U-I-114/98
Natisni
Opravilna št.:
U-I-114/98
Datum odločitve:
15. 7. 1999
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 61/99 in OdlUS VIII, 187
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:U.I.114.98
Akt:
Zakon o popravi krivic (Uradni list RS, št. 59/96) (ZPKri)
Izrek:
Zakon o popravi krivic ni v neskladju z Ustavo.

Ni v skladu z Ustavo, da zakonodajalec ni s posebnim zakonom uredil pogojev in postopka za uveljavljanje pravice do odškodnine po Zakonu o popravi krivic .
Evidenčni stavek:
Neutemeljena opustitev zakonske ureditve pogojev in postopka za uveljavljanje pravice do odškodnine je v neskladju z načelom varstva zaupanja v pravo kot enim od načel pravne države (2. člen Ustave).
Možnost poravnave o višini odškodnine ni v neskladju z načelom enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave.
Po Poslovniku Državnega zbora je mogoče ponoviti glasovanje tudi, če to zahteva katerikoli od poslancev, ne da bi bilo z glasovalno napravo tehnično kaj narobe. Ponovno glasovanje o ZPKri zato ni bilo v neskladju s Poslovnikom.
Geslo:
Načela pravne in socialne države.
Načelo enakosti pred zakonom.
Načelo suverenosti ljudstva.
Ugotovitev neskladnosti zakona z Ustavo zaradi pravne praznine brez določitve roka zakonodajalcu za uskladitev.
Predpisi, pravne praznine.
Krivica, poprava krivic, pravica do odškodnine.
Ustavno sodišče, poziv zakonodajalcu za odpravo ugotovljene neustavnosti.
Vojna, vojna odškodnina.
Pritrdilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 2., 3., 14., 161. čl.
Zakon o žrtvah vojnega nasilja (ZZVN), 15., 28., 33. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 21., 48. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi št. U-I-17/94 z dne 13. 10. 1994 (OdlUS III,113), št. U-I-86/94 z dne 14. 11. 1996 (OdlUS V,153).
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Lojze Cafuta, Sežana
Datum vloge:
26. 3. 1998
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev – ni v neskladju z Ustavo/zakonom
Dokument:
US19611
Dokument v PDF obliki:
U-I-114-98_LM.pdf
132 KB
Prenesite datoteko
U-I-114-98.pdf
131 KB
Prenesite datoteko
U-I-114/98
15. 7. 1999
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Lojzeta Cafute iz Sežane na seji dne 15. julija 1999
o d l o č i l o:
1. Zakon o popravi krivic (Uradni list RS, št. 59/96) ni v neskladju z Ustavo.
2. Ni v skladu z Ustavo, da zakonodajalec ni s posebnim zakonom uredil pogojev in postopka za uveljavljanje pravice do odškodnine po Zakonu o popravi krivic .
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pobudnik navaja, da mu je na podlagi Zakona o popravi krivic (Uradni list RS, št. 59/96 in 68/98-odl. US - v nadaljevanju:
ZPKri) s sklepom pristojne komisije priznan status bivšega političnega zapornika in iz tega naslova med drugimi tudi pravica do odškodnine za čas odvzema prostosti. Pobudnik meni, da določba ZPKri, ki omogoča poravnavo o odškodnini ni v skladu z načelom enakosti pred zakonom. Neenakost naj bi bila v tem, da bi s pogajanji lahko nekateri upravičenci dobili višjo, drugi pa nižjo odškodnino. Obenem pa je zakon pomanjkljiv, ker napotuje na zakon o skladu za poplačilo vojne odškodnine, ki pa ga še ni. Poleg tega pobudnik uveljavlja tudi kršitev postopka, po katerem je bil zakon sprejet. V postopku naj bi bil že sprejet prvotni predlog zakona, ki je vseboval tudi določbe o višini odškodnine. Na zahtevo poslanke je bilo glasovanje ponovljeno, v ponovnem glasovanju pa prvotno predlagani zakon ni bil sprejet.
2. Državni zbor v odgovoru na pobudo navaja, da poravnava med upravičencem do odškodnine in njenim izplačevalcem sama po sebi še ne utemeljuje trditve o neenakopravnosti, pa tudi ne razlike med posameznimi različnimi vrstami odškodnin, če niso višine teh odškodnin nerazumno oziroma neutemeljeno nesorazmerne. V zapisih sej Državnega zbora ni podlage za trditve pobudnika o napačnem glasovanju pri sprejemanju zakona. Pač pa Državni zbor meni, da dejstvo, da še ni uveljavljen zakon, ki bi omogočal izplačilo odškodnin upravičencem, lahko posega v načela pravne države, torej v določbo 2. člena Ustave.
3. Vlada v svojem mnenju z dne 22. 4. 1999 - poslanem Državnemu zboru in Ustavnemu sodišču - navaja, da je pobuda utemeljena tako glede zatrjevane kršitve načela enakosti pred zakonom, glede vsebinskih pomanjkljivosti zakona, kot tudi glede kršitve zakonodajnega postopka. Pri tem pa navaja, da ZPKri napotuje glede višine odškodnine in postopka za njeno uveljavljanje na predpis, ki še ni bil sprejet. Zato upravičenja iz ugotovljenega statusa bivšega političnega zapornika učinkujejo le deklaratorno, s tem pa naj bi bila podana bistvena pomanjkljivost pri izvajanju zakona.
B.
4. ZPKri v 5. členu določa, da ima oseba, ki ji je priznan status bivšega političnega zapornika, pravico do odškodnine.
Višino odškodnine in postopek za uveljavljanje pravice do odškodnine določa in ureja zakon, ki ureja sklad za poplačilo vojne odškodnine. O odškodnini lahko upravičenec in država skleneta tudi poravnavo. Na podlagi 7. člena ZPKri se sredstva za plačila odškodnin zagotavljajo v skladu za poplačilo vojne odškodnine.
5. ZPKri daje pravno podlago upravičencu za odškodninski zahtevek in določa zavezanca za plačilo odškodnine. S takim zahtevkom lahko upravičenec prosto razpolaga: lahko se mu celo odpove ali pa se z zavezancem poravna o višini odškodnine.
Možnost poravnave o višini odškodnine po ZPKri ni v neskladju z načelom enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave - tako možnost imajo enako vsi upravičenci. Če se o višini odškodnine ne poravnajo, lahko uveljavljajo odmero odškodnine po zakonskih kriterijih oziroma jo uveljavljajo s tožbo pred sodiščem.
6. ZPKri je bil sprejet na 53. izredni seji Državnega zbora dne 11. 10. 1996: od navzočih 55 poslancev je zanj glasovalo 46 poslancev, proti pa nihče. Iz zapisnika seje ne izhaja, da bi bilo glasovanje o predlogu zakona ponovljeno iz kakršnegakoli razloga. Pobudnik očitno navaja domnevno sporno glasovanje v postopku o predlogu zakona, ki so ga v zakonodajni postopek vložili trije poslanci v imenu poslanske skupine SLS. Toda zakonodajni postopek, ki se je končal s sprejemom ZPKri, je tekel o predlogu zakona, ki ga je določila Vlada (Poročevalec DZ št. 7/94 - prva obravnava; Poročevalec DZ št. 55/95 - druga obravnava; Poročevalec DZ št. 21/96 - tretja obravnava). Ustavno sodišče lahko na podlagi tretjega odstavka 21. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) odloča le o ustavnosti in zakonitosti postopkov sprejemanja izpodbijanega zakona, ne pa tudi ustavnosti in zakonitosti sprejemanja zakonov v postopkih, ko se zakonodajni postopek ni končal s sprejemom zakona (čeprav z isto ali podobno vsebino). Vladni predlog zakona je vseboval določbe o višini odškodnine v predlogu za prvo obravnavo (podobno kot predlog poslancev SLS), vendar so bile take določbe nadomeščene s sprejetim besedilom v 5. členu že v drugi obravnavi. Zato tudi če Državni zbor predloga zakona ne bi sprejel, to še ne bi pomenilo, da je sprejet predlog zakona iz prejšnjega zakonodajnega postopka. Zakonodajni postopek bi se le zaključil in bi se lahko znova začel od začetka na podlagi novega predloga.
7. Že z odločbo št. U-I-17/94 z dne 13. 10. 1994 (Uradni list RS, št. 74/94 in OdlUS III,113) je Ustavno sodišče odločilo: "Če je zakonodajalec z zakonom napovedal, da bo določeno vprašanje uredil s posebnim zakonom, pa tega ni izpolnil, zakon oziroma njegove posamezne določbe, katerih vsebino mora posebni zakon dopolniti, niso v skladu z načelom zaupanja v pravo kot enim od načel pravne države (2. člen Ustave)".
8. Zakon o lastninskem preoblikovanju podjetij (Uradni list RS, št. 55/92, 7/93, 31/93, 32/94 - odl. US in 1/96 - v nadaljevanju: ZLPP) je predvidel sprejem posebnega zakona o skladu za poplačilo vojne škode (33. člen ZLPP). Zakonodajalec si je s tem naložil obveznost, da bo sprejel poseben zakon, s katerim bo uredil vprašanja uporabe tistega dela likvidnih oziroma denarnih sredstev Sklada Republike Slovenije za razvoj, ki bo namenjen za plačilo vojne odškodnine.
9. Z odločbo št. U-I-86/94 z dne 14. 11. 1996 (Uradni list RS, št. 68/96 in OdlUS V, 153) je Ustavno sodišče odločilo o ustavnosti Zakona o žrtvah vojnega nasilja (Uradni list RS, št. 63/95, 8/96 in 44/96 - v nadaljevanju: ZZVN), ki ima glede odškodnine podobne določbe kot izpodbijani ZPKri. Ugotovitev, da ni v skladu z Ustavo, ker zakonodajalec ni uredil pogojev in postopka za uveljavljanje pravice žrtev vojnega nasilja do povrnitve vojne škode s posebnim zakonom, je Ustavno sodišče utemeljilo:
"22. Dejstvo, da naj bi se postopek za uveljavitev pravice do vojne odškodnine uredil v posebnem zakonu (kar določa 15. člen ZZVN) samo po sebi ustavnopravno ni sporno. V okviru proste, le s splošnimi ustavnimi načeli vezane presoje zakonodajalca je, da pravice in obveznosti pravnih subjektov ureja v enem ali več zakonih. V neskladju z načeli pravne države pa je, če zakonodajalec brez stvarno utemeljenih razlogov odlaga zakonsko ureditev, ki je nujna za uveljavitev priznane pravice posameznika. Pravica, ki je ni mogoče uveljaviti, je prazna.
Ureditev pravice do vojne odškodnine v ZZVN tako, da napotuje na drug, neobstoječ zakon, ima enak učinek, kot če pravice ne bi bilo.
23. Vprašanje zagotavljanja sredstev za uveljavljanje in uživanje posameznih pravic po ZZVN ureja njegov 28. člen, ki to obveznost nalaga državnemu proračunu. Zagotovitev pravic po ZZVN zato ni neposredno odvisna od sprejema zakona o ustanovitvi Sklada za plačilo vojne odškodnine po 33. členu ZLPP. Vendar pa upravičenci vojne odškodnine ne morejo uveljaviti, ker še ni bil sprejet zakon, ki bi določal višino odškodnine in postopek za njeno uveljavljanje. V uvodni obrazložitvi predloga ZZVN je izrecno navedeno: "Odškodninska vprašanja se bodo urejala v skladu s 33. členom zakona o lastninskem preoblikovanju podjetij, po katerem se sredstva Sklada Republike Slovenije za razvoj uporabijo tudi za poplačilo vojne odškodnine".
24. Z neutemeljeno opustitvijo zakonske ureditve pogojev in postopka za uveljavljanje pravice do vojne odškodnine je zakonodajalec porušil načelo varstva zaupanja v pravo kot eno od načel pravne države (2. člen Ustave). Taka neustavna ureditev ne omogoča razveljavitve. Ni namreč neustavno to, da ZZVN priznava žrtvam vojnega nasilja pravico do vojne odškodnine. Neustavno je to, da te pravice ne uzakonja tako, da bi bila uresničljiva.
Zato je Ustavno sodišče le ugotovilo neskladnost take ureditve z Ustavo in je zakonodajalcu naložilo, da v določenem roku sprejme zakon, s katerim bo v celoti uredil vprašanja vojne odškodnine."
10. Z odločbo št. U-I-86/94 je Ustavno sodišče določilo zakonodajalcu rok šest mesecev za odpravo ugotovljene neustavnosti. Odločba je bila objavljena v Uradnem listu št. 68/96 dne 29. 11. 1996. Rok za odpravo neustavnosti je torej potekel 29. 5. 1997, Državni zbor pa napovedanega zakona še ni sprejel, niti ni kako drugače odpravil ugotovljene neustavnosti.
11. ZZVN in ZPKri sta dva različna zakona, ki urejata sicer delno povezane oziroma sorodne pravice. Glede vprašanja odškodnine upravičencem po enem in drugem zakonu, pa se oba sklicujeta na isti poseben zakon - zakon, ki bo urejal sklad za poplačilo vojne odškodnine. Ustavno sodišče je o neustavnosti ureditve, ki pravice do odškodnine ne uzakonja tako, da bi bila uresničljiva, že odločilo, brezuspešen potek roka za odpravo protiustavnosti pa sam po sebi ne more vplivati na drugačno odločitev Ustavnega sodišča v tej zadevi. Zato je Ustavno sodišče tudi ob presoji ustavnosti ZPKri lahko le ugotovilo, da ni v skladu z Ustavo, da zakonodajalec ni s posebnim zakonom uredil pogojev in postopka za uveljavljanje pravice do odškodnine upravičencem po ZPKri. Pri tem se sklicuje na razloge, navedene že v odločbi št. U-I-86/94, povzete v točki 9 te obrazložitve.
12. Ustavno sodišče hkrati ugotavlja, da Državni zbor s svojim ravnanjem krši zakonsko obveznost, določeno na podlagi tretjega odstavka 161. člena Ustave v drugem odstavku 48. člena ZUstS.
Noben organ državne oblasti ne sme opuščati dejavnosti, ki jih mora opraviti znotraj svojega delokroga. S takšnim ravnanjem zakonodajalec krši načela pravne države (2. člen Ustave) in načelo delitve oblasti (drugi odstavek 3. člena Ustave). Zato Ustavno sodišče poziva zakonodajalca, da izvrši svojo ustavno in zakonsko dolžnost. Ni pa Ustavno sodišče določilo roka, do katerega mora Državni zbor ugotovljeno protiustavnost odpraviti. Rok za sprejem zakona, ki bo urejal sklad za poplačilo vojne odškodnine je bil že določen, pa ga Državni zbor ni upošteval. Ugotovljena protiustavnost zahteva njeno takojšnjo odpravo - torej sprejem manjkajočega zakona v čimkrajšem času.
C.
13. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 21. in 48. člena ZUstS v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Zvonko Fišer, dr. Miroslava Geč - Korošec, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Lojze Ude, dr. Mirjam Škrk in dr. Dragica Wedam - Lukić. Odločbo je sprejelo soglasno. Sodnik Testen je dal pritrdilno ločeno mnenje.
P r e d s e d n i k :
Franc Testen
Pritrdilno ločeno mnenje sodnika Testena, ki se mu pridružuje sodnica dr. Škrk
1.
V razpravi pred sprejetjem odločitve v tej zadevi sem se zavzemal prvenstveno za to, da sodišče najde način odločitve, ki bi pobudniku in drugim prizadetim bivšim političnim zapornikom, ki še vedno razpolagajo le s popolnoma prazno pravico do odškodnine, omogočila takojšnje uveljavljanje te pravice. Nisem se namreč mogel sprijazniti z ugotovitvijo, da je v okvirih svojih pristojnosti Ustavno sodišče obsojeno na to, da ponovno pove zakonodajalcu, da je sedanja ureditev protiustavna, ga morebiti še opozori, da s svojo neaktivnostjo hudo krši določbe 2. in 3. člena Ustave, posledice te dvakratne protiustavnosti pa še naprej nosijo nekdanji politični zaporniki (v enaki meri pa tudi nekatere žrtve vojnega nasilja in žrtve v vojni za Slovenijo 1991).
2.
Ob teh predpostavkah in s temi motivi sem predlagal, naj Ustavno sodišče razveljavi tretji odstavek 5. člena Zakona o popravi krivic, ki možnost uveljavljanja odškodnine bivših političnih zapornikov in svojcev po vojni pobitih oseb veže na sprejetje posebnega zakona, ki (bo) ureja(l) sklad za poplačilo vojne odškodnine. Ustavno sodišče bi ob takšni razveljavitvi v obrazložitvi utemeljilo, da imajo te osebe na podlagi prvega odstavka 5. člena pač pravico do odškodnine po splošnih in posebnih predpisih (ZOR, ZKP in ZIKS), ki urejajo odškodninsko odgovornost države. Zavedam se, da ti predpisi niso v celoti prilagojeni škodnim dogodkom, ki so po ZPKri podlaga za odškodninsko odgovornost, zato sem predlagal, naj v takšnem primeru sodišče odloči, da razveljavitev začne učinkovati v določenem roku (n.pr. šest mesecev) po objavi odločbe v Uradnem listu. V tem času bi imel zakonodajalec možnost, da vendarle uveljavi svojo prvotno zamisel in vprašanje višine teh vrst odškodnine in postopkov za njihovo uveljavljanje uredi v celoti posebej.
3.
Ko je sodišče preučevalo možnost takšne odločitve, je ugotovilo, da zoper takšno odločitev obstajajo številni pomisleki (v nadaljevanju v glavnem povzemam vsebino pomislekov, kot jih je v poročilu za sejo sodišča predstavila sodnica poročevalka Modrijanova, delno pa utemeljitev, ki jo je prispevala sodnica dr. Škrkova):
1. Zakon o skladu za poplačilo vojne odškodnine (ZSPVO) se navezuje na tri zakone (bolje rečeno, nanj se sklicujejo trije zakoni): Zakon o žrtvah vojnega nasilja (ZZVN), Zakon o popravi krivic (ZPKri) in Zakon o posebnih pravicah žrtev v vojni za Slovenijo 1991. Že zaradi spoštovanja načela enakosti bi morali imeti vsi upravičenci enake možnosti za uveljavljanje odškodnine. To pomeni, da bi moralo Ustavno sodišče enako rešitev sprejeti za vse tri zakone.
2. ZZVN v 28. členu določa, da sredstva za zagotavljanje pravic žrtvam vojnega nasilja zagotavlja proračun; torej bi upravičenci po tem zakonu morda lahko celo uspeli v odškodninski pravdi zoper državo, čeprav posebnega zakona o odškodnini še ni.
Ustavno sodišče pa je že v odločbi št. U-I-86/94 z dne 14.11.1996 (prisilni mobiliziranci) ugotovilo, da uveljavitev pravice do odškodnine ni mogoča, ker še ni sprejet zakon, ki bi določal višino odškodnine in postopek za njeno uveljavljanje.
Določena sta le pravica do nje (kot posledica odločitve o statusu žrtve vojnega nasilja) in vir sredstev.
3. ZPKri daje v drugem odstavku 5. člena na prvi pogled celo oprijemljivejšo možnost: sklenitev poravnave z državo; vendar praktično uporabnost te določbe izniči s prvim odstavkom 7. člena, po katerem se sredstva za odškodnine zagotavljajo v skladu za poplačilo vojne odškodnine. Vir sredstev v tem primeru ni neposredno proračun, čeprav iz obrazložitve predloga ZSPVO za drugo branje izhaja, da bo pretežni del sredstev le prispeval proračun (Poročevalec DZ, št. 52/99).
4. Pri ZPKri je treba upoštevati tudi njegovo razmerje do Zakona o kazenskem postopku (ZKP). ZPKri uvaja posebno pravno sredstvo - revizijo, s katero se lahko spremeni pravnomočna obsodilna kazenska sodba poleg primerov, ki jih ureja že ZKP (21. člen ZPKri). Ker ZKP omogoča uveljavljanje povrnitve škode v primeru sodne rehabilitacije, ima ZPKri tudi kolizijske določbe. V 35. in 36. členu ureja razmerje med odškodninskimi zahtevki v enem ali drugem postopku.
5. Odškodnina, ki bo predmet ZSPVO gre upravičencu zgolj na podlagi priznanja statusa bivšega političnega zapornika in sploh ni treba, da pride do sodne rehabilitacije (ne po ZPKri ne po ZKP). O statusu bivšega političnega zapornika odloča Vladna komisija in ne sodišče. Upravičenec pa že sedaj lahko pride do odškodnine na podlagi sodne rehabilitacije: bodisi na podlagi izrednih pravnih sredstev po ZKP bodisi na podlagi revizije po ZPKri.
6. Odškodnina po ZSPVO naj bi se izplačevala v obliki odškodnine za telesno in duševno trpljenje in odškodnine za izgubo življenja bližnjega - ne pa tudi za druge oblike nepremoženjske škode in tudi ne za premoženjsko škodo.
7. Upoštevati je tudi razloge za izdajo ZPKri (Poročevalec DZ, št. 7/95; drugi in tretji odstavek 1. točke uvodne obrazložitve).
8. Če izhajamo iz načela, da je (pravni) temelj te odškodnine po današnjih pravnih standardih nesprejemljivo (protipravno, protiustavno) ravnanje režima, ki je vladal v nekdanji državi, potem je treba upoštevati, da je nastopilo mednarodnopravno dejstvo, da je nekdanja država tega režima, to je nekdanja SFRJ razpadla, Republika Slovenija pa je kot ena njenih pravnih naslednic nova država. Po splošnih pravnih načelih o nasledstvu držav pa se t.im. deliktna odgovornost države predhodnice oz. odgovornost, ki nastane iz njenega protipravnega ravnanja, ne prenaša na državo naslednico, ne glede na to, kakšna usoda je doletela prejšnjo državo, torej tudi, če je ta razpadla in ne obstaja več, kot se je to zgodilo pri nekdanji SFRJ.
Pomislek, izražen v 1. točki, bi od sodišča zahteval, da po koneksiteti seže še na dva zakona, kar bi zahtevalo izpeljavo obsežnega dodatnega kontradiktornega postopka. Iz pomisleka, navedenega pod 2., 6. in 7. točko, jasno izhaja, da bi Ustavno sodišče v tem primeru pod videzom delne razveljavitve uzakonilo pravico do odškodnine v bistveno drugačnem obsegu, kot je bil zakonodajalčev namen. Iz 3., 4. in 5. točke izhaja, da bi takšna sprememba zakona lahko povzročila toliko nejasnosti, praznin in notranjih nasprotij, da bi se osnovni namen Ustavnega sodišča - pospešiti in olajšati pot prizadetih do uveljavitve odškodnine - lahko v celoti izjalovil. Pomislek, izražen v 8. točki, pa govori o tem, da vzpostavitev splošne odškodninske odgovornosti države za dejanja, za katera bi lahko odgovarjala njena pravna prednica, morda tudi pravno sistemsko in doktrinarno ni dovolj utemeljena. Poleg tega Ustavno sodišče tudi nima na razpolago podatkov, iz katerih bi lahko ugotovilo, kolikšno dodatno breme bi takšna odločitev pomenila za proračun. Tudi ta razmislek narekuje Ustavnemu sodišču še posebno zadržanost.
4.
Soočen z vsemi temi pomisleki sem se moral priključiti k večinski odločitvi, da Ustavno sodišče tudi v tem primeru le ponovno ugotovi, da obstaja protiustavna pravna praznina, ki bi jo bil moral zapolniti zakonodajalec. Pri tem sem moral upoštevati tudi dejstvo, da celo stopnjevana sankcija (to bi bila v tem primeru prvotno predlagana delna razveljavitev z odložnim rokom) ne zagotavlja, da bo zakonodajalec v naknadno podeljenem roku opravil svojo dolžnost (gl. n.pr. zadevo U-I- 190/95). V takšnem položaju je morda res bolje, da odgovornost za nastali protiustaven položaj že sedaj v celoti ostane na zakonodajalcu. Že sedaj pa ocenjujem, da bo zakonodajalec protiustavnost lahko odpravil le, če zaradi njegove zamude in s tem povezanega preteka časa ne bo prizadeta nobena pravica upravičencev oziroma njihovih pravnih naslednikov. Tu se sklicujem na to, kar je Ustavno sodišče reklo v podobnem primeru, ko je zakonodajalec napovedal, da bo določeno pravico uredil s posebnim zakonom, potem pa zamudil tudi rok, ki mu ga je za uresničitev te napovedi dalo ustavno sodišče v ugotovitveni odločbi: "Ob tem Ustavno sodišče vnovič opozarja, da bo zakon moral pravice ... urediti z veljavnostjo za nazaj ..." (U-I-114/95 - OdlUS IV, 120).
5.
K temu, kar je Ustavno sodišče o takšnem nedopustnem ravnanju Državnega zbora že povedalo v točki 12 obrazložitve, dodajam še, da spoštovanje načela delitve oblasti ni le v tem, da nobena od vej oblasti ne posega v pristojnosti druge, ampak tudi v tem, da nobena ne opušča dejavnosti, ki jih je znotraj svojega delokroga dolžna opraviti - še zlasti, kadar ji je taka dolžnost naložena s sodno odločbo. Na to je Ustavno sodišče v skladu s svojo ustavno funkcijo toliko bolj dolžno opozarjati, ker Ustava, razumljivo, ne predvideva takih kršitev temeljnih pravil izvrševanja oblasti v skladu z načeli pravne države in zato tudi ne sistemskih ukrepov zoper nje. (Povzeto iz odločbe, citirane pod tč. 4 tega ločenega mnenja). Da se je z neaktivnostjo zakonodajalca v tem primeru protiustavnost, ki jo je Ustavno sodišče že ugotovilo v odločbi U-I-86/94, še povečala, izhaja med drugim tudi iz tega, da Ustavno sodišče tokrat sploh ni moglo več opraviti funkcije, ki jo ima v sistemu delitve oblasti: po določbi drugega odstavka 48. člena ZUstS bi moralo namreč ob tem, ko je ugotovilo protiustavno stanje, (ponovno) pozvati zakonodajalca, naj protiustavnost odpravi in mu za to določiti primeren rok. Vendar je ocenilo, da bi bilo ponovno določanje roka, potem, ko je prvotno določeni rok neuspešno iztekel že 29.5.1997, nesmiselno. Ustavno sodišče je moralo dvigniti roke in se soočiti z dejstvom, da v tem primeru res nima na razpolago nobenega načina, s katerim bi samo opravilo del dela namesto zakonodajalca.
Franc Testen
dr. Mirjam Škrk