U-I-54/96
Natisni
Opravilna št.:
U-I-54/96
Datum odločitve:
15. 7. 1999
Objavljeno:
OdlUS VIII, 192
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:U.I.54.96
Akt:
Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 12/92) (ZPIZ), 1. al. 95., 111., 126. čl., 23. čl.

Zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 7/96) (ZPIZ), 18. čl.
Izrek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti prve alinee 95. člena, 111. in 126. člena v povezavi s 23. členom Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju ter 18. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju se zavrne.
Evidenčni stavek:
Zaradi upoštevanja starostnega praga iz prvega odstavka 39. člena ZPIZ zavarovanci s preostalo delovno zmožnostjo, ki uveljavljajo pravico do dela s skrajšanim delovnim časom, niso obravnavani manj ugodno od zavarovancev, ki dosegajo starosti po tretjem in četrtem odstavku 39. člena ZPIZ, ker gre za objektivno različna stanja.
Ureditev, ki ob pravni praznini, nastali zaradi opustitve navedbe določene skupine oseb v enem od členov zakona, izvajalcu zakona omogoča, da z ustrezno razlago odloča o pravicah teh oseb v skladu z namenom zakona, ni v neskladju z Ustavo.
Omejitev nadomestila plače zaradi dela s skrajšanim delovnim časom na največ 50% najvišje pokojninske osnove, ki prizadene le del zavarovancev, ne pomeni neenakega obravnavanja zavarovancev v nasprotju z Ustavo, ker je imel zakonodajalec za takšno razlikovanje utemeljene razloge. Zmanjšanje že uveljavljenih pravic ne pomeni učinkovanja predpisa za nazaj, kadar se pravice zmanjšajo za čas po uveljavitvi zakona.
Geslo:
Zavarovanci s preostalo delovno zmožnostjo.
Delo s skrajšanim delovnim časom.
Upokojitev, starostna upokojitev, starostni prag.
Plača, nadomestilo plače.
Predpisi, pravna praznina.
Socialna varnost.
Načela pravne in socialne države.
Uprava, organizacija in delo uprave.
Usklajenost pravnih aktov.
Načelo enakosti pred zakonom.
Načelo legalitete pri delu upravnih organov.
Pravna podlaga:
Ustava, 2., 2. odst. 14., 50., 2. odst. 120., 4. odst. 153 čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 21., 2. odst. 24., 25., 2. odst. 26. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi št. U-I-150/94 z dne 15. 6. 1995 (OdlUS IV,63) in št. U-I-123/92 z dne 1. 4. in 22. 4. 1993 (OdlUS II,109).
K obravnavani zadevi sta bile s sklepom Ustavnega sodišča pridruženi zadevi z dne 21. 1. 1999 št. U-I-131/96 in št. U-I- 83/97 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Leopold Kocutar, Žužemberk in drugi
Datum vloge:
6. 3. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US19616
Dokument v PDF obliki:
U-I-54-96.pdf
145 KB
Prenesite datoteko
U-I-54/96
15.7.1999
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobud Leopolda Kocutarja iz Žužemberka, Mihaela Horvata iz Maribora in Sanje Javor - Pajenk iz Ljubljane, na seji dne 15. julija 1999
s k l e n i l o :
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti prve alinee 95. člena, 111. in 126. člena v povezavi s 23. členom Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 12/92) ter 18. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 7/96 - ZPIZ-B) se zavrne.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pobudnik Leopold Kocutar izpodbija prvo alineo 95. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (v nadaljevanju: ZPIZ), po kateri zavarovanec s preostalo delovno zmožnostjo pridobi pravico do dela s skrajšanim delovnim časom in pravico do razporeditve ali do zaposlitve na drugem ustreznem delu, če nastane invalidnost pred dopolnitvijo starosti iz prvega ali drugega odstavka 39. člena tega zakona, torej pred dopolnitvijo starosti 63 let za moške in 58 let za ženske, oziroma v prehodnem obdobju pred posebej določeno nekoliko nižjo starostjo. Pobudnik meni, da je z vidika uresničevanja pravice do dela s skrajšanim delovnim časom uvedeno razlikovanje zavarovancev na podlagi starosti iz prvih dveh odstavkov 39. člena ZPIZ neutemeljeno in v neskladju z ustavno opredelitvijo, da imajo vsi državljani pravico do socialne varnosti pod enakimi pogoji, torej enake pravice tudi po izpodbijanem zakonu. ZPIZ naj bi omogočal uresničevanje pravice do dela s skrajšanim delovnim časom invalidom II. kategorije, ki so že dopolnili polno pokojninsko dobo po četrtem in petem odstavku 39. člena ali izpolnjujejo pogoje za upokojitev s 15 leti zavarovalne dobe (tretji odstavek istega člena) in starostjo 65 oziroma 60 let, saj od te pravice izključuje le zavarovance, ki so dopolnili 63 oziroma 58 let starosti in pokojninsko dobo 20 let. V tej skupini naj bi bili predvsem zavarovanci z visoko izobrazbo, ker naj bi zaradi razmeroma dolgega študija ne mogli uiti oviri iz 95. člena. Starost zavarovanca naj ne bi mogla biti odločilna za presojo ali je zavarovanec še zmožen opravljati svoje delo s polnim ali vsaj s polovičnim delovnim časom.
2. Pobudnik Mihael Horvat meni, da se določba 126. člena ZPIZ, ki določa višino nadomestila plače delovnemu invalidu za čas čakanja na razporeditev oziroma na zaposlitev na drugem delu, ne bi smela uporabljati tudi za zavarovance iz 23. člena, saj 126. člen teh zavarovancev ne vključuje. Zapolnjevanje pravne praznine na način, ki te zavarovance, ki so bili v času trajanja delovnega razmerja obvezno zavarovani za vse primere zavarovanja, enači z zavarovanci, ki so bili po 21. in 22. členu zavarovani le za posebne primere zavarovanja, in jim glede na to priznava nižji odstotek odmere nadomestila, naj bi zavarovance iz 23. člena dodatno diskriminiralo, saj naj bi morali tako ali tako izpolnjevati strožje pogoje za priznanje pravic iz naslova invalidnosti. Zaradi enačenja z zavarovanci iz 21. in 22. člena pobudnik izpodbija tudi 111. člen ZPIZ, ki določa, da gre tem zavarovancem in zavarovancem iz 24. člena nadomestilo plače za čas čakanja na poklicno rehabilitacijo v višini 50% osnove, za čas poklicne rehabilitacije pa v višini 80% osnove.
3. Pobudnica Sanja Javor - Pajenk izpodbija v letu 1996 sprejeto spremembo 131. člena ZPIZ, oziroma 18. člen ZPIZ-B, po katerem lahko nadomestilo plače, ki ga prejema delovni invalid II. kategorije zaradi dela s skrajšanim delovnim časom, znaša največ 50% najvišje pokojninske osnove. Del zavarovancev enakega statusa - delovnih invalidov II. kategorije, katerih plača presega najvišjo pokojninsko osnovo, naj bi bil sedaj v neenakopravnem položaju v primerjavi s tistimi od teh zavarovancev, katerih plača ne presega najvišje pokojninske osnove. Ureditev naj bi posegla tudi na razmerja, ki so že nastala in naj bi bila zato v neskladju tudi s 155. členom Ustave.
B. - I.
4. Državljanom je po Ustavi zagotovljena pravica do socialne varnosti, in to pod pogoji, določenimi z zakonom (50. člen Ustave). Socialna varnost se zagotavlja tudi s pokojninskim zavarovanjem. Za urejanje obveznega pokojninskega zavarovanja je po ustavi pooblaščena država. Z Ustavo ni opredeljena vsebina pravice do socialne varnosti, niti niso zagotovljene določene socialne pravice. Kakšne ukrepe bo država za to izbrala, Ustava ne določa. Posebne človekove pravice na področju socialne varnosti (socialne pravice) se uresničujejo "pod pogoji, določenimi z zakonom" - torej na podlagi zakonov, ki določijo krog upravičencev, vrsto in obseg upravičenj, pogoje za pridobitev in način uresničevanja pravic. Glede na to, da Ustava natančnejših načel za ureditev pokojninskega in invalidskega zavarovanja ne določa, zakonodajalec te pravice oblikuje in spreminja po svoji lastni presoji, kjer je vezan le s splošnimi ustavnimi načeli.
5. Ustavnosodna presoja zakonske ureditve ekonomskih in socialnih pravic je glede na njihovo naravo nujno zadržana.
Ustava ne preprečuje, da bi zakon spreminjal prej zakonsko določene pravice z učinkom za naprej. Obseg pravic, določen z zakonom, se z zakonom lahko tudi zmanjša, seveda le z veljavnostjo za naprej in upoštevajoč tudi pravico do socialne varnosti, določeno v 50. členu Ustave. Ustava celo dopušča, da imajo posamezne določbe zakona tudi učinek za nazaj, če to zahteva javna korist in če se s tem ne posega v pridobljene pravice (drugi odstavek 155. člena). Ustava torej izrecno varuje pridobljene pravice le zoper zakonske posege z retroaktivnim učinkom. To pa ne pomeni, da varstvo pridobljenih pravic zoper zakonske posege za naprej v našem ustavnem sistemu ni zagotovljeno. Zagotovljeno je v okviru tistih načel pravne države, ki v Ustavi sicer niso izrecno določena, ki pa izhajajo iz ustavne določbe 2. člena, da je Slovenija pravna država. Med taka načela pravne države je po presoji Ustavnega sodišča treba šteti v okviru širšega pojma pravne varnosti tudi načelo varstva zaupanja v pravo, ki posamezniku zagotavlja, da mu država njegovega pravnega položaja ne bo poslabšala brez stvarnega razloga, utemeljenega v prevladujočem in legitimnem javnem interesu. Ker gre za splošno pravno načelo in ne neposredno za eno od ustavnih pravic, katerim po 15. členu Ustave pripada strožje varstvo pravic zoper morebitne omejitve in druge posege, to načelo seveda nima absolutne veljave in je v večji meri kot posamezne ustavne pravice dostopno možnim omejitvam, torej temu, da je v primeru konflikta oziroma kolizije med tem in drugimi ustavnimi načeli oziroma dobrinami treba presoditi, kateri izmed ustavno varovanih dobrin je v posameznem spornem primeru treba dati prednost.
B. - II.
6. V zvezi z urejanjem socialne varnosti Ustava zakonodajalca ne zavezuje, da sprejme določene ukrepe, ampak mu daje možnost izbire. Zakonodajalec torej lahko sprejme vsak ukrep, ki bo pomenil izpolnitev njegove obveznosti. Pri tem je seveda vezan na ustavna načela in spoštovanje ustavno zagotovljenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Vendar mu to ne preprečuje, da v mejah svoje pristojnosti določa kriterije, po katerih bo določena podobna dejanska stanja med seboj razlikoval in na njih vezal različne pravne posledice. Tovrstna diskrecija, s katero zakonodajalec zasleduje ustavno dopustne cilje, je bistvena sestavina zakonodajne pristojnosti. Starostno mejo, do katere lahko invalid II. kategorije uveljavlja pravico do dela s skrajšanim delovnim časom, je ureditev po izpodbijanem ZPIZ dvignila od prejšnjih 60 let za moške in 55 let za ženske na 63 let za moške in 58 let za ženske. Takšen starostni prag je določen tudi za starostno upokojitev zavarovancev s pokojninsko dobo najmanj 20 let (prvi odstavek 39. člena). Zavarovanci, ki dopolnijo 40 let (moški) oziroma 35 let (ženska) pa po četrtem odstavku istega člena pridobijo pravico do starostne pokojnine, ko dopolnijo starost 58 (moški) oziroma 53 let (ženska). V odločbi št. U-I-150/94 z dne 15. 6. 1995 (Uradni list RS, št. 65/95 in OdlUS IV, 63) je Ustavno sodišče ob ocenjevanju ustavnosti četrtega odstavka 39. člena istega zakona že navedlo, da zaostritev pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine ob dopolnitvi polne pokojninske dobe s tem, da je tudi v tem primeru določen kot pogoj dopolnitev določene starosti, temelji na objektivno utemeljenih razlogih. Podaljšanje življenjske dobe prebivalcev je vplivalo tudi na povečanje števila uživalcev pokojnin, kar je ob slabšanju ekonomskih razmer povzročilo večje nesorazmerje med številom upokojencev in številom aktivnih zavarovancev v škodo slednjih. Nadaljnje slabšanje tega razmerja bi vplivalo na finančne možnosti za zagotavljanje vseh zakonsko zagotovljenih pravic iz pokojninskega zavarovanja tako za nove kot za stare upokojence.
Zato je bila zvišana starostna doba, ki je pogoj za pridobitev pravice do pokojnine - pri zavarovancih, ki dopolnijo polno pokojninsko dobo, pa gre tudi za izenačitev pogojev z drugimi zavarovanci, za katere je bila določena starost že po prejšnjih predpisih bistveni pogoj za pridobitev pravice do starostne pokojnine. Pogoja dopolnjene pokojninske dobe in določene starosti sta v vseh primerih starostne upokojitve po 39. členu ZPIZ predpisana kumulativno, tako da je ob višji starosti določena krajša, ob nižji starosti pa daljša pokojninska doba.
Zavarovanci so glede trajanja pokojninske dobe kot pogoja za pridobitev pravice do starostne pokojnine v objektivno različnih, neenakih dejanskih položajih, ki jih zakon lahko različno obravnava.
7. Drugače kot zavarovanci iz 39. člena pa so zavarovanci s preostalo delovno zmožnostjo iz 95. člena obravnavani le glede na doseganje starosti 63 (moški) oziroma 58 let (ženske). Ker se ZPIZ na prvi in drugi odstavek 39. člena sklicuje le toliko, kolikor je določen starostni prag (torej ne tudi na za upokojitev potrebno doseženo pokojninsko dobo), navedena dosežena starost preprečuje uveljavljanje pravice do dela s krajšim delovnim časom tudi zavarovancem, ki nimajo dopolnjene pokojninske dobe 20 let, čeprav jim 39. člen ZPIZ daje pravico pridobiti starostno pokojnino, ko dopolnijo starost 65 (moški) oziroma 60 let (ženska). Zaradi prevzetega starostnega praga iz prvega in drugega odstavka 39. člena z izpodbijanim prvim odstavkom 95. člena niso zajeti oziroma prizadeti zavarovanci, ki najdaljšo zahtevano pokojninsko dobo dosežejo že pred 63. oziroma 58. letom starosti (torej zavarovanci iz četrtega odstavka 39. člena). Iz navedenega sledi, da ZPIZ zavarovancev iz prvega in drugega odstavka 39. člena ne obravnava različno, ko uveljavljajo pravico po prvem odstavku 95. člena, kot meni pobudnik. Zavarovanci iz četrtega odstavka 39. člena pa so glede na dopolnjeno pokojninsko dobo v objektivno različnem položaju in glede na to izpodbijana določba ni v neskladju z Ustavo, če jih ne zajema. Določitev starostnega praga je vprašanje primernosti, o katerem Ustavno sodišče ni pristojno odločati.
B. - III.
8. Delovni invalid II. in III. kategorije, ki mu je bila priznana pravica do razporeditve oziroma do zaposlitve na drugem ustreznem delu oziroma do dela s skrajšanim delovnim časom, a mu to delo ni zagotovljeno, ima pravico do nadomestila plače za čas čakanja po 123. členu ZPIZ. Pobudnik izpodbija 126. člen, ki določa dve višini nadomestila plače za različne kategorije zavarovancev, kadar le-ti čakajo na razporeditev oziroma na zaposlitev na drugem delu ter 111. člen, ki med drugim določa le eno višino nadomestila za primer, ko zavarovanci čakajo na poklicno rehabilitacijo. Za pobudnika je sporno uvrščanje zavarovancev iz 23. člena v ureditev iz 111. in 126. člena.
Zavarovanci iz 23. člena so osebe, ki so bile obvezno zavarovane za vse primere zavarovanja, in so zavarovane za invalidnost in telesno okvaro kot posledico bolezni ali poškodbe izven dela še po prenehanju delovnega razmerja oziroma lastnosti, na podlagi katere so bile obvezno zavarovane, če ob nastanku invalidnosti oziroma telesne okvare izpolnjujejo pogoje pokojninske dobe za pridobitev pravic ali so uživalci starostne ali invalidske pokojnine. Kadar ti zavarovanci uresničujejo pravico po 111. členu, jih ZPIZ obravnava enako kot zavarovance iz 21., 22. in 24. člena, torej enako kot zavarovance, ki so zavarovani le za invalidnost, telesno okvaro ali smrt, ki je posledica poškodbe pri delu ali poklicne bolezni (dijaki in študenti pri praktičnem pouku itd.), ali niso zavarovani na drugi podlagi, pa so zavarovani za invalidnost, telesno okvaro ali smrt kot posledico poškodbe pri delu (sodelovanje pri določenih akcijah), ali pa so državljani Republike Slovenije, ki so dopolnili 15 let starosti in niso obvezno zavarovani, če se prostovoljno zavarujejo v času, ko so na šolanju na višjih in visokih šolah oziroma podiplomskem študiju in v drugih določenih primerih.
9. Po ZPIZ je v načelu zagotovljeno varstvo le osebam, pri katerih invalidnost nastopi v času trajanja delovnega razmerja oziroma opravljanja določene samostojne dejavnosti, izjemoma pa tudi nekaterim drugim osebam, ki jih zakon posebej navaja, če v času nastanka invalidnosti izpolnjujejo predvidene pogoje.
Oseba, kakršne zajema 23. člen, je posebnost, saj pridobi pravice na temelju invalidnosti in telesne okvare nastale v tem času zaradi bolezni ali poškodbe izven dela, čeprav ni več v delovnem razmerju oziroma nima lastnosti, na podlagi katere bi bila obvezno zavarovana. Prav ta okoliščina, da oseba ni v delovnem razmerju in ni obvezno zavarovana, odločujoče vpliva na njeno objektivno drugačno dejansko stanje kot je dejansko stanje zavarovancev po 8. členu (delavci, zaposleni v Republiki Sloveniji) in ostalih, ki jih navaja 126. člen v prvi alinei, v kateri določa nadomestilo plače v višini 80% osnove, med tem ko za zavarovance iz 21. in 22. člena v svoji drugi alinei določa nadomestilo v višini 50% osnove. Različna ureditev, ki se nanaša na različna dejanska stanja ni v neskladju z Ustavo.
10. V besedilu 126. člena osebe iz 23. člena niso imenovane ne v prvi ne v drugi alinei. Po pojasnilih Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje naj bi šlo za napako, ki je nastala v postopku sprejemanja tega zakona, saj naj ne bi bilo razloga za ukinitev pravice, ki jo je prej veljavni zakon že določal.
Praktična izvedba izplačevanja nadomestila postavlja upravičence iz 23. člena v enak položaj kot upravičence iz 21. in 22. člena, in jim zato kot zavarovancem le za posebne primere zavarovanja priznava nižjega od možnih nadomestil. Načela pravne države (2. člen Ustave) zahtevajo, da so norme opredeljene tako, da jih je mogoče izvajati, torej da je mogoče z razlago ugotoviti vsebino predpisa in je ravnanje državnih organov s tem determinirano.
Pravne praznine je mogoče zapolnjevati s pravili o interpretaciji. Razlaga zakonske norme mora ostati v okviru namena zakona in ne sme prerasti v njegovo spreminjanje.
Ureditev podobne pravice v 111. členu in način vključenosti zavarovancev iz 23. člena v 187. člen (ki določa od kdaj naprej se nadomestilo izplačuje) preprečujejo, da bi bilo odločanje o pravici prepuščeno popolni diskreciji Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Zakonska ureditev glede na to, kljub pravni praznini, nastali zaradi opustitve navedbe 23. člena v določbi 126. člena ZPIZ, omogoča zavarovancem in izvajalcu tega zakona uresničevanje obravnavane pravice v skladu z namenom zakona. Ureditev zato ni v neskladju z že navedenim drugim členom Ustave, niti ne z drugim odstavkom 120. člena Ustave v zvezi s četrtim odstavkom 153. člena Ustave, po katerih upravni organi opravljalo svoje delo le v okviru Ustave in zakonov, posamični akti uprave pa morajo temeljiti na zakonu ali na zakonitem predpisu.
B. - IV.
11. Obseg pravic, določen z ZPIZ, se z zakonom lahko tudi zmanjša, seveda z veljavnostjo za naprej in upoštevajoč tudi pravico do socialne varnosti, določeno v 50. členu ustave ter načelo varstva zaupanja v pravo kot eno od načel pravne države.
Načelo posamezniku zagotavlja, da mu država njegovega pravnega položaja ne bo poslabšala arbitrarno, torej brez stvarnega razloga, utemeljenega v prevladujočem in legitimnem javnem interesu. Ko gre za omejevanje višine nadomestila za delo s skrajšanim delovnim časom, je tak razlog lahko tudi varovanje zavarovancev in delodajalcev, ki plačujejo prispevke kot glavni vir financiranja pokojninskega in invalidskega zavarovanja, saj njihova obremenitev ne sme biti tolikšna, da bi onemogočala gospodarsko rast in sprejemljiva socialna razmerja. Obravnavana sprememba je bila uveljavljena z Zakonom, ki je omejil tudi obseg nekaterih drugih pravic zavarovancev pokojninskega in invalidskega zavarovanja.
12. Zatrjevana neenakost, do katere naj bi pri izvajanju navedene omejitve prihajalo s tem, da so zaradi limitiranja prizadeta le tista nadomestila plače zaradi dela s skrajšanim delovnim časom, ki so povezana z višjimi osebnimi prejemki, ni v neskladju z Ustavo. Drugi odstavek 14. člena, po katerem so pred zakonom vsi enaki, zakonodajalcu namreč ne onemogoča, da bi s predpisom ne smel pravnih položajev oseb različno urejati, tega le ne sme početi samovoljno, brez razumnega, iz narave stvari izhajajočega razloga. V zakonodajnem postopku (Poročevalec DZ št. 22/95) je bilo navedeno, da se je s takšno omejitvijo nadomestila mogoče izogniti nesorazmerjem, do katerih prihaja pri zavarovancih z najvišjimi plačami. Pri tem se je upoštevalo, da nobena pravica iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja ne more presegati zneska najvišje pokojninske osnove. Po 137. členu ZPIZ je bilo že pred uveljavitvijo ZPIZ-B določeno, da se omejitve po določbah o najvišji in najnižji pokojninski osnovi uporabljajo tudi za ugotovitev osnove za izračun denarnih nadomestil, do katerih so upravičeni zavarovanci s preostalo delovno zmožnostjo, vendar naj bi Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje v nekaterih primerih izplačeval nadomestila plače zaradi dela s krajšim delovnim časom, ki so skupaj s plačo za dejansko delo presegala znesek najvišje pokojninske osnove. Zakonodajalec je torej ugotovil objektivne razlike med zavarovanci, in v skladu s svojimi pristojnostmi v zasledovanju legitimnega cilja z izpodbijanim 18. členom ZPIZ-B sprejel ukrep, ki je racionalen in sorazmeren ugotovljenim razlikam. Zoženje oziroma zmanjšanje že uveljavljenih pravic ne pomeni učinkovanja predpisa za nazaj, kadar se pravice zmanjšajo za čas po uveljavitvi zakona. Šele zmanjšanje pravic za čas pred uveljavitvijo zakona bi pomenilo pravo retroaktivnost, kakršna po 155. členu Ustave ni dopustna. Odločba o odmeri nadomestila plače zaradi dela s skrajšanim delovnim časom priznava le višino nadomestila na podlagi zakonodaje, veljavne ob izdaji odločbe.
Ta višina se s spreminjanjem plače, kot tudi s spreminjanjem zakonodaje lahko spreminja. Takšne kasnejše spremembe ne pomenijo spremembe odločbe o priznanju in odmeri nadomestila.
Podobno je Ustavno sodišče že odločilo v sklepu št. U-I-123/92 z dne 1. 4. in 22. 4. 1993 (Uradni list RS, št. 24/93 in OdlUS II, 109).
13. Po navedenem je Ustavno sodišče pobude ko neutemeljene zavrnilo.
C.
14. Ustavno sodišče je ta sklep sprejelo na podlagi drugega odstavka 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - ZUstS) v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Zvonko Fišer, dr. Miroslava Geč - Korošec, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Lojze Ude, dr. Mirjam Škrk in dr. Dragica Wedam - Lukić. Sklep je sprejelo soglasno.
P r e d s e d n i k :
Franc Testen