Up-213/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-213/98
Datum odločitve:
1. 10. 1998
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.213.98
Akt:
Ustavna pritožba P. F. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 103/98 z dne 8.6.1998, v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 145/98 z dne 24.4.1998 in sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 129/98 z dne 17.4.1998
Izrek:
Ustavna pritožba P. F. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Kopru in sklepom Okrožnega sodišča v Kopru se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Z izpodbijanimi akti sodišč očitno niso bile kršene pritožnikove pravice iz 14., 19., 25., 27., in 28. člena Ustave, zato senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.

Pravica do pravnega sredstva.

Domneva nedolžnosti.

Načelo zakonitosti v kazenskem pravu.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 19., 20., 25., 27., 28. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 150., 201. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 21., 43., 50., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje zadeve št. Up-57/95 (OdlUS IV,133), št. Up-74/95 (OdlUS IV,131), Up-75/95 (OdlUS IV,132) vse z dne 7. 7. 1995, št. Up- 123/95 z dne 6. 10. 1995 (OdlUS IV,135), št. U-I-18/93 z dne 18. 4. 1996 (OdlUS V,40), št. Up-164/95 z dne 7. 12. 1995 (OdlUS IV,138), št. U-I-168/97 z dne 3. 7. 1997 (OdlUS VI,103), št. U- I-25/95 z dne 27. 11. 1997, št. U-I-158/95 z dne 2. 4. 1998.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
14. 7. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19128
Up-213/98
1.10.1998
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe P. F. iz P., ki ga zastopa S. P. P., odvetnica v K. na seji senata dne 1. oktobra 1998
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba P. F. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 103/98 z dne 8.6.1998, v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 145/98 z dne 24.4.1998 in sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 129/98 z dne 17.4.1998 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A - I.
1. Ustavni pritožnik navaja, da naj bi bile s pravnomočno sodno odločbo, navedeno v izreku tega sklepa, s katero je bil zoper njega odrejen pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti, kršen 2. člen, 14. člen (enakost pred zakonom), 20. člen (odreditev in trajanje pripora), 25. člen (pravica do pravnega sredstva), 27. člen (domneva nedolžnosti) in 28. člen (načelo zakonitosti v kazenskem pravu) Ustave ter prva do osma točka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP).
2. Po mnenju pritožnika naj bi sodišča kršila 20. člen Ustave s tem, ko pri ponovni odreditvi pripora niso upoštevala dokazov, ki so bili pridobljeni v preiskavi in nekateri med tem že izvedeni na naroku za glavno obravnavo. Pritožnik smiselno izpodbija obstoj utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja, ki se mu očita in zatrjuje, da se je v času zasega mamil na mejnem prehodu sam nahajal v Ljubljani, kar naj bi potrdila predlagana priča. Po njegovem mnenju sodišča niso upoštevala dejavnikov, "ki na utemeljenost suma ponovitve dejanja močno vplivajo" kot so: tehtnost dokazov tožilstva (prisluhi na 1440 kasetah), družinsko in življenjsko okolje, značaj, narava in resnost, ki jo predstavlja pritožnik na prostosti. Z izpodbijanim sklepom naj bi bil zoper pritožnika namreč ponovno odrejen pripor po treh tednih na prostosti. V tem času pa naj bi pritožnik živel povsem normalno, sklenil zakonsko zvezo, v njegovem obnašanju pa naj ne bi bilo zaznati ničesar takega, kar bi kazalo na obstoj nevarnost ponovitve kaznivega dejanja.
Izpodbijane sodne odločbe se po mnenju pritožnika tudi ne opirajo na jasno izražene konkretne in specifične okoliščine, ki bi kazale na obstoj ponovitvene nevarnosti in na nujnost odreditve pripora, ampak le na indice. Čeprav je trgovina z mamili grdo in zavržno dejanje, pri katerem je ogrožena varnost ljudi, bi po mnenju pritožnika sodišča morala konkretno ugotoviti ali je njegova izpustitev na prostost res tako nevarna, da bi bilo ogroženo zdravje ljudi, oziroma, ali je njegov "greh" res tako velik, da je dovoljen poseg v njegovo osebno svobodo. V izpodbijanih odločbah pa se po mnenju pritožnika za pripor navajajo okosteneli razlogi, ki z življenjskimi izkušnjami nimajo nič skupnega. Meni tudi, da neaktivnost zakonodajalca v zvezi s 3. točko drugega odstavka 201. člena ZKP, ki je bila ugotovljena za neskladno z Ustavo, ne bi smela imeti negativnih posledic zanj.
3. Zatrjevano kršitev 2. in 14. člena Ustave pritožnik utemeljuje s tem, da naj bi bil obravnavan "relativno, torej ne posamično in v skladu s tistim, kar se nahaja v kazenskem spisu". V zvezi s priporom naj bi se ves čas poudarjalo, da nima sredstev za preživljanje, pritožnikovo pojasnilo glede preživljanja pa naj bi se obravnavalo kot nepomembno. Iz tega je po mnenju pritožnika razvidno, da je tisti, ki nima sredstev za preživljanje, družbi nevaren in je zoper njega potrebno odrediti pripor, ne glede na to, ali dejansko obstajajo življenjske okoliščine, ki utemeljujejo sum, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje.
4. 25. člen Ustave naj bi sodišča kršila s tem, ko mu kljub formalni možnosti vložiti pritožbo zoper odreditev pripora, niso omogočila učinkovitega pravnega sredstva. Pritožnik zatrjuje, da v obrazložitvah izpodbijanih odločb niso dovolj natančno opredeljeni razlogi, na katerih odločbe temeljijo. Kot primer navaja del stavka iz obrazložitve sklepa pritožbenega sodišča, da "zadošča že manjša verjetnost ponovitve kaznivega dejanja".
Po mnenju pritožnika sodišča tudi niso upoštevala kriterijev, ki jih je za odločanje o utemljenosti pripora postavilo Ustavno sodišče z odločbo št. Up 57/95.
5. Zatrjevano kršitev 27. in 28. člena Ustave pritožnik utemeljuje s tem, da se odrejeni pripor nanaša na neko prihodnje dejanje, ki "ni zasnovano še niti v semenu". Po njegovem mnenju gre torej le za ugibanje države ali bo dejanje storil ali ne in torej za nezakonit in neustaven preventivni pripor. Navaja tudi, da so bili indici zoper njega pridobljeni na nedovoljen način (medtem ko naj bi policija na podlagi 19.a člena Zakona o notranjih zadevah (ZONZ) sledila drugim osebam, naj bi v njihovi družbi fotografirala tudi pritožnika, zaradi česar naj bi bili tudi zoper njega odrejeni ukrepi po 150. členu ZKP). Poleg tega pa sta bila tako 19. a člen ZONZ kot 150. člen ZKP s strani Ustavnega sodišča razveljavljena.
6. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče ugodi ustavni pritožbi, ter vse z njo izpodbijane sodne odločbe razveljavi in zadevo vrne v novo odločanje sodišču prve stopnje.
A - II.
7. S sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 129/98 z dne 17.4.1998 je izvenobravnavni senat po vloženi obtožbi odredil pripor zoper P. S. (sedaj P. F.) iz razloga po 3. točki drugega odstavka 201. člena ZKP. Obtoženi naj bi storil kvalificirano kaznivo dejanje neupravičenega prometa z mamili po drugem odstavku196. člena KZ s tem, ko naj bi kot član združbe večih oseb, ki so se združile zaradi izvrševanja takih kaznivih dejanj, posredoval pri prodaji, mamilo prepakiral, pridobil kurirja za prevoz ter kontaktiral s kupci. (Mamilo - 4.970 g heroina - je bilo odkrito in zaseženo v osebnem avtomobilu kurirja na mejnem prehodu Fernetiči dne 15.1.1998.) Utemeljenost odreditve pripora senat obrazloži:
- s podatki podjetja Mobitel o klicih med mobilnima telefonoma kurirja in S. v obdobju od 12. do 15.1.1998; - s strokovnim mnenjem o analizi zaseženega mamila; - s poročilom UNZ UKS z dne 16.2.1998 o uporabi ukrepov iz 150. člena ZKP zoper vse člane združbe, ki kaže na utečeno dejavnost pri prometu z mamili;
- s tem, da je S. brez rednih dohodkov, preživljal pa naj bi se kot samostojni kulturni delavec.
Po presoji senata so vse navedene okoliščine takšne, da je mogoče na njihovi podlagi sklepati, da obstaja realna in konkretna nevarnost, da bi obtoženi na prostosti ponovil kaznivo dejanje, ki mu je očitano, še zlasti, ker sta dva člana združbe, po navodilih katerih je deloval, v tujini. Senat tudi ocenjuje, da se z očitanim kaznivim dejanjem ogroža zdravje in življenje drugih ljudi do take mere, da je pripor sorazmeren ukrep.
8. S sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 145/98 z dne 24.4.1998 je bila pritožba P. F. zoper sklep o priporu zavrnjena. Pritožbeno sodišče pritrjuje ugotovitvam sodišča prve stopnje in ugotavlja, da se da glede na količino mamila sklepati, da gre za človeka vrednega zaupanja pri tovrstnih poslih. Poleg tega sta dobavitelja mamila iz ZRJ na prostosti, kar glede na način storitve dejanja in ob upoštevanju, da je obtoženi brez rednih dohodkov, po oceni pritožbenega sodišča kaže, da je podana realna nevarnost, da bi obtoženi na prostosti ponavljal kazniva dejanja, povezana z zlorabo mamil. Sodišče tudi ocenjuje, da dejstvo, da je bil obtoženi od 27.3. do 18.4.1998 zaradi napake tožilstva na prostosti in da se je v tem času poročil, ne more omajati pravilnosti sprejetega sklepa. Ob tem dodaja, da pri kaznivih dejanjih, s katerimi se hudo ogroža varnost ljudi, zadošča že manjša verjetnost ponovitve kaznivega dejanja, kot pri tistih, pri katerih varnost ljudi ni tako ogrožena.
9. Vrhovno sodišče RS je s sodbo št. I Ips 103/98 z dne 8.6.1998 zavrnilo pritožnikovo zahtevo za varstvo zakonitosti kot neutemeljeno. Sodišče zavrača trditve obtoženega, da izpodbijana sklepa nimata razlogov o okoliščinah, ki so temelj za ugotovitev, da obstaja ponovitvena nevarnost in da je pripor nujen, in ponavlja okoliščine, že navedene v izpodbijanih sklepih. Vrhovno sodišče ugotavlja, da sta sodišči ustrezno obrazložili tudi ugotovitev o obstoju sorazmernosti med nevarnostjo za ljudi in posegom v osebno svobodo obtoženca, ter dodaja, da se s skoraj 5 kilogrami zelo nevarnega mamila heroina lahko povzroči velika škoda za zdravje mnogih ljudi, med katerimi kot uživalci mamil prevladujejo mladi in celo otroci.
Ta nevarnost pa po oceni sodišča dokazuje, da je pripor neogibno potreben za varnost ljudi. Glede izpodbijanega stališča višjega sodišča, da je treba ocenjevati nujnost pripora oziroma stopnjo nevarnosti ponovitve kaznivega dejanja v obratnem sorazmerju s težo kaznivega dejanja, Vrhovno sodišče ocenjuje, da zanj ni podlage v zakonu, ne glede na to pa meni, da je konkreten zaključek sodišča, da pri obtoženem obstaja realna nevarnost ponovitve kaznivega dejanja, pravilen in da nanj to zmotno stališče ni vplivalo (drugi odstavek 371. člena ZKP).
B.
10. Po določbi šeste alinee 21. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) odloča Ustavno sodišče o ustavnih pritožbah zaradi kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin s posamičnimi akti. Po določbi prvega odstavka 50. člena ZUstS lahko vsakdo ob pogojih, ki jih določa ta zakon, vloži pri Ustavnem sodišču ustavno pritožbo, če meni, da mu je s posamičnim aktom državnega organa kršena človekova pravica ali temeljna svoboščina.
11. Ena od temeljnih pravic človeka je pravica do osebne svobode, ki je opredeljena v 19. členu Ustave. Po določbi drugega odstavka tega člena se nikomur ne sme vzeti prostosti, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Prvi odstavek 20. člena Ustave pa določa, da se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neizogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju:
ZKP) na podlagi te ustavne določbe podrobneje določa priporne razloge in v 3. točki drugega odstavka 201. člena dopušča odreditev pripora v primeru, če posebne okoliščine opravičujejo bojazen, da bo oseba, utemeljeno sumljiva storitve kaznivega dejanja, ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušano kaznivo dejanje, ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi.
12. Merila, po katerih je v skladu z ustavnimi določbami in določbami ZKP dopustno odrediti pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, je Ustavno sodišče že opredelilo v odločbah št. Up-57/95 (OdlUS IV, 133), Up-74/95 (OdlUS IV, 131), Up-75/95 (OdlUS IV, 132) vse z dne 7.7.1995, Up-123/95 z dne 6.10.1995 (OdlUS IV, 135) in drugih. Tako opredeljeni kriteriji so tudi po odločbi št. U-I-18/93 z dne 18.4.1996 (OdlUS V, 40), s katero je Ustavno sodišče odločilo o ustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP, podlaga za presojo, ali je z odločitvijo o priporu kršena pritožnikova pravica do osebne svobode. Na tako sprejeta stališča se Ustavno sodišče sklicuje tudi v tej zadevi.
13. V zvezi z navedbami pritožnika v katerih smiselno izpodbija obstoj utemeljenega suma, da je storil kaznivo dejanje, ki se mu očita, je potrebno pojasniti, da sodišče o utemeljenosti suma odloča na podlagi podatkov, ki jih ima na razpolago. Katere okoliščine sodišče v konkretnem primeru šteje za odločilne in kako ocenjuje vrednost posameznih dokazov, je stvar proste presoje sodišča, ki ni vezana na nobena formalna dokazna pravila. Že v odločbi Up-164/95 z dne 7.12.1995 (OdlUS IV,138) je Ustavno sodišče navedlo, da v postopku odločanja o ustavni pritožbi ne more opravljati funkcije pritožbenega sodišča niti funkcije Vrhovnega sodišča. Zato se praviloma ne more spuščati v to, ali je sodišče pravilno ugotovilo dejansko stanje, kakor tudi ne v dokazno oceno in pravno presojo sodišča. Ta presoja je v skladu z ustavnimi in zakonskimi določbami zaupana prvenstveno sodnikom pristojnih rednih sodišč, ki sodijo v skladu z Ustavo in zakonom. Ustavno sodišče pa lahko opravlja nadzor nad sojenjem z ustavnega vidika in v tem okviru ugotavlja, ali ni morda sodišče v postopku odločanja nedovoljeno poseglo v ustavno pravico posameznika. Ustavna pritožba je namreč poseben institut varovanja človekovih pravic in svoboščin in je v sistemu sodnega varstva namenjena izjemni obravnavi sodnih odločb, ne pa funkciji pritožbenega sodišča.
14. V okviru prej navedenih pristojnosti Ustavno sodišče ocenjuje, da je imelo sodišče v podatkih spisa dovolj podlage za sklepanje o obstoju utemeljenega suma storitve očitanega kaznivega dejanja (podatki podjetja Mobitel o klicih med mobilnima telefonoma kurirja in pritožnika v obdobju od 12. do 15.1.1998; strokovno mnenje o analizi zaseženega mamila; poročilo UNZ UKS z dne 16.2.1998 o uporabi ukrepov iz 150. člena ZKP zoper vse člane združbe). Svojo odločitev pa je sodišče tudi ustrezno obrazložilo.
15. Tudi zatrjevanje pritožnika, da ni podan priporni razlog ponovitvene nevarnosti, po oceni Ustavnega sodišča ni utemeljeno. Odreditev pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti mora temeljiti na konkretnih okoliščinah, iz katerih je mogoče sklepati na realno nevarnost, da bo storilec kaznivo dejanje ponovil, ali ga dokončal. Sodišča so v izpodbijanih odločbah takšne okoliščine navedla ( dva člana združbe - dobavitelja mamila, po navodilih katerih naj bi obtoženi deloval, sta na prostosti v ZRJ; glede na količino zaplenjenega mamila se da sklepati, da gre za človeka vrednega zaupanja pri tovrstnih poslih; način storitve dejanja; obtoženi je brez rednih dohodkov) in svojo odločitev ustrezno obrazložila. Iz izpodbijanih odločb je tudi razvidno, da so sodišča ugotavljala ali je odreditev pripora neizogibno potrebna za varnost ljudi in da so pri tem upoštevala načelo sorazmernosti. Svojo odločitev pa so, po oceni Ustavnega sodišča, tudi v tem primeru ustrezno obrazložila (s skoraj 5 kilogrami zelo nevarnega mamila heroina se lahko povzroči velika škoda za zdravje mnogih ljudi, med katerimi kot uživalci mamil prevladujejo mladi in celo otroci).
16. Glede na navedeno Ustavno sodišče ugotavlja, da so sodišča pri odločanju o odreditvi pripora ravnala v skladu z ustavnimi in zakonskimi določbami, ki opredeljujejo pripor, pa tudi v skladu s stališči Ustavnega sodišča, zato z izpodbijanimi sodnimi odločbami očitno ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode. Pritožnikova pravica do osebne svobode tudi ni bila kršena zgolj zaradi poteka roka, ki ga je Ustavno sodišče z odločbo U-I-18/93 določilo Državnemu zboru za uskladitev ustreznih določb ZKP z Ustavo. Za odreditev pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti je imelo sodišče zakonsko podlago v določbi 3. točke 201. člena ZKP. Kot je Ustavno sodišče navedlo že v svojem sklepu št. U-I-168/97 z dne 3.7.1997 (OdlUS VI, 103), pa citirana določba ZKP še vedno velja. Odrejeni pripor pa je zakonit in v skladu z Ustavo, kolikor sodišče o njem odloči v skladu s stališči in kriteriji, ki so opredeljeni v odločbah Ustavnega sodišča.
17. V skladu s 14. členom Ustave so sodišča dolžna presojati vprašanja nujnosti in sorazmernosti ukrepa odvzema prostosti na podlagi specifičnih in konkretnih okoliščin posameznega primera, ter v enakih pravnih položajih odločiti enako, v različnih pa različno. Obstoj nevarnosti ponovitve kaznivega dejanja je v izpodbijanih sodnih odločbah utemeljen z različnimi konkretnimi okoliščinami. Ugotovitev, da je pritožnik brez rednih dohodkov, je sodišče štelo le za eno od relevantnih okoliščin, pri tem pa pravilno uporabilo ustavne in zakonske kriterije za odreditev pripora, zato očitno ni kršilo pritožnikove pravice do enakosti pred zakonom.
18. Očitno neutemeljen je tudi pritožnikov očitek, da je bil prikrajšan za pravico do pritožbe. Pravico iz 25. člena Ustave je, tako kot navaja že pritožnik, treba razumeti kot pravico do učinkovitega pravnega sredstva. Ta pravica je kršena, če v obrazložitvi sodne odločbe niso dovolj določno navedeni razlogi, na katerih odločitev temelji. Ustavno sodišče ocenjuje, da so sodišča v izpodbijanih odločbah navedla vse potrebne argumente za svojo odločitev, pritožbeno in Vrhovno sodišče pa sta tudi argumentirano odgovorili na konkretne navedbe pritožnika v vloženih pravnih sredstvih. Glede na navedbe pritožnika pa je treba na tem mestu dodati, da je Ustavno sodišče v svojem sklepu št. Up-205/95 z dne 9.4.1996 (OdlUS, V, 212) sprejelo stališče, da v primerih, ko gre za nevarnost ponovitve kaznivih dejanj, ki predstavljajo hudo ogrožanje varnosti ljudi, zadostuje za odreditev pripora nižja stopnja verjetnosti ponovitve kaznivega dejanja kot v primerih, ko gre za nevarnost ponovitve kaznivih dejanj, s katerimi varnost ljudi ni tako hudo ogrožena.
19. Sodišča tudi očitno niso kršila pritožnikove ustavne pravice iz 27. člena Ustave. Ustavno sodišče je že v prej citirani odločbi št. U-I-18/93 navedlo razloge (točke 65 do 67 obrazložitve odločbe), zaradi katerih odreditev pripora ob izpolnjenih pogojih iz 20. člena Ustave, ne more povzročiti kršitve pravice do domneve nedolžnosti. Na te razloge se senat Ustavnega sodišča sklicuje tudi v tej zadevi. V zvezi z očitki ustavne pritožbe o "neustavnem preventivnem priporu" pa je treba pojasniti, da pri odločanju o obstoju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti sodišče dejansko predvideva prihodnje ravnanje obdolženca. Vendar mora pri tem obstajati vsebinska povezava med kaznivim dejanjem, zaradi katerega je obtoženi v kazenskem postopku, in kaznivimi dejanji, na katerih nevarnost ponovne storitve sodišče sklepa. Na podlagi okoliščin storitve in teže očitanega kaznivega dejanja, osebnostnih potez obdolženca, okolja in razmer, v katerih živi, in njegovega dotedanjega življenja sodišče torej tehta med tveganjem, ki bi ga pomenila obdolženčeva izpustitev na prostost za varnost ljudi, in odvzemom svobode. Iz razlogov, navedenih v 15. točki obrazložitve tega sklepa, sklepanju sodišč v izpodbijanih sodnih odločbah ni mogoče odreči razumne presoje.
20. V čem vidi kršitev načela zakonitosti (28. člen Ustave) pritožnik konkretno ni utemeljil, Ustavno sodišče pa v postopku preizkusa ustavne pritožbe samo tudi ni ugotovilo kršitve navedene ustavne določbe. Kljub temu pa je na mestu opozorilo, da pripor ni kazenska sankcija, ampak izjemen vnaprejšen poseg v osebno svobodo, ki ga Ustava pod določenimi pogoji dovoljuje.
Zato tudi kriteriji za presojo njegove utemeljenosti niso enaki pogojem, ki morajo biti izpolnjeni za izrek kazenske sankcije zoper posameznika.
21. Morebitni protipravni pridobitvi dokazov, bo pritožnik lahko ugovarjal na glavni obravnavi in v pravnih sredstvih zoper sodbo, zato Ustavno sodišče navedenih očitkov ni obravnavalo.
Glede navedb pritožnika v zvezi z 19.a členom Zakona o notranjih zadevah (Uradni list SRS, št. 28/80, 38/88, 27/89 in Uradni list RS, št. 19/91, 4/92, 58/93 in 87/97) in 150. členom ZKP pa je treba pojasniti, da je Ustavno sodišče z odločbo št. U-I-158/95 z dne 2.4.1998 (Uradni list RS, št. 31/98) sicer razveljavilo 19.a člen, vendar je hkrati določilo, da začne razveljavitev učinkovati po preteku šestih mesecev od objave odločbe. Tudi 150. člen ZKP je Ustavno sodišče razveljavilo (odločba št. U-I- 25/95 z dne 27.11.1997; Uradni list RS, št. 5/98) vendar v tem primeru z odložnim rokom enega leta. V obeh primerih je Ustavno sodišče odločilo po 43. členu ZUstS. Tovrstna odločitev pa pomeni, da do poteka določenih rokov (oziroma do sprejema drugačne zakonske ureditve na obravnavanih področjih) razveljavitev ne učinkuje in tako razveljavljene določbe še veljajo.
22. Ker z izpodbijanimi akti sodišč očitno niso bile kršena pritožnikova pravice in svoboščine, senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
C.
23. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču v sestavi: predsednik senata sodnik dr. Boštjan M. Zupančič in člana sodnica in sodnik dr. Miroslava Geč - Korošec in dr. Peter Jambrek.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič