojni organi ne bi smeli opraviti prenosa teh oseb iz obstoječega registra stalnega prebivalstva v evidenco tujcev kar po uradni dolžnosti, brez vsake odločbe ali obvestila prizadeti osebi. Za tako ravnanje niso imeli zakonske podlage. Zakon o evidenci nastanitve občanov in o registru prebivalstva namreč ne pozna izbrisa stalnega prebivališča na podlagi samega zakona. Iz navedenih razlogov je Ustavno sodišče zaključilo, da so bila z ZTuj, ki v prehodnih določbah ne ureja pravnega statusa državljanov drugih republik kot tujcev v Republiki Sloveniji, ki so imeli v Republiki Sloveniji stalno prebivališče in so na njenem ozemlju tudi dejansko živeli, kršena načela pravne države iz 2. člena Ustave. Državljani drugih republik so se s potekom rokov, določenih v drugem odstavku 81. člena, znašli v negotovem pravnem položaju. Ker iz besedila prehodne določbe, ki napotuje na uporabo določb ZTuj, te osebe niso mogle razbrati, kakšen položaj naj bi imele kot tujci in katere določbe Zakona naj zanje veljajo, je bilo zaradi neurejenega pravnega položaja državljanov drugih republik kot tujcev v Republiki Sloveniji, kršeno načelo varstva zaupanja v pravo, ki je eno izmed načel pravne države. Poleg te je Ustavno sodišče ugotovilo tudi kršitev 14. člena Ustave. V obrazložitvi odločbe je navedlo, da so ob osamosvojitvi Slovenije na ozemlju Republike Slovenije prebivale osebe, ki so imele položaj tujca na podlagi zveznega Zakona o gibanju in prebivanju tujcev (Uradni list SFRJ, št 56//80, 53/85, 30/90 in 26/90), ki je veljal za območje Slovenije vse do osamosvojitve oziroma do uveljavitve ZTuj.
Pravni položaj teh oseb, ki so veljale za tujce že pred osamosvojitvijo Slovenije, je ZTuj uredil v tretjem odstavku 82. člena. Določil je, da dovoljenja za stalno prebivanje, izdana na podlagi prejšnjega zakona, veljajo še naprej za vse tujce, ki so ob uveljavitvi ZTuj imeli stalno prebivališče na območju Republike Slovenije. Na podlagi navedene določbe je bilo vsem tujcem, ki so imeli dovoljenje za stalno prebivanje, dovoljeno, da brez kakšnih novih pogojev še naprej prebivajo v naši državi. Državljanom drugih republik, ki so prav tako zakonito živeli na ozemlju Slovenije in imeli prijavljeno stalno prebivališče, pa Zakon njihovega prehodnega pravnega položaja ni uredil in je s tem povzročil, da so bili v slabšem pravnem položaju kot tisti tujci, ki so imeli ta status že pred osamosvojitvijo Republike Slovenije. Ker za opisano razlikovanje ni mogoče najti stvarno utemeljenega razloga, ki bi narekoval, da bi moral biti prehodni pravni položaj državljanov drugih republik, ki so v Republiki Sloveniji imeli prijavljeno stalno prebivališče in so na njenem ozemlju zakonito prebivali, bistveno drugačen od pravnega položaja tistih oseb, ki so imele položaj tujca s stalnim prebivališčem že pred osamosvojitvijo Slovenije, pomeni opustitev pravne ureditve položaja teh oseb tudi kršitev načela enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave.
7. Vrhovno sodišče je izpodbijani odločbi izdalo še pred ugotovitvijo neustavnosti ZTuj. Zavzelo je stališče, da se za pritožnika - državljana druge republike, ki je v Republiki Sloveniji imel prijavljeno stalno prebivališče in je na njenem ozemlju zakonito prebival, uporabljajo iste določbe ZTuj, ki urejajo položaj tujcev, ki šele pridejo v Republiko Slovenijo z namenom, da v njej ostanejo krajši ali daljši čas in si v skladu z določbami ZTuj postopoma (od dovoljenja za začasno prebivanje do dovoljenja za stalno prebivanje) začnejo urejati svoj pravni položaj kot tujci, ter da je Upravna enota zakonito izbrisala pritožnika iz evidence stalnih prebivalcev. Iz razlogov, ki jih je Ustavno sodišče navedlo v zgoraj navedeni odločbi, je taka interpretacija ZTuj, kot jo je v izpodbijanih aktih sprejelo Vrhovno sodišče, neustavna.
8. Enakost pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave pomeni nearbitrarno uporabo predpisa v razmerju do vsakega posameznika. To v postopku pred sodišči drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil pomeni, da so ti organi, ko uporabljajo zakon v konkretnih primerih, dolžni enake položaje obravnavati enako, brez upoštevanja osebnih okoliščin, ki v pravnem pravilu niso navedene kot odločilne. To pomeni, da se morajo uporabljati enaka pravila za enaka dejanska stanja, oziroma, da se ne smejo uporabljati enaka pravila za bistveno različna dejanska stanja. Člen 22 Ustave pomeni aplikacijo splošnega načela o enakosti vseh pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave) na področju varstva pravic. Gre za poseben primer načela pravne enakosti, ki vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodišči, drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil. Poseg v to ustavno pravico bi bil podan, če bi bil posamični akt sprejet v postopku, v katerem bi pritožnik ne mogel uveljavljati ali bi lahko le omejeno uveljavljal svojo pravico, kar bi lahko posledično prizadelo tudi kakšno drugo njegovo pravico. Do tega bi lahko prišlo tudi, kolikor bi pritožnik sicer izpolnjeval z zakonom določene pogoje za uveljavitev oziroma priznanje pravice, pa zaradi neustavnega oziroma nezakonitega postopka te svoje pravice ne bi mogel uveljaviti.
9. Vrhovno sodišče je svojo odločitev oprlo na 81. člen ZTuj, v zvezi s katerim je Ustavno sodišče z odločbo št. U-I-284/94 ugotovilo, da je ZTuj v neskladju z Ustavo zaradi protiustavne pravne praznine. Z razlago 81. člena ZTuj, kakršna je vsebovana v izpodbijanih sodbah Vrhovnega sodišča, je bil pritožnik postavljen v neenak položaj v primerjavi s tistimi tujci, ki niso bili državljani drugih republik nekdanje SFRJ, pa so imeli v času uveljavitve ZTuj stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. S tem je bila pritožniku kršena pravica do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave, ki se v postopku odločanja o pravicah, obveznostih in pravnih koristih posameznika kaže kot kršitev 22. člena Ustave (enako varstvo pravic). Ustavno sodišče je zato ustavni pritožbi ugodilo in izpodbijane akte odpravilo.
10. V odločbi št. U-I-284/94, s katero je Ustavno sodišče ugotovilo neustavnost ZTuj, je zakonodajalcu naložilo, naj v roku šestih mesecev od dneva objave te odločbe, ugotovljeno neustavnost odpravi. Iz zakonodajnega gradiva (Poročevalec DZ, št. 35/99) je razvidno, da je Predlog Zakona o urejanju statusa državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju: ZUSDDD), ki bo posebej uredil pridobitev dovoljenja za stalno prebivanje državljanov drugih republik nekdanje SFRJ, ki niso zaprosili za državljanstvo Republike Slovenije po določbah 40. člena ZDRS ali pa jim je bila izdana negativna odločba (oziroma oseb iz drugega odstavka 81. člena ZTuj, med katere sodi tudi pritožnik) v postopku sprejemanja. Šele po sprejemu oziroma uveljavitvi tega zakona bo mogoče ponovno odločati o stalnem prebivališču pritožnika. Do takrat je treba pritožniku priznati tak pravni položaj, kakršnega je imel na podlagi 13. člena UZITUL pred potekom roka iz drugega odstavka 81. člena ZTuj. To pomeni, da je treba pritožniku priznati stalno prebivališče na naslovu, kjer je bil prijavljen pred nezakonitim izbrisom iz evidence stalnih prebivalcev za čas do sprejema ZUSDDD oziroma do poteka rokov, ki jih bo za ureditev statusa določil ta zakon, ter da je Upravna enota za ta čas dolžna pritožniku zamenjati vozniško dovoljenje. Ko bo ZUSDDD sprejet in uveljavljen, pa bo moral pritožnik svoj status urediti po določbah tega zakona. Zato je Ustavno sodišče v tretji točki izreka na podlagi drugega odstavka 40. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - ZUstS) določilo način izvršitve odločbe in organ, ki jo je dolžan izvršiti.
11. Ker je Ustavno sodišče ustavni pritožbi ugodilo že zaradi tega, ker je bila z izpodbijanimi odločbami kršena pravica 22. člena Ustave, se v presojo kršitev pravic iz 23., 25., 32. in 33. člena Ustave ni bilo treba spuščati.
C.
12. Ustavno sodišče je to odločbo sprejelo na podlagi drugega odstavka 40 člena v zvezi z 49. členom in prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, dr. Miroslava Geč - Korošec, Lojze Janko, dr. Lojze Ude, dr. Mirjam Škrk in dr. Dragica Wedam - Lukić. Odločbo je sprejelo soglasno.
P r e d s e d n i k :
Franc Testen