Up-293/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-293/97
Datum odločitve:
12. 2. 1998
Objavljeno:
OdlUS VII, 101
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.293.97
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 250/97 z dne 2.10.1997, sklep senata Okrožnega sodišča v Krškem št. Ks 54/97 z dne 17.9.1997 in Sklep preiskovalne sodnice Okrožnega sodišča v Krškem št. Kpd 135/97 z dne 16.9.1997
Izrek:
S sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, s sklepom senata Okrožnega sodišča v Krškem in s sklepom preiskovalne sodnice Okrožnega sodišča v Krškem sta bili kršeni pritožnikova pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave in pravica do obrambe iz 29. člena Ustave.
Evidenčni stavek:
Tako priprtemu kot njegovemu zagovorniku mora biti po veljavni zakonski in ustavni ureditvi (20. člen Ustave) v enakem obsegu zagotovljeno učinkovito uresničevanje pravice do pritožbe. To pa omogoča le vročitev (obrazložene) sodne odločbe, opravljena na način, ki prizadeti osebi tudi dejansko omogoči vložitev pravnega sredstva.
Nezmožnost priprtega za lastno obrambo, ki se v primeru obvezne obrambe predpostavlja, zahteva najmanj to, da ima njegov zagovornik enake dejanske možnosti pritožbe, od katerih je že po Ustavi na prvem mestu vročitev pisne in obrazložene sodne odločbe. V nasprotnem primeru ostaneta namreč tako pravica priprtega, da se pritoži, kot pravica priprte osebe do obvezne obrambe le na deklarativni ravni.
Razlogi procesne ekonomije, ki so v bistvu v korist priprtega, ne morejo pretehtati interesov, ki jih ščiti pravilna in zakonita vročitev sklepa o odreditev pripora. Interes priprtega, da se vloži strokovno sestavljena pritožba, je namreč gotovo večji kot interes, da se hitro odloči o morebitni njegovi pritožbi oziroma da hitreje nastopi pravnomočnost sklepa.
Geslo:
Ustavna pritožba, ugotovitev kršitve ustavne pravica.
Pripor, podaljšanje.
Varstvo osebne svobode.
Odreditev in trajanje pripora.
Pravica do sojenja v razumnem roku (pošteno sojenje).
Pravica do obrambe z zagovornikom, interpretacija zakona, telološka razlaga.
Pravica do pravnega sredstva.
Pravna jamstva v kazenskem postopku.
Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 25., 29. čl.
Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 70., 120., 192., 200., 202., 399., 400. čl.
Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 5., 6., 17. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 47., 49., 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-143/97 z dne 19. 6. 1997 (OdlUS VI,179).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
9. 10. 1997
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev kršitve človekove pravice
Dokument:
US18802
Dokument v PDF obliki:
Up-293-97.pdf
92 KB
Prenesite datoteko
Up-293-97_LM Krivic.pdf
59 KB
Prenesite datoteko
Up-293/97
12.2.1998
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. B., ki zastopajo odvetniki Odvetniške družbe Č. o.p. iz G. na seji dne 12. februarja 1998
o d l o č i l o:
S sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 250/97 z dne 2.10.1997, s sklepom senata Okrožnega sodišča v Krškem št. Ks 54/97 z dne 17.9.1997 in s sklepom preiskovalne sodnice Okrožnega sodišča v Krškem št. Kpd 135/97 z dne 16.9.1997 sta bili kršeni pritožnikova pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave in pravica do obrambe iz 29. člena Ustave.
Obrazložitev
A.
1. Vrhovno sodišče je z izpodbijano sodbo potrdilo kot pravilno in zakonito odločitev nižjih sodišč, da se pritožba pritožnikovih zagovornikov zoper sklep preiskovalne sodnice o odreditvi pripora pritožniku, vložena po poteku roka iz četrtega odstavka 202. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: ZKP), zavrže kot prepozna. Enako kot nižji sodišči temelji svojo odločitev na pravnem stališču, da je določba četrtega odstavka 202. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: ZKP), po kateri se sme pritožba zoper sklep o odreditvi pripora vložiti v 24 urah od ure, ko je bil sklep izročen priprtemu, izjema od splošne določbe četrtega odstavka 120. člena ZKP, da se v primeru, ko je treba pisanje vročiti tudi zagovorniku, rok za vložitev pravnega sredstva računa od zadnje vročitve. Takšna razlaga naj bi izhajala že iz same zakonske dikcije, saj bi bil sicer rok določen enako, kot je določen za pritožbo zoper sodbo in druge sklepe, pri katerih za računanje začetka roka ni relevantno, kdaj je bila sodna odločba vročena obdolžencu. Ker pa se po izrecni določbi četrtega odstavka 202. člena ZKP rok za pritožbo priprtega obdolženca računa od ure, ko je prejel sklep o priporu, velja to tudi za zagovornika, saj zagovornik lahko stori le tisto, kar sme storiti obdolženec sam (prvi odstavek 75. člena ZKP). Drugi razlog naj bi bil v zakonski zahtevi, da sodišče v pripornih zadevah postopa posebno hitro in da o zakonitosti odreditve pripora odloči v najkrajšem možnem roku - do vročitve sklepa zagovorniku po pošti pa pride vedno z določenim časovnim zamikom. Poleg tega je sodišče dolžno po določbi drugega odstavka 388. člena v zvezi s prvim odstavkom 403. člena ZKP o pritožbah obdolženca in njegovega zagovornika odločiti z eno odločbo, česar pa ne bi bilo mogoče storiti - vsaj v kratkem času ne - če ne bi šlo v četrtem odstavku 202. člena za izjemo.
2. Ko zavrača trditve zagovornikov glede obstoja zatrjevanih kršitev ustavnih pravic pritožnika, šteje Vrhovno sodišče kot odločilne naslednje dejanske okoliščine konkretnega primera: da se pritožnik sam ni pritožil, pritožba zagovornikov pa je bila prepozna (zato ni bila kršena ustavna pravica do pritožbe); da je bil zagovornik navzoč pri zaslišanju pritožnika, da se je izjavil glede predloga državnega tožilca za odreditev pripora in da je bil, še preden mu je bil sklep poslan po pošti, telefonično obveščen o odreditvi pripora - s tem pa naj bi mu bila zagotovljena pravica do obrambe.
3. Pritožnik v ustavni pritožbi trdi, da sta mu bili z zavrženjem pritožbe njegovih zagovornikov kršeni ustavna pravica do pritožbe in ustavna pravica do obrambe. Ne strinja se s stališčem, ki so ga zavzela sodišča glede načina štetja roka. Trdi, da teče tudi v tem primeru rok za pritožbo tako, kot to določa splošna določba četrtega odstavka 120. člena ZKP za primer, če ima obdolženec zagovornika, to je od zadnje vročitve, in da določba četrtega odstavka 202. člena ZKP ne predstavlja izjeme. Ustavna pravica do pritožbe naj bi bila kršena zato, ker bi pri takšni razlagi moral zagovornik zoper sklep pisati pritožbo, ne da bi bil seznanjen z razlogi za odločitev, ki jo izpodbija. Hkrati naj bi bila s tem kršena tudi pritožnikova pravica do obrambe, saj zagovornik ne more napisati (vsebinske) pritožbe, če nima na razpolago sklepa o priporu. Opozarja, da gre pri pritožbi zoper sklep o odreditvi pripora za kratek 24 - urni rok, da je obdolženec v priporu, da se sklepi pogosto vročajo ponoči, da glede na red v zaporih pri takem stanju stvari ni mogoče vzpostaviti fizičnega kontakta in da zato zagovornik ne more priti do odločbe, zoper katero naj bi se pritožil. Predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe.
4. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up 293/97 z dne 30.10.1997 ustavno pritožbo sprejel v obravnavo.
5. Vrhovno sodišče v odgovoru vztraja pri pravnem stališču, ki ga je zavzelo v sodbi glede začetka štetja pritožbenega roka. Glede na navedbe v ustavni pritožbi pa navaja, da gre pri določbi četrtega odstavka 202. člena ZKP za izjemo, ki jo je določil zakonodajalec in ne sodišče, kar argumentira s prikazom, kako se je spreminjala splošna določba v prej veljavnem jugoslovanskem zakonu o kazenskem postopku in z dejstvom, da je kljub temu posebna določba, ki jo sedaj vsebuje četrti odstavek 202. člena ZKP, ostala ves čas enaka. Posebej opozarja, da je moral zagovornik (po komentarju dr. V.) tudi v obdobju od 1.7.1977 do 1.7.1985, ko se je po splošni določbi rok za vložitev pravnega sredstva računal od vročitve zagovorniku, vložiti pritožbo zoper sklep o odreditvi pripora v roku, ki je veljal za obdolženca. V takšni zakonski ureditvi Vrhovno sodišče tudi sicer ne vidi ovire za uresničevanje obdolženčeve pravice do obrambe z zagovornikom ob predpostavki, da sodišče vroči sklep o odreditvi pripora istočasno obdolžencu in njegovemu zagovorniku. Da vsem procesnim udeležencem istočasno pošlje odločbo, zoper katero je dopustno pravno sredstvo, je po stališču sodne prakse dolžnost sodišča. Ker pa sodišče s tem še ne more zagotoviti, da bi bila sodna odločba vsem procesnim udeležencem tudi istočasno vročena, je potrebno po mnenju Vrhovnega sodišča v vsakem konkretnem primeru ocenjevati, ali je bila zagovorniku onemogočena pravočasna vložitev pritožbe zoper sklep o odreditvi pripora iz razlogov, ki so na strani sodišča ali na strani zagovornika. V konkretnem primeru je Vrhovno sodišče na podlagi podatkov sodnega spisa in dopisa preiskovalne sodnice ocenilo, da je zagovornik možnost, da se seznani z obrazložitvijo sklepa o odreditvi pripora in da vloži pravočasno pritožbo, imel. Ustavno sodišče naj zato ustavno pritožbo zavrne.
6. Tudi Državno tožilstvo meni, da je preiskovalna sodnica utemeljeno zavrgla pritožbo zagovornika kot prepozno. Zavzema namreč stališče, da se sklep o odreditvi pripora po izrecni določbi tretjega odstavka 202. člena ZKP izroči izključno samo tistemu, ki mu je vzeta prostost. Ta pa se sme po četrtem odstavku istega člena pritožiti v 24 urah, ko mu je bil sklep vročen.
Opozarja še, da je določba tretjega odstavka 202. člena ZKP enaka kot določba drugega odstavka 20. člena Ustave.
7. Po stališču Ministrstva za pravosodje je potrebno šteti 120. člen ZKP za temeljno določbo o začetku štetja roka v vseh primerih, razen če ni v posameznem poglavju izrecno izključena.
Drugačna razlaga in uporaba četrtega odstavka 202. člena ZKP bi po mnenju Ministrstva predstavljala grob poseg v ustavno pravico obdolženca do obrambe. Ministrstvo še opozarja, da je bila podlaga za (glede na prejšnjo ureditev) spremenjen način štetja roka, kot ga sedaj določa 120. člen ZKP, ravno v zagotovitvi varstva in spoštovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin in ravnanja v korist obdolženca.
8. Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi vpogledalo relevantne listine iz spisa Okrožnega sodišča v Krškem št. K 69/97.
B.
9. Pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave predstavlja posebno procesno garancijo, ki (preko odločanja na dveh stopnjah) zagotavlja enako zaščito pravic posameznika v postopku pred sodišči in drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, kadar ti odločajo o njegovih pravicah, obveznostih ali pravnih interesih. Med človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami gre pravici posameznika do osebne svobode posebno mesto. Tako primere kot postopek za odvzem prostosti lahko določi samo zakon (19. člen Ustave). Ko gre za odločanje o priporu kot izjemnem in vnaprejšnjem posegu v osebno svobodo posameznika, pa se Ustava ne sklicuje več le na zakonsko ureditev. V 20. členu predpisuje temeljne pogoje in temeljna pravila postopka za odreditev in podaljšanje pripora. Kot posebno jamstvo, ki naj zagotovi, da bo pripor odrejen na podlagi ustavnih in zakonskih pogojev ter po predpisanem postopku, pa izrecno določa in ureja tudi pravico priprtega do pritožbe. Po določbi drugega odstavka 20. člena Ustave mora biti priprtemu ob priporu, najkasneje pa v 24 urah po njem, vročena pisna, obrazložena odločba. Proti tej odločbi ima priprti pravico do pritožbe, o kateri mora sodišče odločiti v 48 urah.
10. Ustavno varovana je tudi pravica obdolženca do obrambe. Po določbi 29. člena Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku) mora biti vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljeno, da se mu sodi v njegovi navzočnosti in da se brani sam ali z zagovornikom. Kot je Ustavno sodišče že poudarilo v odločbi št. Up 143/97, je s tem pravica do obrambe z zagovornikom in ne le pravica obdolženca, da se brani, po Ustavi razglašena za eno temeljnih ustavnih pravic, strokovna pomoč, ki jo lahko nudi le zagovornik, pa za eno od jamstev, ki jih daje Ustava obdolžencu v kazenskem postopku zato, da mu zagotovi uresničevanje drugih ustavnih pravic. Med te ustavne pravice se nesporno uvršča kot posebna procesna garancija tudi pravica obdolženca do pritožbe zoper sodne odločitve in v tem okviru še posebej pravica priprtega, da se pritoži zoper odločbo sodišča o odreditvi pripora.
11. ZKP zagotavlja priprti osebi tako pritožbo zoper sklep kot tudi zagovornika za ves čas, dokler traja pripor. Pritožbo zoper sklep o odreditvi pripora omogoča splošna določba prvega odstavka 399. člena ZKP in posebna določba četrtega odstavka 202. člena ZKP, po kateri se sme zoper sklep o priporu priprti pritožiti na senat v štiriindvajsetih urah od ure, ko mu je bil sklep izročen. Postavitev zagovornika priprtemu je obvezna: po določbi drugega odstavka 70. člena ZKP mora imeti obdolženec zagovornika takoj, ko je zoper njega odrejen pripor, in ves čas, dokler traja pripor; po določbi sedmega odstavka 202. člena mora sodišče takoj po izdaji sklepa o odreditvi pripora priprtemu, ki si ni vzel zagovornika, postaviti zagovornika po uradni dolžnosti.
12. V konkretnem primeru postavitev zagovornika priprtemu ni bila potrebna, saj si ga je vzel sam že pred odreditvijo pripora.
Pripor je sodišče odredilo s sklepom, ki ga je priprtemu vročilo (izročilo) osebno, zagovorniku pa z nadomestno vročitvijo, ki je predpisana po ZKP za vse odločbe, pri katerih teče rok za pritožbo. Pri tem je imel način vročitve sklepa zagovorniku (po pošti) za posledico, da je prispela odločba do zagovornika po poteku 24 ur od izročitve obdolžencu, to je po poteku posebno kratkega roka, ki ga za vložitev pritožbe zoper sklep o odreditvi pripora določa ZKP v četrtem odstavku 202. člena. V takšni situaciji se zato nujno postavi vprašanje, kakršno se odpira v konkretni zadevi: ali je z vidika ustavne pravice do pritožbe in ustavne pravice do obrambe, ki ju ima priprta oseba, dopustno in - še pred tem - ali je zakonito šteti, da tudi za zagovornika, ne glede na to, kdaj je prejel pisni odpravek, teče pritožbeni rok od izročitve sklepa priprti osebi.
13. Glede na sistematiko ZKP in umestitev določbe četrtega odstavka 202. člena ter glede na zakonsko dikcijo bi bilo načeloma mogoče razlogovati tako kot Vrhovno sodišče, ki pravi, da gre v razmerju do splošnih določb o vročanju, med katere sodi 120. člen, za posebno določbo zakona, ki sodi v širši sklop posebnih določb ZKP o odrejanju pripora kot ukrepa za zagotovitev obdolženčeve navzočnosti in za uspešno izvedbo kazenskega postopka (XVII. poglavje). Poseben je nesporno rok 24 ur za vložitev pritožbe, ki je krajši od običajnega tridnevnega pritožbenega roka zoper sklepe sodišča (400. člen ZKP). Da je ureditev v tem delu posebna, obstajajo utemeljeni objektivni razlogi, saj mora pripor kot skrajen ukrep trajati najkrajši potrebni čas (200. člen ZKP).
14. Drugače kot v ustreznih drugih določbah ZKP, ki urejajo vložitev pravnih sredstev, pa je v besedilu spornega (od)stavka določeno še, da se sme pritožiti "priprti" in da se sme pritožiti v postavljenem roku od ure, "ko mu je bil sklep izročen". Pri tem besedne zveze, da "se sme pritožiti priprti" očitno ne gre razumeti dobesedno, kot posebno določbo, po kateri bi lahko vložila pritožbo samo priprta oseba. Enako - torej ne dobesedno in ne kot posebno ureditev - pa bi bilo treba po presoji Ustavnega sodišča razlagati tudi začetek štetja 24 - urnega roka: ko gre za vprašanje načina vročanja in za vprašanje začetka teka rokov, velja za "specialno" določba 120. člena ZKP. Poleg navedene (jezikovne) razlage, po kateri je vsebina 1. stavka četrtega odstavka 202. člena specialna samo glede pritožbenega roka, napotuje k takšnemu zaključku zlasti teleološka razlaga sedanje zakonske ureditve, ki šteje položaj priprtega za tako poseben, da mu zagotavlja - drugače kot prejšnja jugoslovanska ureditev - ves čas pripora obvezno obrambo. Predlagatelj ZKP obrazlaga uzakonitev obvezne obrambe priprtega z zasledovanjem poglavitnega cilja nove ureditve, ki naj bi bil v izboljšanju procesnega položaja obdolženca. Z istim ciljem je bila spremenjena tudi (splošna) določba ZKP (sedaj 120. člen), ki se nanaša na štetje rokov, in sicer tako, da se rok za pritožbo šteje od zadnje opravljene vročitve. Do te spremembe naj bi po navedbah predlagatelja prišlo prav zato, da ne bi bila v primerih, ko so roki za pritožbo relativno kratki ("posebno če gre za sklepe"), zagovorniku onemogočena pravočasna vložitev pritožbe1. Med drugim pravi dobesedno: "Predlagana zakonska rešitev sicer predstavlja določeno podaljšanje pritožbenega roka, vendar samo takšna rešitev zagotavlja v celoti in v vsakem primeru obdolženčevo ustavno pravico do pritožbe in strokovne pomoči zagovornika".
15. Ob upoštevanju vsebine pravice do pritožbe zoper sklep o odreditvi pripora in pravice do obrambe, ki ju ima po Ustavi priprta oseba, zavzema enako stališče tudi Ustavno sodišče. Da ostaja četrti odstavek 202. člena (tudi) v novem ZKP tekstualno popolnoma enak, kot je bil v ZKP 77 četrti odstavek 192. člena, glede na opisano voljo zakonodajalca in možno (drugačno) razlago zakonske ureditve ni bistvenega pomena. Tudi sklicevanje Vrhovnega sodišča na sodno prakso v času, ko se je po splošni določbi rok računal od vročitve zagovorniku, navedenih zaključkov glede na sedanjo drugačno ustavno in zlasti zakonsko ureditev ne more omajati. Sprejeta razlaga pa ustrezno rešuje vprašanje, ki se zastavlja v konkretnem primeru, tudi z ustavnega vidika: tako priprtemu kot njegovemu zagovorniku mora biti namreč po veljavni zakonski in ustavni ureditvi v enakem obsegu zagotovljeno učinkovito uresničevanje pravice do pritožbe. To pa omogoča le vročitev (obrazložene) sodne odločbe, opravljena na način, ki prizadeti osebi tudi dejansko omogoči vložitev pravnega sredstva. Ustavna pravica do pritožbe ni zagotovljena, če tisti, ki se lahko pritoži, ne prejme obrazložene sodne odločbe pred potekom pritožbenega roka. Telefonično obvestilo s strani sodišča in možnost vpogleda v spis, ko gre za odločbo, zoper katero je možna pritožba, zato (že po zakonu) ne zadostuje. Še posebej to velja, ko gre, tako kot v konkretnem primeru, za pravico do pritožbe zoper sklep sodišča o odreditvi pripora, ki jo zagotavlja Ustava v drugem odstavku 20. člena. Priprtemu daje to pravico izrecno, zagovorniku pa posredno, preko 29. člena in preko veljavne zakonske ureditve, po kateri je obramba priprtega z zagovornikom obvezna. Nezmožnost priprtega za lastno obrambo, ki se v primeru obvezne obrambe predpostavlja, zahteva najmanj to, da ima njegov zagovornik enake dejanske možnosti pritožbe, od katerih je že po Ustavi na prvem mestu vročitev pisne in obrazložene sodne odločbe. V nasprotnem primeru ostaneta namreč tako pravica priprtega, da se pritoži, kot pravica priprte osebe do obvezne obrambe le na deklarativni ravni. Razlogi procesne ekonomije, tudi potreba po hitrem postopanju, ki so v bistvu v korist priprtega, pri takšni zakonski ureditvi in pri takšni situaciji, kot je obravnavana, ne morejo pretehtati oziroma se celo obrniti priprtemu v škodo.
Interes priprtega, da se vloži strokovno sestavljena pritožba, je gotovo večji kot interes, da se hitro odloči o morebitni njegovi pritožbi, oziroma da hitreje nastopi pravnomočnost sklepa o odreditvi pripora. Ali, kot je Ustavno sodišče že večkrat poudarilo v svojih odločbah: prizadevanje sodišča za izvedbo postopka brez nepotrebnega zavlačevanja se ne sme končati v kršenju obdolženčevih pravic v kazenskem postopku2. Tako je razumeti tudi določbo 17. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94), po kateri je izrecno prepovedana takšna razlaga določb Konvencije (med katere sodita tudi določbi, ki zagotavljata pravico do pravnega sredstva zoper odločitev o odvzemu prostosti v četrtem odstavku 5. člena in pravico do obrambe z zagovornikom v točki c) drugega odstavka 6. člena), ki vsebuje za kogarkoli (državo, skupino ali posameznika) pravico do kakršnekoli dejavnosti ali dejanja, ki je usmerjeno h kršenju katerihkoli pravic ali svoboščin, ki so določene v Konvenciji, ali k njihovemu omejevanju v večjem obsegu, kot je določeno v Konvenciji.
16. Razlogovanje Vrhovnega sodišča v izpodbijani sodbi, da se pritožnik sam ni pritožil, ter sklicevanje na uro in dan, ko je bil sklep vročen pritožniku, v luči povedanega za odločitev v konkretnem primeru ne more biti bistvenega pomena. Prav tako ne more biti odločilna "dejanska možnost, da se zagovornik seznani z vsebino sklepa o odreditvi pripora", na katero se sklicuje Vrhovno sodišče v odgovoru na ustavno pritožbo. Dejanske okoliščine v zvezi z vročanjem bi bile lahko odločilne v primeru, ko bi se ugotavljala morebitna zloraba ustavnih in zakonskih pravic s strani zagovornika, do te točke pa je bilo sodišče tudi v konkretnem primeru dolžno upoštevati formalne pogoje vročanja. Pri tem je potrebno poudariti, da predpisani način vročanja ni formalnost, ki bi bila sama sebi namen. Oblika je v procesu nepogrešljiva. Brez oblike ni procesa. Procesne oblike so odrejene z zakonom, ko gre za pripor, celo z Ustavo.Niti sodišča niti stranke jih ne morejo ustanavljati, spreminjati ali ukinjati. To najbolj temeljno pravilo procesnega prava ima namreč svoj namen: onemogočiti samovoljo in pristranost sodišča, na drugi strani pa utrditi pravno varnost državljanov. Zanikanje oblike pomeni v resnici zanikanje vsebine, ki jo preko posameznih ustavnih upravičenj jamči Ustava.
17. Glede na navedeno se pokaže, da je sodišče v obravnavanem primeru z zavrženjem pritožbe zagovornika zoper sklep o odreditvi pripora, kršilo pritožnikovo pravico do pritožbe iz drugega odstavka 20. člena Ustave in pravico do obrambe z zagovornikom iz 29. člena Ustave. Ker je časovno gledano veljavnost sklepu o odreditvi pripora že potekla, pritožnik pa je v priporu na podlagi nadaljnjih sklepov o podaljšanju pripora, se je Ustavno sodišče omejilo na ugotovitev kršitve ustavne pravice, tako kot je razvidno iz izreka te odločbe.
C.
18. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 59. in 47. člena v zvezi z 49. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik dr. Lovro Šturm ter sodnica in sodniki dr. Miroslava Geč - Korošec, dr. Peter Jambrek, dr. Tone Jerovšek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, Franc Testen in dr. Lojze Ude. Odločbo je sprejelo s petimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodniki Krivic, Šturm in Testen. Sodnik Krivic je dal odklonilno ločeno mnenje.
P r e d s e d n i k :
dr. Lovro Šturm
Opombi:
1Poročevalec Državnega zbora št. 22/93
2Npr. odločba Ustavnega sodišča št. Up 34/93 z dne 8.6.1995 (OdlUS 129, IV)
Odklonilno ločeno mnenje sodnika Krivica
Pri vprašanju, ali ob ugotovljeni kršitvi dveh ustavnih pravic (do pravnega sredstva in do obrambe z odvetnikom) izdati le ugotovitveno določbo ali pa izpodbijane akte razveljaviti in zadevo vrniti v ponovno odločanje senatu Okrožnega sodišča, sem se zavzemal za slednje in sem zato glasoval proti sprejeti odločbi. V vsej drugi argumentaciji se s sprejeto odločbo strinjam.
Matevž Krivic