Up-152/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-152/97
Datum odločitve:
16. 12. 1999
Objavljeno:
OdlUS VIII, 302
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:Up.152.97
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 133/96 z dne 11. 2. 1997
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča se razveljavi.

Zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Vrhovno sodišče je v pritožnikovem primeru, ne da bi za to navedlo razlog, ravnalo v nasprotju s svojo prakso, ko je potrdilo odločitev nižjih sodišč, da potrdilo iz leta 1993 predstavlja nov dokaz in da je dejstvo, ugotovljeno na podlagi tega potrdila novo dejstvo, ki bi pripeljalo do drugačne odločbe, če bi bilo uporabljeno v prejšnjem postopku. S tem je pritožniku kršilo pravico do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave.
Geslo:
Enotnost sodne prakse rednih sodišč.
Vojaške pokojnine, pravica do akontacije.
Vojaške pokojnine, pravica glede na stalno prebivališče.
Enako varstvo pravic.
Pravna podlaga:
Ustava, 22. čl.
Zakon o splošnem upravnem postopku (ZSUP), 164., 249. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 59. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. U-I-284/94 z dne 4. 2. 1999 (Uradni list RS, št. 14/99 - OdlUS VIII,22).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
13. 5. 1997
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US19813
Dokument v PDF obliki:
Up-152-97.pdf
126 KB
Prenesite datoteko
Up-152/97
16.12.1999
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnica v Z. na seji dne 16. decembra 1999
o d l o č i l o :
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 133/96 z dne 11. 2. 1997 se razveljavi.
2. Zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik izpodbija v izreku tega sklepa navedeno sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila kot neutemeljena zavrnjena njegova revizija zoper odločbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v zvezi z odločbo Sodišča združenega dela pokojninskega in invalidskega zavarovanja v Republiki Sloveniji, s katero je bil zavrnjen zahtevek, da mu gre pravica do akontacije vojaške pokojnine tudi po 1. 9. 1993. V ustavni pritožbi uveljavlja kršitev človekovih pravic iz 23. in 50. člena Ustave. Navaja, da je prvostopni organ Skupnosti pokojninskega in invalidskega zavarovanja dne 15. 4. 1992 izdal odločbo, po kateri se mu akontacija vojaške pokojnine po Odloku o izplačevanju akontacij vojaških pokojnin (Uradni list RS, št. 4/92 - v nadaljevanju: Odlok) izplačuje od 1. 11. 1991 dalje, kasneje, dne 2. 8. 1993 pa je isti organ ob uporabi instituta obnove postopka na podlagi potrdila Mestnega sekretariata za notranje zadeve Ljubljana z dne 1. 7. 1993, iz katerega je bilo razvidno, da je imel pritožnik stalno prebivališče v Ljubljani od 24. 2. 1976 do 21. 3. 1989 ter od 20. 6. 1991 do 25. 6. 1991, izdal novo odločbo, s katero je izplačevanje akontacije pokojnine ustavil, ker naj bi pritožnik kot tujec ne izpolnjeval pogoja stalnega prebivališča po 1. členu Odloka. V ustavni pritožbi pritožnik med drugim navaja, da je ob vložitvi zahtevka predložil potrdilo z dne 4. 11. 1991, da ima v Sloveniji stalno prebivališče pred 25. 6. 1991, kar pa naj ne bi moglo pomeniti "najpozneje od 26. 6.1991 dalje" in bi zato Skupnost pokojninskega in invalidskega zavarovanja morala zahtevati novo potrdilo, vendar tega ni storila ter je na podlagi predloženega potrdila odločila, da izpolnjuje pogoje po Odloku. Kasnejše potrdilo z dne 1. 7. 1993 naj bi zato ne predstavljalo novega dokaza. Šlo naj bi le za drugačno presojo istega dokaza. S tem pa naj ne bi bili izpolnjeni pogoji za obnovo postopka po uradni dolžnosti. Vsa dejstva o pritožnikovem statusu in posebej o njegovem stalnem prebivališču naj bi bila ob prvem odločanju objektivno znana in dosegljiva; kasneje se niso več spreminjala. Pritožnik navaja, da je sodišče ravnalo pristransko, ko je samo poiskalo razlago in opravičilo za ravnanje, s katerim naj bi se popravila napaka, nastala zaradi zmotnega tolmačenja prvega potrdila. Tudi vsebina drugega potrdila, po kateri je pritožniku stalno prebivališče prenehalo, naj bi bila sporna, saj pritožnik na istem naslovu prebiva ves čas in se ni odjavil. V nastali situaciji, ko je po prejemu odločbe z dne 15. 4. 1992 odpovedal in vrnil pokojnino, ki jo je pred tem že prejemal pri Zveznem sekretariatu za ljudsko obrambo v Beogradu, mu grozi, da bo moral kljub izpolnjenim pogojem za starostno pokojnino preostanek življenja preživeti brez nje. Zato naj bi mu pravica do socialne varnosti ne bila le kršena, ampak celo odvzeta.
2. Ustavno sodišče je s sklepom z dne 12. 5. 1999 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. Ustavna pritožba je bila na podlagi 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) poslana Vrhovnemu sodišču, ki nanjo ni odgovorilo.
B.
3. Revizijsko sodišče med drugim navaja, da je Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije, ki nima lastne evidence potrebnih podatkov, pri odločanju odvisen od organa, ki s temi podatki razpolaga. Navaja tudi, da zato, ker je iz potrdila Mestnega sekretariata za notranje zadeve z dne 4. 11. 1991 možno razbrati, da ima (pri)tožnik stalno prebivališče v Ljubljani pred 26. 6. 1991, "bi to povsem jasno pomenilo, da je v Odloku zahtevani pogoj izpolnjen. Iz potrdila izhaja, da ima v Ljubljani stalno prebivališče pred 26. 6. 1991 in da ga ima tudi še 4. 11. 1991. Če se pozneje ugotovi, da potrdilo ni bilo v skladu s podatki v registru stalnega prebivalstva za območje ljubljanskih občin, je to šteti za nov dokaz. Na tej podlagi pa naj bi bila možna obnova postopka. Pri tem naj ne bi šlo za preverjanje podatkov in kasnejšo popravo napake, ampak za dve vsebinsko povsem različni potrdili.
4. Ob vpogledu v prakso Vrhovnega sodišča, ki se nanaša na uporabo prve točke 249. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 47/86 - v nadaljevanju: ZSUP), na primer v sodbe št. U 580/92-7, U 507/92-8, U 19/93-7 in U 521/93-8, se je pokazalo, da po stališču tega sodišča obnove postopka ni mogoče zahtevati zaradi napačno ugotovljenega dejanskega stanja - če je imel organ v prvem postopku na voljo dokaze, iz katerih bi lahko ugotovil "novo" dejstvo. Prav tako po stališču tega sodišča okoliščina, da v prejšnjem postopku niso bili upoštevani določeni materialnopravni predpisi, ne predstavlja razloga za obnovo postopka. Pri uvedbi obnove postopka po uradni dolžnosti naj bi tudi ne bilo odločilno, zakaj taka dejstva niso bila znana že v prejšnjem postopku.
5. Vpogled v potrdili z dne 4. 11. 1991 in 1. 7. 1993 pokaže, da se po vsebini ne izključujeta, saj drugo potrdilo prvega ne nadomešča, ampak le dopolnjuje s tem, da podrobneje navaja oziroma dodaja podatke o pritožnikovem prebivališču. Pri ponovni obravnavi potrdil v obnovljenem postopku v letu 1993 je bilo ugotovljeno "pravo" dejansko stanje glede pritožnikovega prebivališča po takratnem razumevanju ZTuj, veljavnega že v času prvega odločanja, po katerem pritožnik kot tuj državljan od 26. 6. 1991 dalje zaradi določb tega zakona na območju Mesta Ljubljane ni imel urejenega statusa stalnega prebivanja. Po že navedeni praksi Vrhovnega sodišča "kasneje ugotovljeno pravo dejansko stanje" ne more predstavljati novega dejstva, ki bi bilo lahko podlaga za obnovo postopka po prvi točki 249. člena ZSUP, če je organ, ki je odločal na prvi stopnji v prvem postopku imel na voljo dokaze, iz katerih bi lahko ugotovil "novo" dejstvo. Organ, ki je odločal o pritožnikovem zahtevku, je bil iz prvega potrdila obveščen, da pritožnik ni slovenski državljan in da je imel v Republiki Sloveniji stalno bivališče pred 25. 6. 1991. Zato bi pri ocenjevanju potrdila kot dokaza o pritožnikovem stalnem prebivališču moral upoštevati tudi določbe ZTuj oziroma okoliščino, da mu je (po tedanjih naziranjih) stalno prebivališče prenehalo po samem ZTuj z dnem njegove uveljavitve. V prvem postopku torej "pravo" dejansko stanje ni bilo ugotovljeno zato, ker organ, ki je odločal o pravici, ni pravilno izvedel dokazovanja s potrdilom kot javno listino (drugi odstavek 164. člena ZSUP). Dejstvo, da pritožnik v času prvostopnega odločanja ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji je obstajalo že pred izdajo prvostopne odločbe in bi bilo organu, če bi izvedel dokazovanje, to dejstvo že tedaj znano. Zato je Vrhovno sodišče v pritožnikovem primeru, ne da bi za to navedlo razlog, ravnalo v nasprotju s svojo prakso, ko je potrdilo odločitev nižjih sodišč, da potrdilo iz leta 1993 predstavlja nov dokaz in da je dejstvo, ugotovljeno na podlagi tega potrdila novo dejstvo, ki bi pripeljalo do drugačne odločbe, če bi bilo uporabljeno v prejšnjem postopku. S tem je pritožniku kršilo pravico do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave. Ker je Ustavno sodišče izpodbijano sodbo odpravilo že zaradi navedene kršitve, se v presojo obstoja drugih zatrjevanih kršitev ni spuščalo.
6. Ustavno sodišče je zadevo vrnilo v novo odločanje Vrhovnemu sodišču. To naj pri odločanju upošteva tudi odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-284/94 z dne 4. 2. 1999 (Uradni list RS, št. 14/99 in OdlUS VIII, 22), ki je bila sprejeta med postopkom o ustavni pritožbi. Z njo je ugotovljena neskladnost ZTuj z Ustavo. Državljanom drugih republik, ki so zakonito živeli na ozemlju Slovenije in imeli prijavljeno stalno prebivališče, zakon njihovega prehodnega položaja ni uredil in s tem povzročil, da so bili v slabšem položaju kot tisti tujci, ki so imeli ta status že pred osamosvojitvijo Republike Slovenije.V juliju 1999 pa je bil sprejet tudi Zakon o urejanju statusa državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji (Uradni list RS, št. 61/99 - v nadaljevanju: ZUSDDD).
Ta zakon določa, da se ob izpolnjevanju pogojev, ki jih določa, izda dovoljenje za stalno prebivanje tistemu državljanu druge države naslednice, ki je na dan 23. decembra 1990 imel na območju Republike Slovenije prijavljeno stalno prebivališče in od tega dne dalje v Republiki Sloveniji tudi dejansko živi, oziroma tistemu, ki je na dan 25. junija 1991 prebival v Republiki Sloveniji in od tega dne dalje v njej tudi dejansko neprekinjeno živi. ZUSDDD je tako uredil področje, za katerega je Ustavno sodišče v navedeni odločbi ugotovilo, da pravno ni urejeno.
C.
7. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: namestnik predsednika dr. Lojze Ude ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, dr. Miroslava Geč-Korošec, Milojka Modrijan, dr. Mirjam Škrk in dr. Dragica Wedam-Lukić. Odločbo je sprejelo soglasno.
Namestnik predsednika
dr. Lojze Ude