Up-81/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-81/98
Datum odločitve:
11. 9. 2000
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.81.98
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. A. zoper zavrnilni del sodbe Vrhovnega sodišča št. II U 14/97-4 z dne 4. 12. 1997
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. A. zoper zavrnilni del sodbe Vrhovnega sodišča št. II U 14/97-4 z dne 4. 12. 1997 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče ni inštanca, ki bi ugotavljala, ali so organi pri svojem odločanju oziroma sojenju dejansko stanje pravilno ugotovili in materialno pravo prav uporabili. Ustavno sodišče ugotavlja le, ali ni morda v postopku odločanja o pravicah in obveznostih posameznika prišlo do ustavno nedopustnega posega v pravice in temeljne svoboščine. Glede na to, da do takega posega v postopku odločanja o obveznosti za plačilo davka od dobička pravnih oseb ni prišlo, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
Geslo:
Davek, od dobička pravnih oseb, davčna osnova.

Knjigovodske listine, verodostojnost.

Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Pravica do sodnega varstva.

Pravica do pravnega sredstva.

Svobodna gospodarska pobuda.

Neodvisnost sodnikov.

Upravni spor.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 23., 25., 74., 125., 157. čl.

Zakon o davku od dobička pravnih oseb (ZDDPO), 13. čl.

Zakon o prometnem davku (ZPD), 2. odst. 58. čl.

Zakon o Agenciji Republike Slovenije za plačilni promet (ZAPPNI), 45. čl.

Zakon o splošnem upravnem postopku (ZUP-86), 9. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55., 2. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
1. 4. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20312
Up-81/98 - 11
11. 9. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A. A., d.o.o., Ž., ki jo zastopa mag. B. B., odvetnik v Z. na seji senata dne 11. septembra 2000
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba družbe A. A. zoper zavrnilni del sodbe Vrhovnega sodišča št. II U 14/97-4 z dne 4. 12. 1997 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnica navaja, da je prvostopni davčni organ, pri pregledu pravilnosti in pravočasnosti plačevanja davkov za obdobje od 1. 1. 1994 do 31. 12. 1995, ugotovil, da so bili odhodki izkazani previsoko ter da je bilo, zaradi neutemeljeno zmanjšanega dobička, plačano premalo davka. Ker je pritožbo zoper odločbo drugostopni davčni organ v pretežnem delu zavrnil, je pritožnica na Vrhovno sodišče vložila še tožbo. V utemeljitev tožbe je navedla, da:
- izpodbijana odločba ni obrazložena ter da se drugostopni davčni organ ni opredelil
do zatrjevane prekoračitve pooblastil prvostopnega davčnega organa, ki je poslovanje inšpicirane osebe vrednostno ocenjeval oziroma je ugotavljal ničnost posameznih pravnih poslov; - niso razvidni razlogi za priznanje le dela stroškov in ne celotnih stroškov za najete poslovne prostore;
- so ugotovitve o stroških, nastalih zaradi plačila storitev družbi C. C., v nasprotju z dejanskim stanjem;
- nepriznanje stroškov, nastalih zaradi plačila storitev družbi Č., ni obrazloženo;
- ni odgovorjeno na pritožbene navedbe o stroških po pogodbi z družbo D. D. in o posojilni pogodbi z družbo I. I.; - je stališče davčnega organa o rezervacijah za investicijsko vzdrževanje in tveganje iz garancij napačno, saj je v nasprotju z dejanskim stanjem, ter da
- bi davčni organ moral priznati račun za službeni telefon na domačem naslovu direktorice družbe A. A.
2. Vrhovno sodišče je tožbi ugodilo le v tistem delu, ki se nanaša na stroške za najete poslovne prostore, v ostalem delu pa jo je kot neutemeljeno zavrnilo. Ker pa naj bi pri tem kršilo 22., 23., 25., 74., 125. in 157. člen Ustave je pritožnica zoper sodbo Vrhovnega sodišča vložila ustavno pritožbo, v kateri predlaga, naj se zavrnilni del izpodbijane sodbe razveljavi ter zadeva vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
3. Pritožnica v utemeljitev zatrjevane kršitve načela enakega varstva pravic (22. člen Ustave) navaja, da je Vrhovno sodišče z zavrnitvijo tožbenih navedb v zvezi z računi, ki jih je izdala družba C. C., potrdilo fikcijo davčnega organa, da pogodba "nima učinka ali je nična". Kljub temu, da pritožnici stroški iz tega naslova niso bili priznani in so bili zaradi tega njeni odhodki zmanjšani, to na prihodke pogodbenice ni vplivalo. S tem naj bi bil isti poslovni dogodek pri pritožnici drugače obravnavan kot pri njeni pogodbenici. Načelo enakega varstva pravic pa naj bi Vrhovno sodišče kršilo tudi z ugotovitvijo, da pogodba pritožnice z družbo Č. ne zadošča zahtevanemu opisu poslovnega dogodka, čeprav je isto sodišče v zadevi št. II U 15/97 z dne 4. 12. 1997 tožnice družbe Č. odpravo izpodbijane odločbe utemeljilo prav s to veljavno sklenjeno pogodbo. S tem naj bi sodišče za enako dejansko in pravno stanje uporabilo različne kriterije.
4. Pravica do sodnega varstva (23. člen Ustave) naj bi bila kršena, ker je Vrhovno sodišče odločalo kot upravni organ tretje stopnje in o pritožničinih pravicah ni odločalo v skladu z materialnopravno zakonsko ureditvijo, čeprav Ustava z določbami o neodvisnosti sodnikov (125. člen Ustave) in upravnem sporu (157. člen Ustave) poudarjeno zagotavlja sodni nadzor nad delom upravnih organov. Sodišče naj bi tožbenih navedb ne presojalo z vidika zakonske ureditve (11. in 12. člen Zakona o davku od dobička pravnih oseb, Uradni list RS, št. 72/93 in nasl. - v nadaljevanju: ZDDPO), temveč z vidika načina prikaza in obračuna posameznih stroškov po računovodskih standardih, ki niso zakon (npr. izdani računi družbe C. C. ali družbe Č. oziroma pogodbe z družbama D. D. in I. I.).
5. Ker naj bi Vrhovno sodišče ne zavzelo stališč do tožbenih navedb in ne razsodilo, ali posamezni sporni odhodki ustrezajo kriterijem zakonske ureditve, temveč je svojo odločitev utemeljijo z računovodskimi standardi, naj bi bila kršena tudi pravica do pravnega sredstva (25. člen Ustave).
6. Svobodna gospodarska pobuda (prvi odstavek 74. člena Ustave) pa naj bi bila kršena, ker Vrhovno sodišče ni upoštevalo tožbenih navedb, da je davčni organ prekoračil svoja pooblastila, saj je stroške v zvezi s posameznimi poslovnimi dogodki (raziskava trga, posredovanje in kredit) ocenjeval z vidika ustvarjenega prihodka, namesto z vidika 11. in 12. člena ZDDPO ter jih zaradi te presoje z vidika poslovno-ekonomske upravičenosti označil za nepotrebne, čeprav svobodna gospodarska pobuda pomeni tudi svobodo napačnih odločitev in čeprav o teh poslovnih dogodkih obstajajo vsi dokumenti in listine.
B.
7. Iz navedb in zatrjevanj pritožnice izhaja predvsem oporekanje pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja in uporabljenega materialnega prava. Glede na to je treba poudariti, da Ustavno sodišče ni inštanca, ki bi ugotavljala, ali so organi pri svojem odločanju oziroma sojenju dejansko stanje pravilno ugotovili in materialno pravo prav uporabili. Ustavno sodišče ugotavlja le, ali ni morda v postopku odločanja o pravicah in obveznostih posameznika prišlo do ustavno nedopustnega posega v človekove pravice in temeljne svoboščine.
8. Določba 22. člena Ustave, po kateri je vsakomur zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih, je poseben izraz pravice do enakosti pred zakonom po drugem odstavku 14. člena Ustave. Iz te določbe izhaja dvoje. Po eni strani mora biti zagotovljena enakopravnost med strankami, udeleženimi v postopku, kar predstavlja enega izmed temeljnih jamstev poštenega postopka. Vendar pa ta vidik v obravnavani zadevi ni relevanten. Po drugi strani pa sodišče stranke ne sme obravnavati neenakopravno s tem, da bi v njeni zadevi odločilo drugače, kot sicer redno odloča v vsebinsko podobnih primerih.
9. Nedvomno je posamezen posloven dogodek lahko različno obravnavan že pri isti stranki, kar je posledica različnih vidikov, na katerih obravnava temelji (tako npr. 13. člen ZDDPO našteva odhodke, ki se ne upoštevajo pri ugotavljanju dobička v davčnem izkazu, čeprav ni dvoma glede njihovega obstoja; zaradi tega se tudi dobiček, ki se ugotovi v davčnem izkazu, praviloma razlikuje od dobička, ki se ugotovi v izkazu uspeha). Zato rezultat posamezne obravnave, ki je lahko odraz neupoštevanja nekega poslovnega dogodka, ne predstavlja izhodišča za obravnavo istega dogodka z drugega vidika. Glede na to tudi pri obravnavi istega dogodka pri nasprotni stranki ni pričakovati zrcalnega rezultata, saj neupoštevanje nekega dogodka ne pomeni zanikanja obstoja dogodka.
10. Poleg tega iz obrazložitve Vrhovnega sodišča izhaja, da pritožnici stroški po računih, ki jih je izdala družba C. C., niso bili priznani, ker "ne predstavljajo zahtevanih knjigovodskih listin", zaradi česar "nevtralna strokovna oseba ne more jasno spoznati posamezne vrste in obsega poslovanja, kot se to zahteva po računovodskem standardu 21", ne pa da ji niso bili priznani zaradi morebitne ničnosti pravnega posla. Računi, izstavljeni na podlagi pogodbe, namreč ne vsebujejo opisa konkretno opravljenega dela, temveč se z njim "zaračunavajo stroški svetovanja", kar pa "ne ustreza zahtevanemu opredmetenju zaračunanih storitev", saj iz računa ni razvidno, kakšne storitve oziroma kakšne vrste svetovanja je družba C. C. opravila za pritožnico. Pri tem se Vrhovno sodišče ni spuščalo v vprašanje obstoja teh stroškov, temveč le v vprašanje priznanja teh stroškov kot odhodkov, relevantnih za ugotavljanje davčne osnove za davek od dobička pravnih oseb in sicer izključno pri inšpicirani osebi, zaradi česar se te ugotovitve tudi ne nanašajo na osebe, ki niso bile stranke v postopku.
11. Da skopi in splošni opis opravljenega dela v računih ("zaračunavamo vam stroške marketinga in svetovanja") ne zadošča zahtevanemu opisu poslovnega dogodka z natančno predstavitvijo vsebine, je Vrhovno sodišče odločilo tudi za tiste račune, ki jih je pritožnici izdala družba Č. Vrhovno sodišče se v tem delu v vprašanje veljavnosti pogodbe med pritožnico in družbo Č. ni spuščalo.
12. Vprašanje veljavnosti pogodbe med pritožnico in družbo Č. tudi ni bilo predmet presoje v zadevi št. II U 15/97, na katero pri utemeljevanju svojih navedb opozarja pritožnica. V tej zadevi je bila izpostavljena verodostojnost tiste knjigovodske dokumentacije družbe Č., ki se nanaša na opravljena medkrajevna službena potovanja v tej družbi. Ugotovitev Vrhovnega sodišča, da knjigovodske listine dovolj konkretno in jasno opisujejo poslovne dogodke ter da je družba Č. za ustavno pritožnico raziskovala trg in opravljala druge storitve, pa ne pomeni, da se morajo zato ustavni pritožnici kot davčno relevanten odhodek avtomatično priznati vsi stroški, ki izhajajo iz računov, ki jih je pritožnici izdala družba Č. Ta ugotovitev Vrhovnega sodišča na odločitev o stroških na podlagi knjigovodske dokumentacije pritožnice ne more vplivati, ker gre v predmetni zadevi za povsem druge listine (na eni strani obračun potnih stroškov, na drugi pa račun za opravljene storitve), za katere je Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi navedlo, da iz njih ni mogoče razbrati ne vrste ne obsega dela, ki naj bi ga družba Č. opravila za pritožnico.
13. Glede na to, da je Vrhovno sodišče za knjigovodske listine enega poslovnega subjekta, v katerih se odraža poslovni dogodek, odločilo, da dovolj konkretno in jasno opisujejo poslovne dogodke, medtem ko je za povsem druge knjigovodske listine pritožnice odločilo, da iz njih ni mogoče razbrati ne vrste ne obsega zaračunanega dela, je očitek pritožnice o neenaki obravnavi neutemeljen. Zaradi tega je neutemeljeno tudi zatrjevanje kršitve enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
14. Prav tako je neutemeljeno pritožničino zatrjevanje kršitve ustavne pravice do sodnega varstva v povezavi z ustavnimi določbami o neodvisnosti sodnikov in upravnem sporu, ker naj bi Vrhovno sodišče tožbenih navedb ne presojalo z vidika zakonske ureditve, temveč z vidika računovodskih standardov.
15. Vrhovno sodišče je pri presoji tožbenih navedb, ali določeni izdatki predstavljajo odhodke, relevantne za ugotavljanje dobička v davčnem izkazu, izhajalo iz slovenskega računovodskega standarda 21, po katerem je knjigovodska listina "pisno pričevanje o nastanku poslovnega dogodka in služi kot podlaga za vnašanje knjigovodskih podatkov v poslovne knjige in kontroliranje poslovnega dejanja, ki ga izpričuje", in po katerem mora izvirna knjigovodska listina vsebovati med drugim tudi "opis poslovnega dogodka z natančno opredelitvijo njegove vsebine", knjigovodska listina pa je "verodostojna, če se pri njenem kontroliranju pokaže, da strokovna oseba, ki ni sodelovala v poslovnem dogodku, lahko na njeni podlagi popolnoma jasno in brez kakih dvomov spozna naravo in obseg poslovnega dogodka". Pri tem je zavrnitev tožbene navedbe ustavne pritožnice v zvezi z računi družbe C. C. obrazložilo med drugim tudi s tem, da navedba na računih, po kateri se "zaračunavajo stroški svetovanja", ne ustreza zahtevanemu opredmetenju zaračunanih storitev. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da enako velja tudi za računa, ki ju je pritožnici izstavila družba Č., saj zaračunavanje stroškov marketinga in svetovanja ne zadošča zahtevanemu opisu poslovnega dogodka, ker ni mogoče razbrati ne vrste ne obsega opravljenega dela. Vrhovno sodišče je nadalje svojo odločitev utemeljilo še s tem, da dovolj natančen opis konkretno opravljenih poslov tudi ne izhaja iz računov, ki jih je izstavila družba D. D., zaradi česar ni bila upoštevana trditev, da se bodo učinki teh poslov pokazali v prihodnje.
Navedbe o nezanesljivosti poslovnih dogodkov oziroma odhodkov pa veljajo tudi v zvezi z družbo I. I. Pri tem je Vrhovno sodišče še poudarilo, da sklicevanje tožene stranke na obrazložitev prvostopne odločbe ne pomeni, da ni bilo odgovorjeno na tožbene navedbe.
16. Iz vseh povzetkov obrazložitve Vrhovnega sodišča je tako mogoče zaključiti, da iz knjigovodske dokumentacije nista razvidni vrsta in količina opravljenih storitev. Vrhovno sodišče s tem, ko je pri utemeljitvi izrecno izpostavilo slovenske računovodske standarde, v pritožničino pravico do sodnega varstva ni v ničemer poseglo. Da morata biti iz računa razvidni ne samo vrsta temveč tudi količina opravljenih storitev je za relevantno obdobje izhajalo že iz drugega odstavka 58. člena Zakona o prometnem davku (Uradni list RS, št. 4/92 in nasl. - ZPD), ki je določal: "Račun mora vsebovati zaporedno številko, ime in sedež izdajatelja, kraj in datum izdaje, ime in sedež prejemnika in podatke o vrsti in količini prodanih proizvodov oziroma opravljenih storitev, davčno osnovo in znesek obračunanega prometnega davka ter ceno opravljenih proizvodov oziroma opravljenih storitev." Nedvomno je vrsto in količino posamezne storitve mogoče podrobneje opredeliti. Tako se npr. pri storitvah, vezanih na raziskavo trga, lahko opredeli, ali gre za preučevanje tržnega potenciala oziroma nakupnega vedenja potrošnikov za potrebe pospeševanja prodaje, pri svetovanju pri naročnikovih poslovnih odločitvah pa se lahko količina izrazi v svetovalnih dnevih oziroma urah.
17. V zvezi s pritožbenimi navedbami o nepriznanih rezervacijah za tveganja in garancije je Vrhovno sodišče ugotovilo, da tožba ne oporeka ugotovitvi, da za rezervacije niso bili opredeljeni koeficienti za vračanje rezervacij v krajših obdobjih, zaradi česar naj bi že sama opustitev te opredelitve zadoščala za neutemeljenost prikazanih odhodkov iz tega naslova. Iz obrazložitve odločitve Vrhovnega sodišča v nadaljevanju še izhaja, da so tožbene navedbe glede rezervacij za investicijsko vzdrževanje, ker iz njih ni razvidno, v čem naj bi bili dejanski zaključki tožene stranke napačni, le pavšalne, zaradi česar jih ni bilo mogoče preizkusiti.
18. Navedbo o kršitvi pravice do pravnega sredstva pritožnica utemeljuje s tem, da naj bi Vrhovno sodišče ne zavzelo stališč do tožbenih navedb in ne razsodilo, ali posamezni sporni odhodki ustrezajo kriterijem zakonske ureditve. Pri tem pritožnica v tožbenih navedbah poleg zatrjevanja, da je prvostopni davčni organ prekoračil svoja pooblastila, ker je poslovanje pravne osebe vrednostno ocenjeval ter ugotavljal ničnost posameznih pravnih poslov, oporeka še ugotovitvam o stroških na podlagi sodelovanja z družbami C. C., Č., D. D., I. I. ter nepriznanjem rezervacij za investicijsko vzdrževanje in tveganje na podlagi garancij.
19. Da je Vrhovno sodišče obrazložilo zavrnitev tožbenih navedb oziroma kakšna stališča je do njih zavzelo, izhaja iz 15. in 17. točke obrazložitve tega sklepa. Iz 16. točke obrazložitve pa so razvidni kriteriji zakonske ureditve glede vsebin, ki bi morale biti razvidne iz izstavljenih računov, da bi bilo njihovo plačilo upoštevano kot odhodek tudi pri ugotavljanju davčne osnove za davek od dobička.
20. Tudi na očitek, da je prvostopni davčni organ prekoračil svoja pooblastila, je Vrhovno sodišče odgovorilo. Navedlo je, da je davčni organ, skladno s 45. členom Zakona o Agenciji Republike Slovenije za plačilni promet, nadziranje in informiranje (Uradni list RS, št. 48/94 in nasl. - ZAPPNI), in skladno z načelom proste presoje dokazov iz 9. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 47/86 in nasl. - ZUP) v postopku inšpiciranja upravičen in dolžan z davčnega vidika ocenjevati obstoj oziroma neobstoj poslovnih dogodkov zato, da se ugotovi zakonitost in pravilnost obračuna in plačila davkov in prispevkov.
21. Glede na vsebinsko obravnavo tožbe in opredelitev do tistih pritožbenih navedb, zaradi katerih bi bilo, če bi bile utemeljene, izpodbijano odločitev treba spremeniti oziroma razveljaviti, je pritožničin očitek, da ji je bila kršena pravica do pravnega sredstva, neutemeljen.
22. Res je sicer, da Vrhovno sodišče ni odgovorilo na očitek, da bi davčni organ moral priznati račun za službeni telefon na domačem naslovu direktorice družbe. Skupni znesek teh računov za leto 1994 znaša 13 774 tolarjev, medtem ko znaša v letu 1995 skupni znesek za službeni telefon na domačem naslovu direktorice 131 113 tolarjev. Vendar predstavljata navedena zneska glede na evidentirane oziroma na podlagi inšpekcijskega pregleda ugotovljene milijonske stroške (kar je razvidno iz odločbe Ministrstva za finance, Davčne uprave Republike Slovenije, Davčnega urada Ljubljana, št. 416-sl./96-MP/96040 z dne 23. 9. 1996, ki jo je pritožnica priložila k ustavni pritožbi), le neznatno povečanje davčne osnove za davek od dobička pravnih oseb. To povečanje pomeni tako za leto 1994, ko se je davek plačeval po stopnji 30%, za 4 132 tolarjev večji davek, za leto 1995, ko se je davek plačeval po stopnji 25% (11. člen v zvezi z 38. členom Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o davku od dobička pravnih oseb, Uradni list RS, št. 20/95), pa za 32 778 tolarjev večji davek. Tudi če bi Ustavno sodišče ugotovilo, da je v tem primeru šlo za kršitev pravice iz 25. člena Ustave, ta kršitev ni imela pomembnejših posledic za pritožnico, saj gre z vidika pritožničine davčne obveznosti za zelo nizke zneske davka, zaradi česar pritožnici niso nastale neke nesorazmerno hude posledice. Ravno tako razveljavitev izpodbijane sodbe v tem delu ne bi prispevala k rešitvi pomembnega pravnega položaja.
23. Glede na to, da Ustavno sodišče na podlagi druge alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) ne sprejme ustavne pritožbe, če od odločitve ni pričakovati rešitve pomembnega pravnega vprašanja in če kršitev človekove pravice ali temeljne svoboščine ni imela pomembnejših posledic za pritožnika, je Ustavno sodišče odločilo, da se ustavna pritožba tudi v tem delu ne sprejme. Zaradi tega pritožnice tudi ni pozvalo, naj pritožbo dopolni s predložitvijo pritožbe zoper odločbo davčnega organa prve stopnje, iz katere bi bilo neposredno razvidno, da se je zaradi nepriznanja teh stroškov pritoževala že pred vložitvijo tožbe v upravnem sporu (posredno je to razvidno iz povzetka tožbenih navedb v odločbi Ministrstva za finance, Davčnega urada Republike Slovenije, Glavnega urada Ljubljana, št. 00-Up/II- 326/96 z dne 3. 2. 1997, ki jo je pritožnica priložila k ustavni pritožbi).
24. Vrhovno sodišče je upoštevalo tudi tožbene navedbe, da je davčni organ prekoračil svoja pooblastila in nanje odgovorilo (kar izhaja iz 20. točke te obrazložitve). Prav tako je Vrhovno sodišče v utemeljitev pravilnosti odločitve o nepriznanju stroškov v zvezi z raziskavo trga izpostavilo, da iz predloženih listin ne sledi opis konkretno opravljenih del, v utemeljitev pravilnosti odločitve o nepriznanju stroškov v zvezi s posredovanjem pa, da iz listin ne izhaja dovolj natančen opis konkretno opravljenih poslov, ter v zvezi s kreditom, da vse navedeno o nezanesljivosti poslovnih dogodkov oziroma odhodkov velja tudi zanj. Zaradi tega je pritožničino zatrjevanje, da naj bi bila, ker Vrhovno sodišče ni upoštevalo tožbenih navedb o prekoračitvi pooblastil ter stroškov v zvezi z raziskavo trga, posredovanjem in kreditom, kršena svobodna gospodarska pobuda, neutemeljeno. Nepriznanje določenih stroškov z davčnega vidika, v svobodo urejanja obligacijskih razmerij in v odločitve poslovnega subjekta, kako bo posloval, ne posega.
25. Glede na vse navedeno Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
26. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve in druge alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko.
Predsednica senata
Milojka Modrijan