Up-95/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-95/98
Datum odločitve:
14. 7. 1998
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.95.98
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 826/95-16 z dne 28.1.1998
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
V upravnem sporu se zagotavlja sodna kontrola delovanja državne uprave. Upravni spor je že po določbi 157. člena Ustave praviloma spor o zakonitosti dokončnega posamičnega akta, s katerim je odločeno o pravici posameznika. Ustava ne zahteva, da bi moralo sodišče v upravnem sporu vselej soditi v sporu polne jurisdikcije. V pritožnikovi zadevi je Vrhovno sodišče v upravnem sporu presojalo vse njene navedbe dejanske in pravne narave zoper odločitev pristojnega organa v denacionalizacijskem postopku, zato ni bila kršena pritožnikova pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave.
Ustavno sodišče ni redna instanca sodiščem, zato se ne more spuščati v to, kako sta upravni organ in sodišče presodila dokaz, ki je bil v upravnem postopku izveden s postavitvijo sodnega izvedenca, razen če bi bila pri tem kršena kakšna od ustavnih pravic.
Kršitev 69. člena Ustave je lahko podana le tedaj, kadar se odvzame ali omeji lastninska pravica. Ker je bilo v denacionalizacijskem postopku ugotovljeno, da pritožnik na nepremičnini ni imel lastninske pravice, to presojo pa je potrdilo tudi Vrhovno sodišče, pritožniku z odločitvijo, da je zavezan vrniti nepremičnino denacionalizacijski upravičenki, očitno ni mogla biti kršena pravica do zasebne lastnine.
Geslo:
Pravica do sodnega varstva.

Pravica do zasebne lastnine in dedovanja.

Razlastitev.

Upravni spor.

Ustavno sodišče ni instanca rednemu sodstvu.

Državna uprava, sodna kontrola njenega delovanja.

Denacionalizacija, obveznost zavezanca za vrnitev nepremičnine denacionalizacijskemu upravičencu.
Pravna podlaga:
Ustava, 23., 33., 69. čl.

Zakon o upravnem sporu (ZUS), 60., 94. čl.

Zakon o splošnem upravnem postopku (ZUP), 9. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55., 82. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. U-I-146/98 z dne 24. 6. 1998.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
10. 4. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19057
Up-95/98
14.7.1998
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe SZD, L., ki ga zastopa J. S., odvetnik v L. na seji senata dne 14. julija 1998
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 826/95-16 z dne 28.1.1998 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je dne 11.4.1998 vložil pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti tretjega odstavka 94. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 - v nadaljevanju: ZUS) in ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa navedeno sodbo.
Pritožnik meni, da izpodbijana določba ZUS v nasprotju s pravico do sodnega varstva ohranja spor omejene jurisdikcije v postopkih pred Vrhovnim sodiščem. Z izpodbijano sodbo pa naj bi bilo sodišče v sporu omejene jurisdikcije v nasprotju z 69. členom Ustave razlastilo pritožnika, ne da bi mu priznalo pravico do pravične odškodnine in ne da bi obstajali zakonski razlogi za razlastitev.
2. Prvostopna odločba v denacionalizacijskem postopku naj bi bila izdana v nasprotju z mnenjem Vlade, s čimer naj bi bil po mnenju pritožnika kršen Zakon o Vladi, ki določa Vlado kot najvišji upravni organ. Pritožnik meni, da je bilo v denacionalizacijskem postopku vrnjeno zasebno premoženje, ki naj bi nastalo kot solastnina z družbenim premoženjem z investicijsko obnovo. Pritožnik meni, da so organi, ki so odločali, nepravilno uporabili materialno pravo in neutemeljeno sprejeli sklepanje izvedenca kot svoje sklepanje. Vrhovno sodišče naj te napake ne bi bilo odpravilo. Pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne pristojnemu sodišču v novo odločanje. Predlaga, da Ustavno sodišče do končne odločitve zadrži izvrševanje izpodbijane odločbe, ker bi ji ob morebitni prodaji nepremičnine nastale nepopravljive posledice.
3. Z izpodbijano sodbo je Vrhovno sodišče zavrnilo pritožnikovo tožbo zoper odločbo Ministrstva za kulturo št. 464-160/93 z dne 13.4.1995, s katero je bila v last in posest vrnjena denacionalizacijski upravičenki nacionalizirana nepremičnina "S. E." in po kateri je zavezanec za vrnitev te nepremičnine pritožnik. Odločeno je bilo tudi, da se vpis lastninske pravice na denacionalizirani nepremičnini na ime upravičenke opravi po pravnomočnosti te odločbe v zemljiški knjigi, da se nepremičnina da v začasno upravljanje skrbniku, zahtevek za odškodnino zaradi bistveno zmanjšane vrednosti nepremičnine ter zahtevek zoper ostale zavezance pa je bil zavrnjen. V obrazložitvi sodbe je sodišče zavrnilo pritožnikovo trditev, da Ministrstvo za kulturo pri odločanju ni upoštevalo investicij pritožnika v nepremičnino in da se do njih tudi ni opredelilo. Prav zato naj bi bil v denacionalizacijskem postopku postavljen izvedenec gradbene in komunalne stroke, čemur pritožnik po podatkih iz spisa ni nasprotoval. Glede na dokaze o investicijah, ki jih je predložil pritožnik, po mnenju Vrhovnega sodišča ni mogoče trditi, da je izvedensko mnenje pristransko, mnenje pa je tudi po presoji sodišča dovolj logično in dovolj obrazloženo. Po presoji Vrhovnega sodišča je Ministrstvo za kulturo na ugovore pritožnika o investicijah in vrednosti hipoteke glede na določbe 25. in 26. člena ter drugega odstavka 72. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 in 31/93 - v nadaljevanju: ZDen) dovolj jasno odgovorilo. Za navedbo tožeče stranke, da investicije presegajo 30 % vrednosti nepremičnine, pa v podatkih upravnih spisov Vrhovno sodišče ni našlo utemeljene podlage.
4. Po presoji Vrhovnega sodišča je Ministrstvo pravilno odločilo, da v tem primeru ni podana ovira iz 19. člena ZDen za vrnitev nepremičnine, ker pritožnik ne opravlja dejavnosti javne službe in ker, tudi če bi jo opravljal, ni izpolnjen drugi zakonski pogoj, po katerem bi se z vrnitvijo nepremičnine bistveno okrnila možnost delovanja društva. Sodišče je v obrazložitvi navedlo, da nima pomislekov glede ugotovitve upravnega organa, da nepremičnina ni bila društveno, to je zasebno premoženje, ampak da gre za družbeno lastnino (splošno ljudsko premoženje) v upravi pritožnika. Ta pa v postopku ni predložil nobenih dokazov, ki bi potrjevali njegovo trditev, da je nepremičnina v njegovi lasti in ne v upravi, medtem ko je iz podatkov spisov razvidno, da je imel pritožnik nad nepremičnino le pravico upravljanja. Sodišče je kot neutemeljeno zavrnilo tudi navedbo pritožnika, da v postopek ni bila pritegnjena država, ker je pritožnik v zemljiški knjigi vpisan kot upravljalec nepremičnine in je torej pritožnik zavezanec za vrnitev premoženja.
B.
5. Ker je pritožnik hkrati vložil pobudo in ustavno pritožbo, je Ustavno sodišče glede na njegove navedbe, da je Vrhovno sodišče z izpodbijano sodbo odločilo "v sporu omejene jurisdikcije", štelo, da pritožnik v postopku z ustavno pritožbo zatrjuje tudi kršitev 23. člena Ustave. O pobudi za oceno ustavnosti tretjega odstavka 94. člena ZUS je Ustavno sodišče odločilo z odločbo št. U-I-146/98 z dne 24.6.1998. Ustavno sodišče je ugotovilo, da določbi prvega in tretjega odstavka 94. člena ZUS nista v neskladju s 23. členom Ustave. Ustava sama predvideva (157. člen), da je upravni spor praviloma spor o zakonitosti dokončnega posamičnega akta, s katerim je državna uprava odločila o pravici posameznika, in ne zahteva, da bi moralo sodišče v vsakem upravnem sporu odločati v sporu polne jurisdikcije o sami pravici, o kateri je sicer pristojen odločiti upravni organ. Če bi sodstvo kljub temu, da je o posamezni pravici odločil že upravni organ, kar avtomatično na podlagi vložene tožbe zoper takšno odločitev vselej moralo soditi v sporu polne jurisdikcije, potem ne bi šlo več za sodno kontrolo upravnega odločanja, ampak za prevzem upravnega odločanja (8. točka obrazložitve citirane odločbe). Že v citirani odločbi je Ustavno sodišče navedlo, da v določenih primerih sodno odločanje vendarle mora nadomestiti upravno odločanje, ker bi drugačno ravnanje pomenilo nedopusten poseg v pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Pritožnikov primer pa ni takšen, zato v tem primeru ne gre za kršitev 23. člena Ustave.
6. Odločitev upravnega organa o pritožnikovi obveznosti je Vrhovno sodišče v celoti presojalo. Vrhovno sodišče je od navedbe do navedbe (točki 3 in 4 te obrazložitve) presodilo vse pritožnikove ugovore, ne glede na to, ali je šlo za ugovore pravne ali dejanske narave. Zato izpodbijana odločitev v upravnem sporu ne pomeni nedopustnega posega v pravico do sodnega varstva. Takšno odločanje je tudi v skladu s prakso Evropskega sodišča za človekove pravice. To je v sodbi Fischer proti Avstriji z dne 26.4.1995 odločilo, da sodna kontrola Upravnega sodišča Avstrije v pritožnikovem primeru izpolnjuje vse zahteve prvega odstavka 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, MP, št. 7/94). Evropsko sodišče je v sodbi navedlo: "Kot je razvidno iz obširne obrazložitve sodbe (...), je Upravno sodišče presodilo vse pritožnikove navedbe po njihovi vsebini, točko za točko, ne da bi kdaj odreklo jurisdikcijo za odgovor (...)" (Publ. ECHR, Ser. A, Vol. 312, par. 34). Takšno stališče je Evropsko sodišče zavzelo tudi v zadevah Ortenberg proti Avstriji (sodba z dne 25.11.1994, Publ. ECHR, Ser. A, Vol. 295 B, par. 34) in Zumtobel proti Avstriji (sodba z dne 21.9.1993, Publ. ECHR, Ser. A, Vol 268 A, par.32).
7. Pritožnik zatrjuje, da sta tako upravni organ kot sodišče neutemeljeno sprejela zaključke sodnega izvedenca kot svoje.
Pooblaščena uradna oseba upravnega organa odloča v upravnem postopku o tem, katera dejstva je šteti za dokazana, po 9. členu Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 32/78 in 9/86) po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj in na podlagi uspeha celotnega postopka. Tudi v upravnem postopku je torej sprejeto načelo, da sodi odločitev o tem, kako presoditi dokaze, v polje presoje pooblaščene uradne osebe. To polje presoje mora do določene mere (2. točka prvega odstavka 60. člena ZUS oziroma drugi odstavek 39. člena Zakona o upravnem sporu, Uradni list SFRJ, št. 4/77) upoštevati tudi sodišče, ko izvršuje sodno kontrolo upravnega odločanja. Že v odločbi Ministrstva za kulturo je delno obrazloženo, zakaj je bilo treba šteti investicije pritožnika za sestavni del rednega vzdrževanja. Tudi Vrhovno sodišče je svojo presojo o tem vprašanju obrazložilo. Ustavno sodišče ni redna instanca sodiščem. Ustavno sodišče lahko le presoja, ali je v postopku odločanja prišlo do zatrjevanih kršitev človekovih pravic.
Ustavno sodišče se zato ne more spuščati v to, kako sta upravni organ in sodišče presodila dokaz, ki je bil v upravnem postopku izveden s postavitvijo sodnega izvedenca.
8. Zato tudi pritožnik z zatrjevanjem kršitve pravice do zasebne lastnine oziroma do nedopustnega posega vanjo glede na 69. člen Ustave v postopku z ustavno pritožbo ne more uspeti. V tem primeru je namreč treba šteti, da pritožnik uveljavlja kršitev ustavne pravice iz 33. člena Ustave - to je pravice do zasebne lastnine in dedovanja, kajti določba 69. člena Ustave opredeljuje pogoje, pod katerimi je mogoče poseči v pravico do zasebne lastnine. Člen 33 Ustave določa: "Zagotovljena je pravica do zasebne lastnine in dedovanja." Po določbi 69. člena se lastninska pravica na nepremičnini lahko v javno korist odvzame ali omeji proti nadomestilu v naravi ali proti odškodnini pod pogoji, ki jih določa zakon. Očitek kršitve pravice do zasebne lastnine bi bil tu lahko utemeljen le, če bi pritožnik imel lastninsko pravico na nepremičnini. Ministrstvo za kulturo je, kakor je razvidno iz obrazložitve njegove odločbe, ugotovilo, da v tem primeru "ne gre za društveno premoženje, ampak za družbeno lastnino, na kateri je imel pravico uporabe sprva ob podržavljanju Državni sekretariat za notranje zadeve LRS v Ljubljani, kasneje zdravstveni dom in od leta 1964 je bilo to premoženje prenešeno v upravljanje sedanjemu zavezancu. Na tem premoženju nikoli ni bilo lastninske pravice zavezanca, ampak je bilo splošno ljudsko premoženje v upravi zavezanca. (..) Kljub temu, da je zavezanec vlagal določena sredstva v nepremičnino, pa je šlo le za redno vzdrževanje in s tem ni, kljub temu če so to bila eventuelno društvena ali zasebna sredstva, nepremičnina kot takšna izgubila status družbene lastnine." Pritožnikove ugovore v zvezi s temi ugotovitvami je presodilo Vrhovno sodišče in v obrazložitvi sodbe utemeljilo zavrnitev ugovora: "Pravilna je ugotovitev tožene stranke, da v takem primeru ne gre za društveno (zasebno) premoženje, ampak za družbeno lastnino (splošno ljudsko premoženje) v upravi tožeče stranke - zavezanca. Ker tožeča stranka v postopku ni predložila nikakršnih dokazov, ki bi potrjevali njeno trditev, da je nepremičnina v njeni lasti, ne pa v upravi, iz podatkov v spisih pa je razvidno, tako kot navaja že tožena stranka, da je ta imela nad nepremičnino le pravico upravljanja, sodišče navedeni tožbeni ugovor kot pravno neutemeljen zavrača." Glede na vse navedeno z izpodbijano določbo ni bilo poseženo v pritožnikovo pravico do zasebne lastnine.
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik dr. Tone Jerovšek in člana mag. Matevž Krivic in dr. Lovro Šturm.
Predsednik senata:
dr. Tone Jerovšek