Up-84/95
Natisni
Opravilna št.:
Up-84/95
Datum odločitve:
28. 10. 1998
Objavljeno:
OdlUS VII, 239
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.84.95
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. U 1411/93-5 z dne 30.6.1994, odločba Ministrstva za okolje in prostor št. 363/D-56/93 z dne 29.9.1993 in sklep Oddelka za varstvo okolja in urejanje prostora Občine Gornja Radgona št. 362-5/93 z dne 31.3.1993
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča, odločba Ministrstva za okolje in prostor in sklep Oddelka za varstvo okolja in urejanje prostora Občine Gornja Radgona se odpravijo.

Zadeva se vrne Upravni enoti Gornja Radgona v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Le toliko postane odločba pravnomočna, kolikor je z njo odločeno o zahtevku tožbe in nasprotne tožbe (člen 333/1 ZPP). Vprašanje veljavnosti kupne pogodbe iz leta 1941 je bilo v pravdi l. 1965 le prejudicialno vprašnje za dovolitev vknjižbe družbene lastnine, pravnomočnost pa ne seže na to ugotovitev (objektivne meje pravnomočnosti). Napačno stališče izpodbijanih odločbe, da je bilo s sodnima odločbama iz leta 1965 pravnomočno rešeno tudi že vprašanje veljavnosti kupne pogodbe z dne 22.1.1941 in posledično lastništva teh nepremičnin ob podržavljenju, je tako pripeljalo do zavrženja zahteve za denacionalizacijo obeh pritožnic. To za vlagateljici zahteve za denacionalizacijo (sedaj ustavni pritožnici) v posledici pomeni, da se jima neutemeljeno zanika možnost biti stranka v postopku denacionalizacije zadevnih nepremičnin. To tudi pomeni, da jima je z izpodbijanimi odločbami kršena ustavna pravica iz 22. člena.
Geslo:
Enako varstvo pravic.
Denacionalizacija, zavrženje zahteve za denacionalizacijo.
Lastnina, vprašanje lastništva ob podržavljenju.
Sodne odločbe, objektivne meje pravnomočnosti.
Pravdni postopek, prejudicialno vprašanje.
Pravna podlaga:
Ustava, 22. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-84/94 z dne 11. 7. 1996 (OdlUS V,184).
K obravnavani zadevi je bila s sklepom Ustavnega sodišča z dne 6. 10. 1995 pridružena zadeva št. U-I-85/95 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
20. 6. 1995
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US19145
Dokument v PDF obliki:
Up-84-95.pdf
94 KB
Prenesite datoteko
Up-84/95
28.10.1998
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavnih pritožbah E. B. iz R. S. in M. J. iz G. R. na seji dne 28. oktobra 1998
o d l o č i l o :
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. U 1411/93-5 z dne 30.6.1994, odločba Ministrstva za okolje in prostor št. 363/D-56/93 z dne 29.9.1993 in sklep Oddelka za varstvo okolja in urejanje prostora Občine Gornja Radgona št. 362-5/93 z dne 31.3.1993 se odpravijo.
2. Zadeva se vrne Upravni enoti Gornja Radgona v novo odločanje.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnici, ki sta sestri, z ustavnima pritožbama izpodbijata v izreku navedene odločbe, s katerimi nista uspeli v postopku denacionalizacije, ker njuna pravna prednica (mati) ni bila spoznana za upravičenko v smislu Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91, 56/92 - odl. US, 13/93 - odl. US, 31/93, 24/95 - odl. US, 20/97 - odl. US in 23/97 - odl. US; v nadaljevanju: ZDen).
2. Pritožnici se v sicer prepoznih ustavnih pritožbah sklicujeta na tretji odstavka 52. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS), pri čemer naj bi šlo za posebej utemeljen primer glede na postopanje in nepravilnosti ob nacionalizaciji in kasneje v postopku denacionalizacije. To se obširno utemeljuje predvsem z navedbami o tem, da naj bi bila zadevna nepremičnina ob podržavljenju last pokojne matere pritožnic M. B., ki je bila ob podržavljenju tudi zemljiškoknjižna lastnica, in ne E. in A. V., katerima je bila kot tujcema nacionalizirana. Po zatrjevanjih pritožnice naj bi bila E. in A. V. sicer res predvojna kupca zadevne nepremičnine, vendar pa naj bi bila sama pogodba neveljavna, ker ni bila odobrena s strani za to pristojnega predvojnega organa, zaradi tega pa naj bi bila kasneje tudi razdrta ter kupnina vrnjena. Pri tem naj obema pritožnicama, ki sta bili takrat še mladoletni, ne bi bilo omogočeno sodelovanje v nacionalizacijskem postopku. Pritožnica prilaga celo novejšo izjavo vnukinje E. in A. V., ki potrjuje navedbe pritožnic v nasprotju z navedbami njene matere oziroma hčere E. in A. V., ki je v sodnem postopku, ki se je končal s pravnomočno sodbo leta 1965, pričala proti obema pritožnicama.
3. Pritožnici navajata ter izkazujeta z listinami, da je civilni sodni postopek leta 1965 tekel na tožbo Občine Gornja Radgona zoper obe sedanji pritožnici zaradi dovolitve vknjižbe na podržavljeni nepremičnini, ki je bila dodeljena z nacionalizacijo te nepremičnine Občini Gornja Radgona, ker je bila v zemljiški knjigi še vedno vknjižena mati obeh ustavnih pritožnic. Tožbenemu zahtevku je bilo ugodeno, iz obrazložitve pa izhaja, da naj bi bila predvojna kupna pogodba glede sporne nepremičnine med pokojno materjo obeh pritožnic ter osebama tuje narodnosti E. in A. V., ki jima je bila nacionalizirana, veljavna in tudi dejansko izvršena. Kupna pogodba naj ne bi bila kasneje razveljavljena ter kupnina ne vrnjena. Pritožnica smiselno zatrjuje, da je bilo dejansko stanje glede lastništva ob podržavljenju posledično napačno ugotovljeno tudi v postopku denacionalizacije, ko pravna prednica sedanjih pritožnic ni bila spoznana za upravičenko v smislu ZDen, ker so se glede lastništva upoštevale v nacionalizacijskem postopku izdane odločbe ter pravnomočna sodba (sodba Občinskega sodišča v Ormožu, št. P 135/64 z dne 23.9.1965, potrjena s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru, št. Gž 701/65 z dne 21.12.1965). Z izpodbijanimi odločbami, predvsem pa s sodbo Vrhovnega sodišča, naj bi bili kršeni 14. člen, četrti odstavek 15. člena, 22., 25., 26, 33., in 67. člen Ustave.
4. Vrhovno sodišče v obrazložitvi izpodbijane sodbe pojasnjuje, da je v obravnavani zadevi sporno vprašanje, ali je bilo premoženje, ki je predmet zahteve za denacionalizacijo, podržavljeno E. in A. V., kot to sledi iz listin, na katere se sklicuje tožena stranka, ali M. B., kot to zatrjujeta njeni hčerki. V pravnem smislu naj bi šlo za vprašanje, kdo je bil lastnik premoženja ob podržavljenju. Z vidika denacionalizacijskega postopka je to vprašanje predhodno vprašanje, o katerem pa naj bi bilo v obravnavanem primeru že odločeno, kot naj bi bilo razvidno iz listin predloženih upravnih spisov, s sodbo Občinskega sodišča v Ormožu, št. P 135/64 z dne 23.9.1965, potrjeno s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru, št. Gž 701/65 z dne 21.12.1965. Iz navedenih sodb naj bi izhajalo, da je bila kupna pogodba, sklenjena dne 22.1.1941 med M. B. kot prodajalko in E. ter A. V. kot kupcema, veljavna ter da je bila v času podržavljenja zadevnih nepremičnin tudi izvršena. Tožbene navedbe, da odločba o nacionalizaciji ni bila vročena M. B. oziroma njenim pravnim naslednikom in da je zato nezakonita, naj bi bile v tem upravnem sporu neupoštevne. S temi navedbami tožnici napadata odločbo o nacionalizaciji, kar pa ni predmet postopka denacionalizacije.
5. Senat Ustavnega sodišča je sicer prepozni ustavni pritožbi (v smislu prvega odstavka 52. člena ZUstS) sprejel v obravnavo s sklepom z dne 23. 9. 1998 na podlagi tretjega odstavka 52. člena ZUstS, ker je ocenil, da zadeva sproža pomembna pravna vprašanja.
6. Vrhovno sodišče se o obeh ustavnih pritožbah ni izjavilo.
B.
7. Ustavno sodišče je po sprejemu pridobilo tudi denacionalizacijski spis. Po pregledu spisa ter izpodbijanih odločb ter sodb iz leta 1965 se strinja s stališčem Vrhovnega sodišča v delu, ko to ocenjuje, da je v obravnavani denacionalizacijski zadevi sporno vprašanje, ali je bilo premoženje, ki je predmet zahteve za denacionalizacijo, podržavljeno tujima državljanoma E. in A. V., ali M. B., kot to zatrjujeta pritožnici - njeni hčerki. Strinja se, da gre za pravno vprašanje, kdo je bil lastnik premoženja ob podržavljenju, kar je z vidika denacionalizacijskega postopka predhodno vprašanje.
8. Vrhovno sodišče (kot tudi poprej upravna organa) pa je v nadaljevanju zavzelo po oceni Ustavnega sodišča sporno stališče, da je bilo o predhodnem vprašanju lastništva ob podržavljenju že pravnomočno sodno odločeno, kar naj bi bilo razvidno iz listin predloženih upravnih spisov ter zlasti iz sodbe Občinskega sodišča v Ormožu, št. P 135/64 z dne 23.9.1965, potrjene s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru, št. Gž 701/65 z dne 21.12.1965. Iz obeh sodb naj bi izhajalo, da je bila kupna pogodba, sklenjena dne 22.1.1941 med M. B. kot prodajalko in E. ter A. V. kot kupcema, veljavna ter v času podržavljenja nepremičnin, ki so predmet denacionalizacije, dejansko tudi že izvršena.
9. Ob tem iz denacionalizacijskega spisa izhaja, da je v zadevi na prvi stopnji sprva odločal Oddelek za gospodarstvo in negospodarske dejavnosti Občine Gornja Radgona. Ta je s sklepom št. 301-11/92-11/MK z dne 6.10.1992 med drugim odločil, da se postopek za denacionalizacijo prekine do rešitve predhodnega vprašanja, to je ugotovitve lastništva zemljišča parc. št. 399/1, vl. št. 128, k.o. Š. - njiva in na tem zemljišču stoječega poslopja s poslovnim prostorom ter parno pekarno na dan 7.2.1949, torej na dan izdaje odločbe IO OLO G. Radgona, št. 46/4-49/49 o nacionalizaciji predmetnih nepremičnin.
Vlagateljici M. J. pa je naložilo, da v roku 30 dni po dokončnosti tega sklepa pri pristojnem sodišču vloži tožbo na ugotovitev lastništva predmetnih nepremičnin in da po preteku tega roka temu upravnemu organu predloži dokazilo o vložitvi tožbe. Iz obrazložitve izhaja, da je ta upravni organ štel, da ni mogoče rešiti same stvari, preden se ugotovi lastništvo nepremičnin iz izreka tega sklepa v času podržavljenja. Ta upravni organ je izrazil mnenje, da zadeve kljub sodbam iz leta 1965 ni mogoče šteti za razsojeno, saj naj bi šlo le za "podsodne ugotovitve". Navedeni sklep je bil sicer res odpravljen z odločbo št. 464-00/024-92 z dne 28.1.1993 Minstrstva za gospodarske dejavnosti, vendar iz razloga stvarne nepristojnosti organa, ki je odločal. Zadeva je bila tako poslana v obravnavo in odločanje upravnemu organu Občine Gornja Radgona, pristojnemu za stanovanjske in komunalne zadeve.
10. V nadaljevanju pa sta pristojna upravna organa to teoretični zahtevno vprašanje (kljub nasprotnemu mnenju sicer nepristojnega upravnega organa) štela za rešeno. Tako je prvostopni upravni organ Oddelek za varstvo okolja in urejanje prostora v sklepu št. 362-5/93 z dne 31.3.1993 zavzel stališče, da po pregledu in ocenitvi gradiva v spisu in iz listinskih dokazil "nesporno" izhaja, da je bila zadevna nepremičnina po kupni pogodbi z dne 22.1.1941 prodana; da je stranki nista razveljavili; da je bila po 3. členu Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o nacionalizaciji zasebnih gospodarskih podjetij leta 1949 nacionalizirana zakoncema E. in A. V. Iz tega upravni organ zaključi, da je torej zahtevo za denacionalizacijo vložila oseba, ki ni upravičenka, oziroma njen pravni naslednik po ZDen. Drugostopni organ Ministrstvo za okolje in prostor v odločbi št. 363/D-56/93 z dne 29.9.1993, s katero je bila pritožba obeh ustavnih pritožnic zavrnjena, navaja, da je mogoče "nesporno" ugotoviti (iz pritožbneih spisov), da sta E. in A. V. prejšnja lastnika navedenih nepremičnin, saj sta predmetne nepremičnine kupila od M. B., pri čemer zemljiškoknjižni vpis ni bil izveden. Iz obeh sodb iz leta 1965 namreč izhaja, da je pogodba, s katero je mati pritožnice prodala sporne nepremičnine E. in A. V., veljavna. Na podlagi tega je pritožbeni organ ugotovil, da pravne prednice pritožnic M. B. ni mogoče šteti za upravičneko, ker v času podržavljenja ni bila lastnica premoženja. V zvezi z navedenima sodbama naj bi bila torej lastnika E. in A. V.
11. Prvostopna sodba Občinskega sodišča v Ormožu št. P 135/64 z dne 23.9.1965 ugotavlja, da bi kupna pogodba z dne 22.1.1941 sicer morala biti odobrena glede na prej veljavne predpise od ministrstva za vojsko in mornarico, ker gre za zemljišče, ležeče v 50-kilometrskem obmejnem pasu. Ob tem pa zaključuje, da je pogodba vendarle veljavna, ker so ti predpisi, izdani pred 6.4.1941, bili z zakonom o razveljavitvi pravnih predpisov, izdanih pred 6.4.1941 in med sovražno okupacijo, razglašeni za neobstoječe. Ko pa sta E. in A. V. na osnovi veljavne kupne pogodbe postala lastnika in ker je s tem odpadel zadržek za zemljiškoknjižno izvedbo pogodbe, je tako izvršilni odbor OLO Radgona nacionaliziral sporne nepremičnine lastnikoma E. in A. V. V nadaljevanju prvostopno sodišče tudi dokazuje ter ugotavlja, da pogodba z dne 22.1.1941 po sklenitvi ni bila razveljavljena, kot sta to zatrjevali toženi sestri (sedaj ustavni pritožnici). Instančna sodba Okrožnega sodišča v Mariboru št. Gž 701/65 z dne 21.12.1965 v obrazložitvi takšnemu stališču pritrjuje. Meni, da pritožba nima prav, ko pravi, da pogodba z dne 22.1.1941 ni veljavna, ker ni prišlo do odobritve te pogodbe po organih, ki so bili takrat pristojni za odobravanje takih pogodb. Sodišče prve stopnje naj bi pravilno ugotovilo, da teh predpisov ni več in da zato pomanjkanje take odobritve ne more več pomeniti zadržka za zemljiškoknjižno izvedbo pogodbe, ki je sicer v skladu s predpisi Zakona o prometu z nepremičninami. Strinja se tudi z ugotovitvijo prvostopnega sodišča, da pogodbene stranke po sklenitvi niso razveljavile pogodbe z dne 22.1.1941.
12. Ustavno sodišče je zato vpogledalo kupno pogodbo, sklenjeno med M. B. ter E. in A. V. z dne 22.1.1941 ter obe sodbi iz leta 1965. Ugotovilo je, da po točki 8 pogodbe ta postane veljavna, ko jo odobri Vojno ministrstvo v Beogradu (glede na zahteve predvojnega pozitvnega prava za prodajo premičnin, ležečih v 50-kilometrskem obmejnem pasu tujcem). Pogodba je bila torej ob sklenitvi še neperfektna, za veljavnost je potrebovala ustrezno odobritev pristojnega državnega organa. Pogodba je bila torej sklenjena pod bodočim negotovim pogojem, da bo odobrena s strani organov državne oblasti. Zato tudi ne preseneča določba točke 7 pogodbe, da se le polovica kupnine izplača ob njenem podpisu, druga polovica pa ob vknjižbi lastninske pravice na ime kupcev v zemljiški knjigi, saj je bil pogoj za veljavnost pogodbe in torej za možnost vknjižbe dovoljenje pristojnega organa. Zaradi izpolnitve bodočega negotovega pogoja za nastop veljavnosti pogodbe (odobritev pogodbe s strani pristojnega organa) se je torej odložilo tudi plačilo polovice kupnine.
13. Za nastop veljavnosti te pogodbe so torej v času sklenitve obstajale pravne ovire. Vprašanje je, če so te res kasneje odpadle, ali pa so morda nastopile celo druge. Vprašanje, ali je torej pogodba z dne 22.1.1941 stopila v veljavo (in kdaj), pa je bistveno različno od vprašanja, ali so pogodbene stranke po sklenitvi takšne neperfektne pogodbe z dne 22.1.1941 res le-to razveljavile (in ali je bila polovica kupnine vrnjena). Pogodba namreč zaradi možnih ovir lahko ne bi postala veljavna, četudi stranke same tako sklenjene pogodbe ne bi nikoli razveljavile (in polovične kupnine vračale).
14. Ob tem je bistveno, da sta bila oba predvojna kupca E. in A. V. tuja državljana (Š.) in sta to državljanstvo zadržala tudi po vojni, ne da bi pridobila jugoslovansko. Ali je bil torej pravni promet z nepremičninami tujcem (in to v 50-kilometrskem obmejnem pasu) po drugi svetovni vojni na našem ozemlju res brez vsakih omejitev? Predvojna pravila o tem ter o zahtevani odobritvi naj bi bila po obeh sodbah razglašena za neobstoječa.
To pa ne izhaja iz Odloka o odpravi in razveljavitvi vseh pravnih predpisov, izdanih med okupacijo po okupatorjih in njihovih pomagačih; o veljavnosti odločb, izdanih v tej dobi; o odpravi pravnih predpisov, ki so veljali v trenutku okupacije po sovražniku (Uradni list DFJ, št. 4/45, z dne 13. februarja 1945). Ta je namreč v 2. členu določal, da se pravni predpisi, ki so veljali v trenutku okupacije po sovražnikih (pred 6. aprilom 1941), odpravljajo, kolikor nasprotujejo pridobitvam narodno-osvobodilne borbe itd. Omejitve in nadzor prometa z nepremičninami tujcem (in to v obmejnem pasu) ne morejo nasprotovati pridobitvam narodno-osvobodilne borbe. Tudi iz Zakona o potrditvi in spremembah odloka o odpravi in razveljavitvi vseh pravnih predpisov, izdanih med okupacijo po okupatorjih in njihovih pomagačih; o veljavnosti odločb, izdanih v tej dobi; o odpravi pravnih predpisov, ki so veljali v trenutku okupacije po sovražniku (Uradni list FLRJ, št. 86/46, z dne 25. oktobra 1945) ne izhaja, da bi bil promet z nepremičninami tujcem (v obmejnem pasu) zaradi pomanjkanja novih predpisov prost. Po 2. členu tega zakona so sicer pravni predpisi, ki so veljali na dan 6. aprila 1941, izgubili svojo moč. Po 3. členu istega zakona je lahko prezidij Ljudske skupščine FLRJ (kot tudi prezidiji ljudskih republik) odredil, da se uporabljajo posamezna pravila, ki jih vsebujejo zakoni in drugi predpisi, omenjeni v 2. členu zakona, pri čemer odredi potrebne spremembe in dopolnitve. Po 4. členu istega zakona pa so se smela pravna pravila iz zakonov in drugih predpisov, omenjenih v 2. členu,, ki niso bila proglašena za obvezna po 3. členu, uporabljati za razmerja, ki niso urejena z veljavnimi predpisi, kolikor niso v nasprotju z ustavo FLRJ, ustavami ljudskih republik, zakoni in drugimi predpisi nove države ter načeli ustavnega reda FLRJ in njenih republik. Ni jasno, v čem naj bi omejitve in nadzor nad prometom z nepremičninami tujcem (in to v obmejnem pasu) vsemu temu nasprotovali.
15. Gornji zaključki so bili potrjeni tudi s kasneje sprejeto Uredbo, kako morejo tuji državljani pridobivati nepremičnine (Uradni list FLRJ, št. 68/46), ki je prenehala veljati 24. marca 1948 (Uradni list FLRJ, št. 24/48). Ta je v 1. členu določala , da morejo tuji državljani pridobiti lastninsko pravico na nepremičninah na ozemlju FLRJ samo po poprejšnji odobritvi pristojnega državnega organa (takšna omejitev ni zajemala pridobitev nepremičnin po zakonitem dednem nasledstvu). Za odobritev po 1. členu te uredbe je bil pristojen predsednik Gospodarskega sveta FLRJ, za odobritev pridobitve nepremičnin v pasu 50 km od meje oziroma morske obale FLRJ pa predsednik Gospodarskega sveta po sporazumu z ministrom narodne obrambe (3. člen). Kasneje je bila izdana Uredba o nadzoru nad prometom nepremičnin (Uradni list FLRJ, št. 24/48 z dne 24. marca 1948, 87/49 in 43/53). Ta je bil do tujcev še strožji. Po 5. členu tuji državljani niso mogli pridobiti lastninske pravice na nepremičninah na območju FLRJ, razen po zakonitem dednem nasledstvu. Izjema je veljala za tuja predstavnišva, kar pa je bilo podvrženo dovoljenju minstra za gradnje FLRJ.
16. Negativni odnos do tuje lastnine nepremičnin se je še stopnjeval in je bil tako v nadaljevanju sprejet Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o nacionalizaciji zasebnih gospodarskih podjetij (Uradni list FLRJ, št. 35/48), ki je v 3. členu določil, da se razen nekaterih izjem z dnem uveljavitve tega zakona nacionalizirajo in preidejo v državno last vse nepremičnine, last tujih državljanov. Na tej podlagi so bile sicer tudi z upravnima odločbama podržavljene zadevne nepremičnine tujima državljanoma E. in A. V. (medtem ko takrat mladoletni ustavni pritožnici v postopku nista sodelovali). Kot pa je prikazano zgoraj, so pravne ovire za pričetek veljavnosti pogodbe z dne 22.1.1941, sklenjene pod bodočim negotovim pogojem odobritve pristojnega organa, obstajale ves čas kontinuirano do podržavljenja. Za prehod nepremičnin v last tujcev (in to v obmejnem pasu) je bila potrebna odobritev pristojnega državnega organa.
17. Po mnenju Vrhovnega sodišča naj bi bilo vprašanje, kdo je bil lastnik podržavljene nepremičnine v času podržavljenja, že rešeno kot predhodno vprašanje v postopku nacionalizacije, vprašanje veljavnosti kupne pogodbe, sklenjene dne 22.1.1941 med M. B. kot prodajalko ter E. in A. V. kot kupcema pa s sodbama iz leta 1965. Vendar je treba pojasniti, da pravnomočnost ne velja neomejeno, marveč se nanaša na določen predmet, na določene osebe in na določen čas. Pod objektivnimi mejami pravnomočnosti razumemo predmet in obseg pravnomočnosti. Le toliko postane odločba pravnomočna, kolikor je z njo odločeno o zahtevku tožbe in nasprotne tožbe (člen 333/1 ZPP). Pravnomočnost tudi ne seže na odločitev o tem, ali obstoji prejudicialna pravica, ki ima mesto v razlogih sodbe. Če namreč hoče stranka, da bo s sodbo pravnomočno odločeno tudi o prejudicialni pravici, ima za to na razpolago vmesno ugotovitveno tožbo. Pravnomočnost tudi ne seže na dejanske ugotovitve (odločitve sodišča o resničnosti ali neresničnosti trditev). Sodba tudi ne postane pravnomočna glede mnenja sodišča o pravnih pravilih, ki naj se uporabijo na dejansko stanje.
18. Ustavno sodišče glede na vse navedeno ocenjuje, da je stališče izpodbijanih odločb, da je bilo z navedenima sodnima odločbama iz leta 1965 pravnomočno rešeno tudi že vprašanje veljavnosti kupne pogodbe z dne 22.1.1941, napačno. Zahtevek tedanje tožbe je bil namreč odvisen od odločitve o veljavnosti kupne pogodbe z dne 22.1.1941 za podržavljene nepremičnine.
Vprašanje veljavnosti kupne pogodbe je bilo namreč tedaj prejudicialno vprašanje za dovolitev vknjižbe družbene lastnine. Kot je pojasnjeno pod tč. 17, pravnomočnost ne seže na to ugotovitev.
19. Pravdno sodišče je ugotovitev o veljavnosti kupne pogodbe z dne 22.1.1941 vezalo: 1. na ugotavljanje dejanskega stanja glede vprašanja, ali je bila kupna pogodba z dne 22.1.1941 po sklenitvi s strani strank razveljavljena ali ne, in 2. na pravno mnenje (lastno) glede pravnih pravil o nujnosti odobritve takšne pogodbe s strani pristojnih organov kot pogoju za njeno veljavnost. Ob tem je bilo to pravno mnenje, kot je navedeno pod tč. 14, 15 in 16, napačno.
20. Z jamstvom enakega varstva pravic 22. člen Ustave opredeljuje eno od temeljnih pravic v postopku pred državnim organom. Njena bistvena vsebina je v tem, da posamezniku zagotavlja možnost, da se udeležuje postopka, v katerem se odloča o njegovi pravici, ter možnost, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločitev o njegovi pravici (odločba Ustavnega sodišča št. Up-84/94 z dne 11.7.1996, OdlUS V, 184).
21. Napačno stališče, da je bilo z navedenima sodnima odločbama iz leta 1965 pravnomočno rešeno tudi že vprašanje veljavnosti kupne pogodbe z dne 22.1.1941 in posledično lastništva teh nepremičnin ob podržavljenju, je pripeljalo tudi do zavrženja zahteve za denacionalizacijo obeh pritožnic. To za vlagateljici zahteve za denacionalizacijo (sedaj ustavni pritožnici) v posledici pomeni, da se jima neutemeljeno zanika možnost biti stranka v postopku denacionalizacije zadevnih nepremičnin. To tudi pomeni, da jima je z izpodbijanimi odločbami kršena ustavna pravica iz 22. člena.
22. Zaradi kršitve pravice iz 22. člena Ustave je bilo potrebno odpraviti izpodbijane odločbe ter zadevo vrniti prvostopnemu organu, ki je sedaj pristojen, v novo odločanje. Ker je Ustavno sodišče izpodbijane odločbe odpravilo že zaradi kršitve 22. člena Ustave, ni bilo potrebno presojati, ali so izpodbijane odločbe posegle tudi v druge ustavne pravice pritožnic.
C.
23. Ustavno sodišče je to odločbo sprejelo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Lovro Šturm in sodnici ter sodniki dr. Miroslava Geč - Korošec, dr. Peter Jambrek, dr. Tone Jerovšek, mag. Matevž Krivic, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Dragica Wedam - Lukić. Odločbo je sprejelo s petimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodnica in sodnika Testen, Wedam - Lukić in Ude.
P r e d s e d n i k :
dr. Lovro Šturm