Up-184/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-184/98
Datum odločitve:
2. 2. 1999
Objavljeno:
OdlUS VIII, 134
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:Up.184.98
Akt:
Ustavna pritožba J. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 167/97 z dne 25.3.1998 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 193/96 z dne 27.11.1996 ter sklepom Okrožnega sodišča v Kranju št. P 501/95 z dne 27.6.1996
Izrek:
Ustavna pritožba J. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani ter sklepom Okrožnega sodišča v Kranju se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Ne gre za kršitev pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave) ter pravice do enakega varstva pravic v postopku (22. člen Ustave), če sodišče po uradni dolžnosti ne izvede dokaza, ki bi sicer lahko bil pomemben za odločitev, vendar pa stranka izvedbe tega dokaza ni predlagala.
Vrnitev v prejšnje stanje je neposredno namenjena zagotovitvi pravice do sodelovanja v postopku, ki je izraz pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave), vendar je dopustna le v primeru, če stranka izkaže opravičenost razlogov za zamudo.
Iz pravice do enakega varstva pravic v postopku (22. člen Ustave) izhaja, da se je sodišče dolžno seznaniti z vsemi navedbami stranke ter se do tistih navedb, ki so dopustne, za odločitev v zadevi relevantne ter niso očitno neutemeljene, v obrazložitvi odločbe tudi opredeli.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.
Enako varstvo pravic.
Pravica do sodnega varstva.
Pravica do pravnega sredstva.
Pravica do zdravstvenega varstva.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 23., 25., 51. čl.
Zakon o pravdnem postopku (ZPP), 7. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
7. 7. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19321
Up-184/98
2.2.1999
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe J. A. iz Š. L., ki ga zastopa D. Š., odvetnik v Š. L. na seji senata dne 2. februarja 1999
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba J. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 167/97 z dne 25.3.1998 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 193/96 z dne 27.11.1996 ter sklepom Okrožnega sodišča v Kranju št. P 501/95 z dne 27.6.1996 se ne sprejme v obravnavo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Sodišče prve stopnje je v pravdnem postopku zavrnilo predlog pritožnika za vrnitev v prejšnje stanje. Ocenilo je, da toženec naroka, na katerem je bila izdana sodba zaradi izostanka, ni zamudil iz opravičenega razloga. Pritožbo zoper ta sklep je sodišče druge stopnje zavrnilo ter potrdilo sklep sodišča prve stopnje, Vrhovno sodišče je zavrnilo pritožnikovo revizijo.
2. V ustavni pritožbi pritožnik navaja, da je bil v postopku obravnavan pristransko in neenakopravno, sodišče pa naj bi v njegovi zadevi odločilo "na hitro". Trdi, da se sodišča niso opredelila do njegovih navedb, s čimer naj bi mu bila odvzeta pravica do pravnega sredstva. Navaja, da so sodišča ugotovila, da bi lahko prišel na narok, ne da bi izvedla kakršne koli dokaze. Ta ugotovitev pa je tudi povsem v nasprotju z vsebino zdravniškega potrdila, ki je javna listina in bi sodišče moralo njeno vsebino šteti za resnično. Glede stališča Vrhovnega sodišča, da bi pritožnik, ki ga telefonist na sodišču ni hotel zvezati s sodnikom, lahko zahteval zapis uradnega zaznamka ali pa telefoniral odvetniku in ga pooblastil za pristop na narok, meni, da je povsem neživljenjsko. Stališče, ki bolnemu človeku odreka pravico do mirovanja, naj bi bilo v nasprotju tudi z ustavno pravico do zdravstvenega varstva. Neenakopravno obravnavanje pritožnika pa naj bi se kazalo tudi v tem, da naj bi odločitev sodišč popolnoma odstopala od uveljavljene sodne prakse. Meni, da mu ni sodilo nepristransko sodišče.
B.
3. Iz pravice do enakega varstva pravic v postopku po 22. členu Ustave izhaja, da mora biti stranki zagotovljena možnost sodelovanja v postopku ter obrambe pred vsemi procesnimi dejanji, ki bi lahko vplivala na njene pravice ali pravni položaj. Zato mora biti stranki v primeru, ko iz opravičenih razlogov ni mogla sodelovati v postopku (npr. se udeležiti naroka), pa so zato zanjo nastale neugodne pravne posledice (npr. sodba na podlagi izostanka), omogočeno, da doseže vrnitev v prejšnje stanje in s tem zagotovitev možnosti učinkovitega in enakopravnega sodelovanja v postopku. Ker so zakonske določbe o vrnitvi v prejšnje stanje neposredno namenjene zagotovitvi pravice do sodelovanja v postopku, ki izhaja iz 22. člena Ustave, lahko morebitne kršitve s tem v zvezi na podlagi ustavne pritožbe presoja tudi Ustavno sodišče. Vendar je ob tem potrebno upoštevati tudi položaj nasprotne stranke ter njeno pravico do sodnega varstva in do sojenja brez nepotrebnega odlašanja po 23. členu Ustave. Zato je možnost vrnitve v prejšnje stanje nujno omejiti le na primere, ko stranka rok ali narok zamudi iz opravičenih razlogov. V postopku za vrnitev v prejšnje stanje je opravičenost razlogov za zamudo potrebno dokazati, dokazno breme za to pa leži na stranki, ki predlaga vrnitev.
4. Ob navedenih izhodiščih se izkaže, da sodišča z odločitvijo o zavrnitvi predloga za vrnitev v prejšnje stanje niso kršila pritožnikovih človekovih pravic ali temeljnih svoboščin.
Neutemeljena je trditev pritožnika, da so sodišča odločila v nasprotju z vsebino predloženega zdravniškega potrdila.
Ugotovitev sodišč, da je imel pritožnik le vročino, ni v nasprotju z zapisom, da je bil "visoko febrilen", ugotovitev, da ni bil nesposoben, da se bodisi udeleži naroka, bodisi poskrbi za ustrezno in pravočasno obvestilo sodišču, bodisi za pristop pooblaščenca, pa ni v nasprotju z zapisom v zdravniškem potrdilu, da pritožnik "ni sposoben za svoje delo". Opozoriti je potrebno, da je drugo zdravniško potrdilo, na (vsebino) katerega se v reviziji in ustavni pritožbi sklicuje pritožnik, bilo izdano šele 5.2.1997, po izdaji sklepov sodišč prve in druge stopnje, in ga torej sodišča več niso mogla upoštevati.
5. Tudi v okoliščini, da sodišče ni izvedlo dokaza z zaslišanjem zdravnika, ki je izdal zdravniško potrdilo, ni videti kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin. Izvedbe tega dokaza pritožnik namreč v postopku, kot ugotavlja tudi Vrhovno sodišče, ni predlagal. Skladno s 7. členom Zakona o pravdnem postopku sicer sodišče lahko tudi po uradni dolžnosti izvede dokaze, ki so pomembni za odločitev, vendar pa je potrebno upoštevati, da je predvsem dolžnost in odgovornost strank, da tudi z ustreznimi dokaznimi predlogi poskrbijo za ustrezno varstvo svojih pravic v postopku. Sodišče s tem, ko po uradni dolžnosti ni izvedlo nekega dokaza, ki bi sicer lahko bil pomemben za odločitev v zadevi, vendar pa stranka izvedbe tega dokaza ni predlagala (še posebej v primeru, ko stranko zastopa odvetnik kot pravni strokovnjak), ni kršilo pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave) in pravice do enakega varstva pravic v postopku (22. člen Ustave).
6. V obravnavani zadevi torej ne gre za to, da bi sodišče ignoriralo zdravniško potrdilo niti za to, da bi zavzelo stališče, da bolezen ne more biti opravičljiv razlog za zamudo.
Predlog za vrnitev v prejšnje stanje je bil zavrnjen zato, ker iz edinega dokaza (zdravniškega potrdila), ki ga je pritožnik predložil, ni bilo mogoče sklepati o opravičenosti razlogov za zamudo oz. o vseh pogojih, ki morajo biti izpolnjeni za vrnitev v prejšnje stanje. Med drugim iz vsebine zdravniškega potrdila npr. niso razvidne okoliščine glede nenadnosti in
nepredvidljivosti bolezni - le v takšnih primerih je namreč izostanek z naroka opravičljiv, sicer pa ima stranka dovolj časa, da si zagotovi prisotnost na naroku prek pooblaščenca.
Stališče Vrhovnega sodišča, da bi stranka lahko po telefonu pooblastila odvetnika, ki bi pristopil na narok, bi sicer v okoliščinah nenadne bolezni in naroka, ki je razpisan v jutranjih urah, resnično bilo neživljenjsko in z vidika obravnavanih ustavnih pravic tudi sporno, vendar pa iz zdravniškega potrdila, ki ga je pritožnik predložil, ni razvidno, da bi šlo za nenadno in nepredvidljivo bolezen, ki bi nastopila šele na dan, ko je bil razpisan narok. Ni mogoče izključiti, da bi z zaslišanjem zdravnika sodišče lahko ugotovilo, da gre za tak primer oz. da bi prišlo tudi do drugačnih zaključkov, vendar pa je odgovornost stranke same, da izvedbe tega dokaza ni predlagala. Ob odsotnosti ustreznih dokaznih predlogov pa odločitvi sodišča, ki je odločilo glede na razpoložljivo procesno gradivo, ni mogoče očitati kršitve človekovih pravic. Ker predlog ni bil zavrnjen zato, ker bi sodišča štela, da mora tudi bolan človek, ki mu zdravnik predpiše mirovanje, priti na narok, očitno tudi ne more iti za kršitev pravice do zdravstvenega varstva po 51. členu Ustave.
7. K zaključku, da pritožniku v postopku ni bila odvzeta možnost obravnavanja pred sodiščem, nenazadnje pripomore tudi okoliščina, da je pritožnik imel možnost, da si sodelovanje v postopku zagotovi z odgovorom na tožbo in se s tem zavaruje pred izdajo sodbe na podlagi izostanka (sodišče ga je k temu tudi pozvalo), vendar pa tega ni storil.
8. V ustavni pritožbi pritožnik tudi navaja, da se predvsem sodišči druge in tretje stopnje nista opredelili do njegovih argumentov v pravnih sredstvih. Ta očitek je lahko za odločitev Ustavnega sodišča relevanten, saj iz pravice stranke, da se v postopku izjavi, ki je izraz pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave, izhaja tudi zahteva, da se sodišče z navedbami stranke seznani ter da se do njih, kolikor so dopustne in za odločitev v zadevi relevantne, v obrazložitvi sodne odločbe tudi opredeli. Obveznost ustrezne obrazložitve sodne odločbe prve stopnje je namenjena tudi zagotovitvi učinkovitosti pravice do pritožbe po 25. členu Ustave. Ker zoper odločbe sodišč druge in tretje stopnje Ustava ne zagotavlja pravice do pravnega sredstva, pa so zahteve po izčrpnosti obrazložitev odločb instančnih sodišč vendarle nižje kot pri odločbah sodišč prve stopnje. Pritožnikova trditev, da so sodišča te ustavne zahteve prekršila, ni utemeljena. Upoštevati je potrebno, da se sodišče ni dolžno opredeliti do tistih navedb, ki za odločitev o zadevi niso relevantne ter do tistih, ki so očitno neutemeljene. V obravnavani zadevi so se sodišča opredelila do vseh pritožnikovih navedb, ki so bile bistvene za odločitev o predlogu za vrnitev v prejšnje stanje. Okoliščine glede zmotnega zapisa vrednosti spornega predmeta in neobičajno kratkega roka za odločitev o pritožbi - glede teh trditev v reviziji se Vrhovno sodišče ni izreklo - tudi po presoji Ustavnega sodišča niso takšne, da bi kazale na kršitev pravice do nepristranskega sojenja po 23. členu Ustave ali katerega izmed drugih procesnih jamstev. Do navedb v zvezi z vsebinsko odločitvijo v sodbi zaradi izostanka se sodiščem druge in tretje stopnje ni bilo potrebno opredeljevati, saj je pritožnik v postopku pred sodiščem prve stopnje predlagal le vrnitev v prejšnje stanje, ni pa se pritožil zoper sodbo. Irelevantna je bila tudi njegova trditev, da naj bi sodišča javni listini (zdravniškemu potrdilu) nezakonito odrekla presumpcijo resničnosti - kot je razvidno tudi iz prejšnjih točk te obrazložitve, odločitev sodišč ni v nasprotju z vsebino zdravniškega potrdila.
9. Z vidika pravice do enakosti pred zakonom po 14. členu Ustave, ki se na področju sodnih postopkov izraža kot pravica do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave, bi lahko bila ustavno relevantna tudi pritožnikova navedba, da je sodišče v njegovem primeru odstopilo od uveljavljene sodne prakse. Vendar pa je pritožnikova navedba o odstopu od sodne prakse povsem pavšalna; pritožnik je ne konkretizira, predvsem pa ne prilaga nobenih dokazov (npr. drugih sodnih odločb, iz katerih bi bilo razvidno, kakšna je uveljavljena sodna praksa v istovrstnih primerih in v čem odstopa od odločitve v pritožnikovem primeru), na podlagi katerih bi Ustavno sodišče lahko ugotovilo resničnost njegovih trditev. Sicer pa tudi izkazanost nasprotovanja uveljavljeni sodni praksi še ne bi zadoščala za sklep o kršitvi pravice iz 22. člena Ustave. Pritožnik bi moral izkazati še, da je takšen odstop od sodne prakse arbitraren in samovoljen (brez razumnih pravnih argumentov).
10. Ker z izpodbijanim sklepom očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam-Lukić.
Predsednik senata:
dr. Lojze Ude