Up-219/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-219/97
Datum odločitve:
13. 4. 2000
Objavljeno:
OdlUS IX, 135
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.219.97
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 59/96 z dne 15. 4. 1997
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča se razveljavi.

Zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Izpodbijana sodba odstopa od siceršnje sodne prakse, ki priznava zamudne obresti za občasne denarne dajatve od vložitve tožbe dalje, ne da bi to odstopanje kakorkoli utemeljila. S tem krši pritožnikovo pravico do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave.
Geslo:
Pravica do pravnega sredstva.
Enako varstvo pravic.
Načelo enakosti pred zakonom.
Enakost sodne prakse (rednih sodišč).
Obresti, zamudne, za denarne dajatve.
Vojaške pokojnine, izplačevanje.
Pokojninsko in invalidsko zavarovanje, vojaške pokojnine.
Pravica do povračila škode.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 23., 26. čl.
Zakon o obligacijskih razmerjih (ZOR), 277., 279. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 59. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
4. 7. 1997
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US20074
Dokument v PDF obliki:
Up-219-97.pdf
132 KB
Prenesite datoteko
Up-219/97
13. 4. 2000
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Ž. na seji dne 13. aprila 2000
o d l o č i l o:
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 59/96 z dne 15. 4. 1997 se razveljavi.
2. Zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožniku je bila s pravnomočno sodbo priznana pravica do izplačevanja akontacije vojaške starostne pokojnine od 1. 11. 1991 dalje. Z dopolnilno sodbo št. Ps 141/94 z dne 8. 12. 1994 je Delovno in socialno sodišče v Ljubljani zavrnilo zahtevek za plačilo zamudnih obresti od pripadajočih mesečnih zneskov pokojnine. Višje delovno in socialno sodišče je pritožbo zoper dopolnilno sodbo zavrnilo kot neutemeljeno s sodbo št. Psp 28/95 z dne 18. 1. 1996, Vrhovno sodišče pa je z izpodbijano sodbo kot neutemeljeno zavrnilo tudi revizijo.
2. Pritožnik navaja, da je bilo v sodnem postopku ugotovljeno, da je Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje neutemeljeno zavrnil zahtevek za izplačevanje akontacije vojaške pokojnine. Pokojnino bi mu torej moral zavod izplačevati od 1.11. 1991. Pritožnik je bil prisiljen svojo pravico uveljavljati v sodnem postopku, zaradi česar je pripadajočo pokojnino prejel šele po pravnomočnosti sodbe. Tožena stranka je bila v zamudi od 1. 11. 1991 naprej, zaradi česar je dolžna od neizplačanih zneskov pokojnin plačati zamudne obresti. Zavrnitev zahtevka za plačilo zamudnih obresti postavlja pritožnika v neenakopraven položaj v primerjavi z zavarovanci, katerih zahtevkom je tožena stranka ugodila. Temeljna funkcija zamudnih obresti naj bi bila ohranitev realne vrednosti denarja. Pritožnik je brez svoje krivde realno prejel znatno nižjo pokojnino, kot pa bi mu šla v primeru, če bi jo prejemal pravočasno. S tem naj bi mu bila kršena pravica do enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave in pravica do povračila škode iz 26. člena Ustave.
3. Pritožnik se tudi ne strinja s pravnim stališčem Vrhovnega sodišča v revizijski sodbi, da je podlaga za zavrnitev zahtevka prvi odstavek 279. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78, 39/85 in 57/98 - v nadaljevanju:
ZOR). Po tej določbi od zapadlih pa neplačanih občasnih denarnih dajatev ne tečejo zamudne obresti. Po mnenju pobudnika taka določba ne precizira v zadostni meri, katere so občasne denarne dajatve. Sodna praksa naj bi priznavala zamudne obresti tudi od zapadlih občasnih denarnih dajatev od dneva njihove zapadlosti: na primer za preživninske dajatve, za dajatve iz naslova neplačane plače, za anuitete. Po mnenju pritožnika se revizijsko sodišče neutemeljeno sklicuje, da plači ni mogoče dati značaja občasne denarne dajatve. Pritožnik še meni, da je Vrhovno sodišče prezrlo določbo tretjega odstavka 279. člena ZOR, po kateri naj bi tudi njemu šle zamudne obresti vsaj od dneva, ko je na sodišču vložil zahtevek za njihovo plačilo.
4. Pritožnik podrejeno, če bi bilo Ustavno sodišče mnenja, da prvi odstavek 279. člena ZOR ne daje podlage za priznanje zamudnih obresti, predlaga presojo ustavnosti te zakonske določbe. Meni, da brez utemeljenega razloga postavlja v podrejeni položaj upnike, ki jim gredo občasne denarne dajatve.
5. Vrhovno sodišče na ustavno pritožbo ni odgovorilo.
B.
6. Ni mogoče pritrditi pritožniku, da je bila z izpodbijano sodbo kršena njegova pravica iz 26. člena Ustave. Ta mu ne glede na izpodbijano odločitev vselej omogoča, da zahteva od države povračilo škode, ki mu jo v zvezi z opravljanjem službe ali kakšne druge dejavnosti državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil s svojim protipravnim ravnanjem stori oseba ali organ, ki tako službo ali dejavnost opravlja. Zamudne obresti pa so posledica zamude z izpolnitvijo denarne obveznosti in se dolgujejo tudi ne glede na to, ali je upnik zaradi dolžnikove zamude pretrpel kakšno škodo ali ne (277. in 278. člen ZOR).
7. Sodišči prve in druge stopnje sta zavzeli pravno stališče, da je bila pritožniku pravica do akontacije vojaške pokojnine priznana šele s sodno odločbo, zato pred tem ni bilo podlage za izvršitev obveznosti in s tem tudi do zamude ni moglo priti.
Zahtevek za plačilo zamudnih obresti sta zato zavrnili, ker naj ne bil izpolnjen pogoj iz prvega odstavka 277. člena ZOR.
Vrhovno sodišče pa se je postavilo na stališče, da je pokojnina občasna denarna dajatev, za katere naj bi na podlagi prvega odstavka 279. člena ZOR velja prepoved obrestovanja. Pritožnik v ustavni pritožbi temu pravnemu stališču nasprotuje. S tem zatrjuje nepravilno uporabo materialnega prava. Odločitev je Vrhovno sodišče utemeljilo z razlogi, oprtimi na razlago ustreznih zakonskih določb obligacijskega prava in predpisov, ki urejajo izplačevanje pokojninskih dajatev, in ki ne posegajo na raven človekovih pravic ali svoboščin. Odločitev, ali je neko denarno dajatev šteti za občasno, je prepuščena sodišču, morebitna nepravilna odločitev sodišča s tem v zvezi pa je zato zgolj kršitev zakona in ne kršitev ustavnih pravic. Za ugotavljanje kršitve zakona, če pri tem ne gre obenem tudi za kršitev katere od ustavnih pravic, pa Ustavno sodišče ni pristojno. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) namreč Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine.
8. Če gre zgolj za očitek nepravilne uporabe materialnega prava, ki na raven človekovih pravic in svoboščin ne posega, bi Ustavno sodišče kvečjemu lahko presojalo, ali je izpodbijana sodba očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve. V tem primeru bi namreč lahko šlo za kršitev enakega varstva pravic po 22. členu Ustave, ki vključuje tudi prepoved sodniške samovolje oz. arbitrarnosti. Vendar izpodbijani sodbi v obravnavanem primeru takšnih pomanjkljivosti gotovo ni mogoče očitati. Vrhovno sodišče je odločitev, da gre za občasno denarno dajatev, oprlo na ustrezne določbe zakonov ter svojo odločitev tudi izčrpno obrazložilo z argumenti, ki jih v pravni znanosti uveljavljene metode razlage zakonov tudi dopuščajo.
9. Ustavno relevanten pa bi lahko bil očitek pritožnika, da naj bi sodišče v njegovem primeru odločilo drugače kot v siceršnjih podobnih primerih. Če namreč sodišče samovoljno in arbitrarno odloči drugače, kot sicer redno odločajo sodišča v podobnih primerih, je lahko prekršena pravica do enakosti pred zakonom po 14. členu Ustave, ki se na področju sodnih postopkov izraža kot pravica do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave. V obravnavani zadevi je ta očitek neutemeljen v tistem delu, kjer se pritožnik sklicuje na odločitve Vrhovnega sodišča o preživninskih obveznostih, anuitetah in obročnih plačilih kot občasnih denarnih dajatvah. Svojega položaja pritožnik tudi ne more primerjati s položajem tistih upravičencev, pri katerih ni bilo spora o pravici do akontacije vojaških pokojnin. Primerjati bi bilo mogoče le prakso Vrhovnega sodišča v drugih primerih, kjer je bila pravica do akontacije vojaške pokojnine upravičencu priznana šele s sodno odločbo. Ustavno sodišče po pregledu objavljene sodne prakse Vrhovnega sodišča ugotavlja, da je to sodišče odločilo enako tudi v drugih primerih glede enake dejanske in pravne problematike: pokojnino in druge pravice iz pokojninskega zavarovanja je štelo za občasno denarno dajatev, za katero noben zakon izrecno ne določa plačila zamudnih obresti.
10. Očitek pritožnika pa je utemeljen v tistem delu, ko zatrjuje, da sodišče ni upoštevalo tretjega odstavka 279. člena ZOR. Po tej določbi tečejo zamudne obresti od občasnih zapadlih denarnih dajatev od dneva, ko je pri sodišču vložen zahtevek za njihovo plačilo. Tudi v tem delu gre sicer za očitek nepravilne uporabe materialnega prava, ki pa posega v pritožnikove človekove pravice. Smisel določbe prvega odstavka 279. člena ZOR je v omejitvi zamudnih obresti pri periodičnih dajatvah, ker sicer lahko dosežejo tudi nesorazmerno visoke zneske. Ne gre pa za absolutno prepoved. Zakon lahko določi, v katerih primerih zamudne obresti tečejo tudi od takih dajatev, že ZOR sam pa v tretjem odstavku 279. člena določa, da tečejo zamudne obresti od dneva, ko je pri sodišču vložen zahtevek za plačilo.
11. Pritožnik je v tožbi (predlogu za sodno varstvo) uveljavljal zakonite zamudne obresti od vsakomesečnega zapadlega zneska do plačila. S pravnomočno sodbo je bil tak njegov zahtevek zavrnjen, ker da do zamude sploh še ni prišlo. V pritožbenem in revizijskem postopku je zato pritožnik lahko uveljavljal le zmotno uporabo materialnega prava glede takega pravnega stališča. Šele z revizijsko sodbo je bil njegov zahtevek zavrnjen na drugi pravni podlagi, torej ob drugačni uporabi materialnega prava. Pravnega sredstva zoper tako odločitev pa pritožnik ni imel (razen te ustavne pritožbe).
12. Ustavno sodišče je že sprejelo stališče, da možnost, da Vrhovno sodišče v sporu odloči dokončno in meritorno, najbolj učinkovito zagotavlja enotno uporabo prava v državi in s tem uresničitev pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) kot izraz splošnega načela enakosti pred zakonom (14. člen Ustave). Možnost spremembe odločitve pred Vrhovnim sodiščem v primeru, ko je sporna zgolj pravilnost uporabe prava, omogoča učinkovito pravno varstvo in zato tudi ni v nasprotju s 23. členom Ustave. Navedeno pa seveda pomeni, da mora Vrhovno sodišče v takih primerih posebej obrazložiti (utemeljiti) spremembo pravnomočne sodbe, posebej še kolikor odločitev pomeni spremembo njegove sodne prakse ali od nje odstopa.
13. Izpodbijana sodba nima obrazložitve o tem, zakaj je bil pritožnikov obrestni zahtevek zavrnjen tudi za čas od vložitve tožbe dalje. Iz objavljenih sodb Vrhovnega sodišča pa je mogoče ugotoviti, da je to sodišče priznavalo zamudne obresti od vložitve tožbe dalje tudi od neizplačanih obresti (na podlagi drugega odstavka 279. člena ZOR) in od občasnih zapadlih denarnih dajatev (na podlagi tretjega odstavka 279. člena ZOR).
Iz sodne prakse tudi izhaja, da je Vrhovno sodišče pravnomočne sodbe spreminjalo tako, da je obrestne zahtevke od občasnih denarnih dajatev zavrnilo le za čas pred vložitvijo tožbe.
14. Izpodbijana sodba torej odstopa od siceršnje sodne prakse, ki priznava zamudne obresti za občasne denarne dajatve od vložitve tožbe dalje, ne da bi to odstopanje kakorkoli utemeljila. S tem krši pritožnikovo pravico do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave. Zato jo je Ustavno sodišče razveljavilo in vrnilo zadevo Vrhovnemu sodišču v ponovno odločanje. Vrhovno sodišče bo moralo bodisi svojo odločitev ustrezno spremeniti ali obrazložiti, zakaj pri pokojninskih dajatvah ni mogoče uporabiti določbe tretjega odstavka 279. člena ZOR, ki sicer tudi pri občasnih denarnih dajatvah dopušča uveljavljanje zamudnih obresti od vložitve tožbe dalje.
15. Podrejene pobude za oceno ustavnosti prvega in tretjega odstavka 279. člena ZOR Ustavno sodišče ni presojalo, saj ZUstS ne omogoča, da bi pritožnik ob vložitvi ustavne pritožbe podrejeno predlagal presojo ustavnosti zakona. Sicer pa bi Ustavno sodišče, če bi v postopku za preizkus ustavne pritožbe ugotovilo, da izpodbijana sodna odločba temelji na protiustavnem zakonu, ta zakon razveljavilo po uradni dolžnosti (drugi odstavek 59. člena ZUstS).
C.
16. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Mirjam Škrk, dr. Lojze Ude in dr. Dragica Wedam- Lukić. Odločbo je sprejelo soglasno.
P r e d s e d n i k
Franc Testen