Up-233/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-233/98
Datum odločitve:
31. 3. 1999
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:Up.233.98
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 35/98 z dne 13. 5. 1998
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
V primerih preureditve skupnih prostorov v stanovanjske ne gre za ustvaritev nove stvari. Določbe 24. do 26. člena Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih se nanašajo na gradnje na tujem zemljišču. Preureditev in adaptacija obstoječe zgradbe pa to ni. Prav tako ne moremo v takih primerih govoriti o spojitvi dveh stvari, če se obseg oziroma velikost hiše zaradi omenjenih posegov ni povečala. Pravni položaj najemnikov takih stanovanj, je zato enak položaju morebitnih najemnikov drugih stanovanj v denacionalizirani hiši. Imetništvo stanovanjske pravice pa ne zadostuje za priznanje položaja stranke v denacionalizacijskem postopku.
Na stanovanjskih prostorih, nastalih s preureditvijo ali nadzidavo skupnih prostorov v večstanovanjskih hišah, so občani, ki so si na tak način razrešili svoje stanovanjsko vprašanje, pridobili lastninsko pravico. Vendar ne zato, ker bi šlo za ustvaritev nove stvari po določbah Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih, temveč zato, ker je tako določil SZ v 116. členu.
Geslo:
Denacionalizacija stanovanjskih hiš.

Temeljna lastninskopravna razmerja, ustvaritev nove stvari.

Stanovanja, imetništvo stanovanjske pravice.

Denacionalizacija, pravni interes za priznanje položaja stranke v denacionalizacijskem postopku.

Pravica do pravnega sredstva.

Enako varstvo pravic.

Pravica do zasebne lastnine in dedovanja.
Pravna podlaga:
Ustava, 22., 25., 33. čl.

Zakon o denacionalizaciji (ZDen), 14., 16., 24., 25., 60. čl.

Zakon o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (ZTLR), 24. do 26. čl.

Stanovanjski zakon (SZ), 116. čl.

Zakon o upravnem sporu (ZUS), 20. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-237/97 z dne 12. 3. 1998 (OdlUS VII,105).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
3. 8. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19731
Up-233/98
31. 3. 1999
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z. na seji senata dne 31. marca 1999
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 35/98 z dne 13. 5. 1998 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik navaja, da je Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi sledilo stališču Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-237/97 z dne 12. 3. 1998 (OdlUS VII, 105) in njegovo tožbo v upravnem sporu zoper odločbo Ministrstva za okolje in prostor zavrnilo. S tem naj bi izgubil pravico, da bi kot najemnik na novo zgrajenega podstrešnega stanovanja v denacionalizacijskem objektu zahteval obnovo denacionalizacijskega postopka. Meni, da mu je bila s tem, ko je izgubil pravico do odkupa stanovanja, na katerem je imel stanovanjsko pravico, kršena pravica do zasebne lastnine v smislu 33. člena Ustave. Pritožnik uveljavlja tudi kršitev pravice iz 25. člena Ustave, ki naj bi bila storjena s tem, da mu izpodbijana sodba odreka pravico do obnove denacionalizacijskega postopka, v katerem bi mu moral biti priznan položaj stranke v postopku. Prav tako naj bi kršilo njegovo pravico do pravnega sredstva tudi Ustavno sodišče, ker mu ni priznalo položaja stranke v postopku v zadevi št. Up- 237/97. Meni, da bi kot prizadeta stranka moral imeti možnost podati odgovor ali izraziti svoje stališče. Ker mu odločba Ustavnega sodišča ni bila vročena, naj tudi ne bi imel možnosti zahtevati varstva svojih pravic pred Evropskim sodiščem.
Pritožnik meni, da se njegova pravica do odkupa stanovanja v primerjavi z izbirno pravico denacionalizacijskih upravičencev iz 25. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91, 56/92 - odl.US, 13/93 - odl.US, 31/93, 24/95 - odl.US, 20/97 - odl.US, 23/97 - odl.US, 65/98 in 76/98 - odl.US - v nadaljevanju: ZDen), obravnava "slabše in neenakovredno", kar naj bi pomenilo kršitev enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave. Kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave naj bi bila po pritožnikovem mnenju storjena z odločitvijo, da mu ni bil priznan položaj stranke v postopku denacionalizacije, kakor tudi ne v postopku pred Ustavnim sodiščem. Pritožnik meni, da Ustavno sodišče v zadevi št. Up- 237/97 "ni v celoti presodilo kolizije pravic in pravnih interesov ene in druge stranke, ki jim jih dajajo veljavni predpisi", in zato predlaga, da bi Ustavno sodišče svoje stališče in pravno mnenje, upoštevajoč vse vidike, na katere opozarja pritožnik v tej pritožbi, spremenilo in dopolnilo.
2. Pritožnik v ustavni pritožbi obširno razlaga, da bi se moralo stanovanje, zgrajeno na skupnih delih stavbe šteti kot nova stvar in tako zgrajeno stanovanje ne bi smelo biti predmet vračanja v postopku denacionalizacije. Meni, da se tako vrača nekaj, kar ni bilo podržavljeno, in da se v teh primerih ne bi smel uporabiti 25. člen ZDen. Stališče, da ima
denacionalizacijski upravičenec absolutno izbiro pri vračanju podržavljene stvari, v kateri je poleg investicijskih vlaganj zgrajeno stanovanje na podstrešju, za pritožnika ni sprejemljivo. Meni, da takšna uporaba določb 25. člena ZDen pomeni pristransko odločanje v korist ene skupine državljanov na škodo druge skupine, ki jim zakoni na isti stvari tudi priznavajo določene pravice. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče sprejme ustavno pritožbo in samo odloči o stvari sami tako, kot je že odločilo Vrhovno sodišče s svojo odločbo št. U 1146/95 z dne 4. 6. 1997.
B.
3. Na podlagi ustavne pritožbe lahko Ustavno sodišče presoja, ali so bile z izpodbijanimi posamičnimi akti kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine (50. člen Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS).
Ustavna pritožba torej ni nadaljnje pravno sredstvo v upravnem sporu, s katerim bi bilo mogoče uveljaviti kršitve pri ugotovitvi dejanskega stanja ter pri uporabi materialnega in procesnega prava same po sebi. Pri odločanju o njej se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču, ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno.
4. Tako je Ustavno sodišče tudi v odločbi št. Up-237/97 presojalo stališče, ki ga je Vrhovno sodišče sprejelo ob prvem odločanju v tej zadevi. Po njem bi imel tožnik (sedanji pritožnik) položaj stranke v denacionalizacijskem postopku bodisi iz naslova pravice do nakupa stanovanja na podlagi Stanovanjskega zakona (Uradni list RS, št. 18/91, 13/93, 9/94 - odl.US, 21/94, 29/95, 23/96, 24/96 - odl.US in 44/96 - odl.US - v nadaljevanju: SZ) bodisi, če bi bil tožnik sam investitor stanovanja in bi izpolnjeval pogoje po 116. členu SZ. Z odločbo z dne 12. 3. 1998 je Ustavno sodišče v navedeni zadevi ugotovilo, da je stališče Vrhovnega sodišča, v delu, ki se nanaša na priznanje položaja stranke v denacionalizacijskem postopku iz naslova pravice do nakupa stanovanja, v nasprotju z določbami 24., 25. in 60. člena ZDen. Zgraditev podstrešnega stanovanja v podržavljeni stavbi, katere lastnica je postala občina na podlagi 113. člena SZ, pomeni namreč investicijo, ki jo je potrebno obravnavati na podlagi 25. člena ZDen. Obnova pravnomočno končanega denacionalizacijskega postopka, na podlagi takega napačnega stališča, pa bi pomenila poseg v lastninsko pravico denacionalizacijskih upravičencev (33. člen Ustave), pridobljeno s pravnomočno odločbo o denacionalizaciji. Ustavno sodišče pa je pritrdilo stališču Vrhovnega sodišča v delu, ki se nanaša na uporabo 116. člena SZ.
5. Ustavno sodišče v navedeni zadevi ni odločalo o tem, ali je najemnik stanovanja (sedanji pritožnik) v konkretnem primeru lahko stranka v denacionalizacijskem postopku. Odločanje o pravnem stališču Vrhovnega sodišča pa je neodvisno od dejstev in okoliščin v konkretnem primeru. Tako Ustavno sodišče pri odločanju o zadevi št. Up-237/97 ni obravnavalo navedb takratnih pritožnikov o okoliščinah konkretnega primera, navedenih v tožbi sedanjega pritožnika in o (ne)upoštevanju drugih dokazil v spisu, na katere sta se tedanja pritožnika sklicevala. Zato je Ustavno sodišče zadevo tudi vrnilo Vrhovnemu sodišču v novo odločanje. Sicer pa v navedenem postopku pred Ustavnim sodiščem sedanji pritožnik ni bil stranka. Na podlagi 6. člena ZUstS bi ob smiselni uporabi prvega odstavka 20. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 - ZUS) položaj stranke lahko imela le oseba, ki bi ji bila odprava izpodbijanega upravnega akta v neposredno škodo. Z odpravo izpodbijane sodbe in vrnitvijo zadeve Vrhovnemu sodišču v ponovno odločanje pa postopek glede dovolitve obnove še ni bil pravnomočno končan, zato ni mogoče govoriti o nastanku neposredne škode.
6. Mnenje, da gre v konkretnem primeru za ustvaritev nove stvari, pa je pritožnik navajal že v tožbi v upravnem sporu in ga Ustavno sodišče ni prezrlo. Iz odločitve Ustavnega sodišča v navedenem primeru namreč logično izhaja, da v takih primerih ne gre za ustvaritev nove stvari. Določbe 24. do 26. člena Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 6/80, 20/80-popr. in 36/90 ter Uradni list RS, št. 4/91- v nadaljevanju: ZTLR) se nanašajo na gradnje na tujem zemljišču.
Preureditev in adaptacija obstoječe zgradbe pa to ni. Prav tako ne moremo v takih primerih govoriti o spojitvi dveh stvari, saj se obseg oziroma velikost hiše zaradi omenjenih posegov ni povečala. Tudi pritožnik sam navaja, da je stanovanje zgrajeno na skupnih delih stavbe. Zato gre za pravni položaj najemnika, ki je enak položaju morebitnih najemnikov drugih stanovanj v denacionalizirani hiši. Ni pa mogoče primerjati pravnega položaja denacionalizacijskih upravičencev s pravnim položajem najemnikov. Po ustaljeni ustavno sodni presoji Ustavnega sodišča načelo enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena ZDen) namreč pomeni enakost med posamezniki, katerih dejanski in pravni položaj je enak oziroma primerljiv.
7. Na stanovanjskih prostorih, nastalih s preureditvijo ali nadzidavo skupnih prostorov v večstanovanjskih hišah, so občani, ki so si na tak način razrešili svoje stanovanjsko vprašanje, pridobili lastninsko pravico. Vendar ne zato, ker bi šlo za ustvaritev nove stvari po določbah ZTLR, temveč zato, ker je tako določil SZ v 116. členu. Denacionalizacijskim upravičencem pa gre v teh primerih odškodnina namesto vračila v naravi, ker so občani lastninsko pravico na teh nepremičninah pridobili pred uveljavitvijo ZDen.
8. Vrhovno sodišče je v izpodbijani sodbi ugotovilo, da pritožnik utemeljuje svoj pravni interes z dejstvom, da je bilo stanovanje, ki ga ima v najemu in je predmet denacionalizacije, zgrajeno po podržavljenju. Ker imetništvo stanovanjske pravice ne zadostuje za priznanje položaja stranke v
denacionalizacijskem postopku, pritožnik pa po mnenju sodišča tudi ni izkazal verjetnosti obstoja okoliščin iz 116. člena SZ, je Vrhovno sodišče pritožnikovo tožbo v upravnem sporu zaradi dovolitve obnove denacionalizacijskega postopka zavrnilo. Kot izhaja iz zgoraj navedenega, pa Vrhovno sodišče s takim stališčem v izpodbijani sodbi ni moglo kršiti pritožnikovih človekovih pravic.
9. Pritožnik je imel možnost predstaviti svoja stališča, ki jo je v upravnem sporu in v postopku pred Ustavnim sodiščem izkoristil. Zato mu pravica do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) ni bila kršena. Prav tako pritožniku ni bila kršena pravica do pravnega sredstva (25. člen Ustave), saj je v postopku uveljavljanja obnove denacionalizacijskega postopka imel možnost vlagati pravna sredstva, ki jih je tudi izkoristil. Za kršitev pritožnikove pravice do zasebne lastnine (33. člen Ustave) bi lahko šlo, če bi sodišče napačno odločilo, da ne gre za stanovanje iz 116. člena SZ. Če bi šlo za stanovanje iz 116. člena SZ, bi namreč pritožnik postal lastnik že z dnem uveljavitve SZ. Zaradi obstoja lastninske pravice fizične osebe pa bi na podlagi tretjega odstavka 16. člena ZDen obstajala ovira za vračanje tega stanovanja v naravi. Tega pa pritožnik niti ne zatrjuje.
10. Ker z izpobijano sodbo zatrjevane človekove pravice in temeljne svoboščine očitno niso bile kršene, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: namestnik predsednice senata dr. Janez Čebulj ter člana dr. Mirjam Škrk in dr. Lojze Ude.
Namestnik predsednice senata:
dr. Janez Čebulj