Up-40/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-40/01
Datum odločitve:
14. 3. 2001
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2001:Up.40.01
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 320/2000 z dne 21. 12. 2000 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 1623/2000 z dne 1. 12. 2000 in sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I Kpd 1401/2000 z dne 28. 11. 2000

Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 2/2001 z dne 26. 2. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 320/2000 z dne 21. 12. 2000 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 1623/2000 z dne 1. 12. 2000 in sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I Kpd 1401/2000 z dne 28. 11. 2000 se ne sprejme.

Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 2/2001 z dne 26. 2. 2001 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Sodišča so z utemeljitvijo odreditve pripora zoper pritožnika zadostila zahtevam, ki jih za odločanje o priporu iz razloga begosumnosti in ponovitvene nevarnosti postavlja Ustava, zato z izpodbijanimi sklepi niso nedopustno posegla v pritožnikovo pravico do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
Ustavno pritožbo zoper sklep Vrhovnega sodišča o podaljšanju pripora je bilo treba zaradi predhodne neizčrpanosti izrednega pravnega sredstva zavreči.
Geslo:
Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.

Enako varstvo pravic.

Načelo zakonitosti v kazenskem pravu.

Pripor zaradi begosumnosti.

Pripor zaradi ponovitvene nevarnosti.

Predhodno izčrpanje vseh pravnih sredstev kot procesni pogoj za vložitev ustavne pritožbe.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 22., 28. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 2. al. 1. odst. in 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 - OdlUS V,40.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
29. 1. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20717
Up-40/01
14.3.2001
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. v priporu v ZPKZ Ž., ki ga zastopa Odvetniška družba B., o.p. - d.n.o., Z. na seji senata dne 14. marca 2001
s k l e n i l o:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 320/2000 z dne 21. 12. 2000 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 1623/2000 z dne 1. 12. 2000 in sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I Kpd 1401/2000 z dne 28. 11. 2000 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 2/2001 z dne 26. 2. 2001 se zavrže.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je dne 29. 1. 2001 vložil ustavno pritožbo zoper v prvi točki izreka tega sklepa navedeno sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila zavrnjena zahteva za varstvo zakonitosti pritožnikovih zagovornikov zoper pravnomočni sklep dežurnega preiskovalnega sodnika, s katerim je bil zoper pritožnika odrejen pripor iz pripornih razlogov begosumnosti in ponovitvene nevarnosti zaradi utemeljenega suma, da je storil kaznivo dejanje prepovedanega prehoda čez državno mejo po tretjem v zvezi z drugim odstavkom 311. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ).
2. Pritožnik zatrjuje kršitev 19. člena (pravica do osebne svobode), 20. člena (odreditev in trejanje pripora) in 28. člena Ustave (načelo zakonitosti). Predlaga, naj Ustavno sodišče ustavni pritožbi ugodi in zadevo vrne v novo odločanje.
3. Pritožnik izpodbija obstoj utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja in navaja, da ni mogoče govoriti o utemeljenem sumu za kaznivo dejanje, ki ga KZ ne pozna. Očitano dejanje naj bi namreč storil s tem, da je ilegalno vodil tuje državljane iz Hrvaške v Italijo, ne da bi se kdorkoli pri tem dotaknil slovenske državne meje. Zanika tudi obstoj pripornega razloga begosumnosti in navaja, da je bila v času aretacije Slovenija edina država, ki je bila zanj varna. V Italiji in na Hrvaškem naj bi bil namreč že pravnomočno obsojen, povsod drugod pa naj bi bila zanj razpisana mednarodna tiralica. Glede pripornega razloga ponovitvene nevarnosti pa pritožnik navaja, da okoliščine, ki bi kazale na nevarnost, da bo ponovil kaznivo dejanje, niso izkazane. Dodaja še, da v zakonu neobstoječega kaznivega dejanja sploh ni mogoče ponoviti.
4. Dne 1. 3. 2001 je pritožnik razširil ustavno pritožbo na sklep Vrhovnega sodišča o podaljšanju pripora, naveden v drugi točki izreka tega sklepa. V obrazložitvi navaja, da Vrhovno sodišče ni odgovorilo niti na eno vprašanje, na katerega je opozorila obramba v odgovoru na obvestilo po drugem odstavku 205. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP). Obramba naj bi navedla, da predlog za podaljšanje pripora nima niti dejanske niti pravne podlage. V zvezi s tem naj bi obramba navedla, da ni podan niti priporni razlog begosumnosti (pritožnik je bil aretiran doma; kljub pisanju rumenega tiska, naj se ga vendar pripre, ni odšel iz Ljubljane, saj je glede na dejstvo, da je za njim razpisana tiralica, varen le v Sloveniji; aretiran je bil brez dokazov, po aretaciji pa se je generalni direktor italijanske policije takoj zahvalil direktorju slovenske policije) niti priporni razlog ponovitvene nevarnosti (nemogoče je, da bi tako "prisluškovana" in opazovana oseba še naprej lahko počela tisto, kar se ji očita; po njegovem priprtju je prišlo v Slovenijo desetkrat več beguncev, kot naj bi jih ilegalno vodil čez mejo pritožnik). Obramba naj bi izpodbijala tudi obstoj utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja. Glede slednjega naj bi opozorila, da je dejanski prehod slovenske meje znak kaznivega dejanja in ne le okoliščina, pritožniku pa se očita, da je storil kaznivo dejanje prepovedanega prehoda čez državno mejo s tem, da je ilegalno vodil tuje državljane iz Hrvaške v Italijo, ne da bi se kdorkoli dotaknil slovenske državne meje.
B.
5. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Pripor je mogoče odrediti le, če so izpolnjeni pogoji, določeni v Ustavi in zakonu. ZKP v 1. točki prvega odstavka 201. člena določa, da se sme pripor odrediti, če se oseba skriva, če ni mogoče ugotoviti njene istovetnosti ali če so druge okoliščine, ki kažejo na nevarnost, da bi pobegnila. Po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP pa se sme pripor zoper posameznika odrediti, če teža, način storitve ali okoliščine, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, in njegove osebne lastnosti, prejšnje življenje, okolje in razmere v katerih živi, ali kakšne druge posebne okoliščine kažejo na nevarnost, da bo ponovil kaznivo dejanje, dokončal poskušeno kaznivo dejanje ali storil kaznivo dejanje, s katerim grozi. Po drugem odstavku 202. člena ZKP mora pisni sklep o odreditvi pripora vsebovati tudi obrazložitev vseh odločilnih dejstev, ki so narekovala odreditev pripora: določno morajo biti navedeni razlogi, iz katerih izhaja utemeljen sum, da je oseba storila kaznivo dejanje; obrazložena morajo biti odločilna dejstva, na katerih temelji ugotovitev obstoja pripornega razloga; povedano pa mora biti tudi, zakaj je odreditev pripora v konkretnem primeru neogibno potrebna za varnost ljudi oziroma potek postopka. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) in v drugih odločitvah o pripornih zadevah opredelilo pogoje, ki morajo biti izpolnjeni za ustavno dopustnost posega v osebno svobodo posameznika. Nanje se Ustavno sodišče sklicuje tudi v tej zadevi. 6. V zvezi z izpodbijanim sklepom preiskovalnega sodnika o odreditvi pripora pritožnik izpodbija obstoj utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja z očitkom, da dejanje, ki se očita pritožniku, ni kaznivo dejanje po KZ. Čeprav tega konkretno ne navaja, z navedenim očitkom smiselno utemeljuje tako zatrjevano kršitev 19. člena kot tudi kršitev 28. člena Ustave.
7. Iz izpodbijanega sklepa o odreditvi pripora je razvidno, da je preiskovalni sodnik ugotovil, da je pritožnik utemeljeno osumljen storitve kaznivega dejanja prepovedanega prehoda čez državno mejo po tretjem v zvezi z drugim odstavkom 311. člena KZ. Opis kaznivega dejanja je razdeljen na dve ločeni celoti, ki bi ju lahko šteli kot samostojni kaznivi dejanji oziroma kot nadaljevano kaznivo dejanje prepovedanega prehoda čez državno mejo (kot je razvidno tudi iz kasnejšega sklepa o uvedbi preiskave). Iz opisa prvega dejanja nedvomno izhaja, da naj bi prišlo do ilegalnega vodenja drugih čez mejo Republike Slovenije. Obstoj utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja je preiskovalni sodnik v tem delu ugotovil na podlagi konkretnih dejstev in dokazov ter njihove medsebojne povezanosti (vsebina telefonskih kontaktov med pritožnikom in soosumljenimi, kmalu za tem odkritje ilegalnih prebežnikov in njihovih spremljevalcev s strani slovenskih policistov). Svoje ugotovitve je tudi prepričljivo utemeljil.
Zunajobravnavni senat je ugotovitve preiskovalnega sodnika potrdil in pri tem dodatno prepričljivo pojasnil ugotovitev, da so obdolženci med seboj kontaktirali in se dogovarjali glede izvrševanja dejanj in da so bile njihove vloge pri ilegalnem vodenju tujcev preko ozemlja Republike Slovenije točno porazdeljene. Vrhovno sodišče je navedbe pritožnika v zahtevi za varstvo zakonitosti obrazloženo zavrnilo. Ker je Ustavno sodišče ugotovilo, da so sodišča v izpodbijanih sklepih prepričljivo ugotovila obstoj utemeljenega suma storitve pritožniku očitanega dejanja in to ugotovitev ustrezno obrazložila, se mu ni bilo treba opredeliti do pritožnikovega očitka, da ne gre za očitano kaznivo dejanje, ker ni prišlo do prestopa meje Republike Slovenije. Ne da bi se spuščali v presojo, ali gre za nadaljevano kaznivo dejanje ali za dvoje kaznivih dejanj v steku, bi namreč pripor zoper pritožnika lahko bil odrejen (ob izpolnjenih drugih ustavnih in zakonskih pogojih) tudi, če bi bil ugotovljen le obstoj utemeljenega suma storitve enega od pritožniku očitanih dejanj.
8. Pritožnik zavrača obstoj pripornih razlogov begosumnosti in ponovitvene nevarnosti tako, da izpodbija ugotovitev dejanskega stanja v postopku odločanja o odreditvi pripora. Glede na to je treba pojasniti, da ustavna pritožba ni pravno sredstvo v sistemu rednih in izrednih pravnih sredstev, ampak je poseben institut za presojo posamičnih aktov zaradi varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Zato Ustavno sodišče ne preverja dokazne ocene organa, ki je izdal posamični akt. Ugotavlja le, ali ni morda v postopku odločanja o pravicah in obveznostih posameznika prišlo do ustavno nedopustnega posega v človekove pravice in temeljne svoboščine. Do takega posega pa z izpodbijanimi sodnimi odločbami ni prišlo. Ustavno sodišče namreč ugotavlja, da so sodišča ob odreditvi pripora ugotavljala obstoj pripornega razloga begosumnosti in pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, svoje ugotovitve pa prepričljivo obrazložila.
9. V obrazložitvi svoje odločitve je preiskovalni sodnik navedel konkretne okoliščine, na podlagi katerih je ocenil, da obstoji nevarnost, da bi se pritožnik izognil kazenskemu postopku s pobegom v tujino (je tudi državljan Republike Hrvaške; zaporna kazen, na katero naj bi bil pravnomočno obsojen tam v primerjavi z predpisano kaznijo v Republiki Sloveniji za očitano mu kaznivo dejanje zanj ne predstavlja take nevarnosti, da ne bi odšel iz Slovenije in se izognil kazenskemu postopku; na območju Republike Hrvaške ima večje premoženje, zato ne bi bilo težav, da si tam uredi stalno bivanje). Zunajobravnavni senat je pritrdil zaključkom preiskovalnega sodnika in pri obrazložitvi svoje odločitve izpostavil še nekatere konkretne okoliščine (iz dokumentacije, ki je bila poslana iz Italije je razvidno, da se pritožnik giblje na območju večih držav; ker ima tudi tuje državljanstvo lahko brez težav zapusti državo; glede na utemeljenost suma storitve kaznivega dejanja prepovedanega prehoda čez državno mejo verjetno pozna prehode preko meje izven uradnih mejnih prehodov; v obeh državah ima dohodke, zato ni eksistenčno pomembno, da ostane v Sloveniji). Zunajobravnavni senat je tudi ugotovil, da je glede na ugotovljene okoliščine podana realna in konkretna bojazen, da bi pritožnik lahko zapustil Slovenijo in s tem onemogočil kazenski postopek in ocenil, da je pripor neogibno potreben za potek kazenskega postopka. Tudi Vrhovno sodišče ugotavlja, da so v razlogih pravnomočnega sklepa o podaljšanju pripora navedene okoliščine, ki kažejo na realno nevarnost, da bi obdolženec, če bi bil na prostosti, pobegnil.
10. Prav tako je preiskovalni sodnik presodil okoliščine, bistvene za odreditev pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti. Obstoj pripornega razloga je preiskovalni sodnik utemeljil s konkretnimi okoliščinami (v razmeroma kratkem času je aktivno sodeloval pri ilegalnem vodenju beguncev preko raznih meja), na podlagi katerih je mogoče utemeljeno sklepati na nevarnost, da bi pritožnik na prostosti ponavljal tovrstna kazniva dejanja. Ocenil je tudi, da je odreditev pripora neogibno potrebna za varnost ljudi (saj nekontrolirano prehajanje tujih državljanov preko meje Republike Slovenije brez dvoma ogroža varnost prebivalcev Republike Slovenije in ostalih držav). Zunajobravnavni senat je pritrdil ugotovitvam preiskovalnega sodnika in dodatno izpostavil okoliščino številnih medsebojnih povezav med soosumljenci in dejstvo, da naj bi kljub temu, da so bili tujci odkriti, osumljenci s takšnim ravnanjem nadaljevali. Iz tega pa tudi po mnenju senata izhaja realna in konkretna bojazen, da bi na prostosti pritožnik lahko ponavljal takšna kazniva dejanja.
Zunajobravnavni senat še ugotavlja, da je pripor neogibno potreben za varnost ljudi, v zvezi s tem pa poudarja, da je pripor sorazmeren teži dejanj, ki se očitajo pritožniku, saj gre za zlorabljanje težkih finančnih in socialnih stisk ljudi, ki želijo priti iz vzhoda na zahod, pri tem pa poteka ilegalno vodenje v nedovoljenih in neprimernih pogojih (brodenje po vodi, prevažanje v prostorih za tovor), kar pomeni, da je ogroženo njihovo zdravje in se izrablja njihova stiska. Pri tem jim po mnenju senata niso zagotovljeni niti minimalni higienski in varnostni pogoji.
Zunajobravnavni senat je tudi konkretno ocenil, da pripora ni mogoče nadomestiti s hišnim priporom oziroma z varščino, saj izrek navedenih ukrepov ne bi mogel preprečiti ponavljanja takšnih in podobnih dejanj, poleg tega pa varščine tudi ni mogoče položiti v primeru obstoja ponovitvene nevarnosti kaznivih dejanj iz XXIX. poglavja KZ. Tudi Vrhovno sodišče ugotavlja, da so v razlogih pravnomočnega sklepa o podaljšanju pripora podrobno obrazložene okoliščine, ki kažejo na realno nevarnost, da bi obdolženec, če bi bil na prostosti, s takimi dejanji nadaljeval in pojasnjeni razlogi, zakaj z milejšimi ukrepi ljudem ne bi mogli zagotoviti varnosti.
11. Iz navedenega je razvidno, da so sodišča na podlagi konkretnih okoliščin prepričljivo utemeljila begosumnost in zadostila ustavni zahtevi neogibne potrebnosti pripora za potek kazenskega postopka. Opredelila pa so tudi konkretne okoliščine, na podlagi katerih so sklepala o obstoju realne nevarnosti, da bi pritožnik na prostosti ponavljal istovrstna kazniva dejanja in ob upoštevanju načela sorazmernosti tudi presodila, da je pripor neogibno potreben za varnost ljudi in da ga ni mogoče nadomestiti z milejšim ukrepom. 12. Ker so sodišča pri odločanju o odreditvi pripora presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo odločitev obrazložila (20. člen Ustave), očitno ni podana kršitev pravice do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave.
13. Ker z izpodbijanimi sklepi o odreditvi pripora niso bile kršene pritožnikove ustavne pravice, Ustavno sodišče ustavne pritožbe v tem delu ni sprejelo v obravnavo.
14. Glede izpodbijanega sklepa Vrhovnega sodišča o podaljšanju pripora pa je treba ugotoviti, da pritožnik ni izkazal, da je pred vložitvijo ustavne pritožbe izčrpal izredno pravno sredstvo. Tudi zoper ta sklep je po določbi četrtega odstavka 420. člena ZKP namreč dopustno vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti. Pritožnik tudi ni predlagal izjemne obravnave ustavne pritožbe v tem delu pred izčrpanjem izrednega pravnega sredstva. Zato je bilo treba ustavno pritožbo v tem delu zavreči. Že glede na datum izdaje izpodbijanega sklepa pa je treba ugotoviti, da ima pritožnik še vedno odprt rok za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti.
C.
15. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi druge alinee prvega odstavka in prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) v sestavi: predsednica senata dr. Mirjam Škrk ter člana dr. Zvonko Fišer in dr. Ciril Ribičič.
Predsednica senata:
dr. Mirjam Škrk