Up-62/99
Natisni
Opravilna št.:
Up-62/99
Datum odločitve:
4. 7. 2000
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.62.99
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 282/97 z dne 8. 1. 1999 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Kp 99/97 z dne 21. 5. 1997 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. K 134/96 z dne 6. 2. 1997
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 282/97 z dne 8. 1. 1999 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Kp 99/97 z dne 21. 5. 1997 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. K 134/96 z dne 6. 2. 1997 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
S tem, ko sodišče po prenehanju pripora ni odločalo o pritožnikovem predlogu za njegovo odpravo, ni kršilo njegove pravice do sodnega varstva po 23. členu Ustave.
Ker dokazi, na katere se opira obsodilna sodba, niso bili pridobljeni na nezakonit način, ni podana kršitev pravice do poštenega kazenskega postopka.
Začasna odstranitev obdolženca iz sodne dvorane med zaslišanjem mladoletne oškodovanke - žrtve spolnega delikta, ob tem, da je bil pri zaslišanju navzoč obdolženčev zagovornik, obdolženec pa se je z vsebino izpovedbe lahko naknadno seznanil, ne predstavlja kršitve pravic obrambe obdolženca po 29. členu Ustave.
Po presoji Ustavnega sodišča ni mogoče sklepati, da bi sodnik, ki je najprej odločal v razvezni pravdi med pričo in obdolžencem, zatem pa sodeloval kot predsednik senata v kazenskem postopku, ob sojenju v razveznem postopku zavzel predhodno stališče do vprašanj, ki so predmet odločanja v kazenskem postopku, zaradi česar bi bil podan dvom v njegovo nepristranskost.
Razlaga nedoločenega pravnega pojma, ki je v skladu z uveljavljeno sodno prakso in ni v nasprotju z vsebino in smislom zakonske določbe, ne predstavlja kršitve načela zakonitosti iz 28. člena Ustave.
Geslo:
Enako varstvo pravic.

Pravica do sodnega varstva.

Pravna jamstva v kazenskem postopku.

Ekskluzija dokazov.

Pravica do sojenja v navzočnosti.

Nepristranskost sodišča.

Načelo zakonitosti v kazenskem postopku.
Pravna podlaga:
Ustava, 22., 23., 28., 29. čl.

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 5., 7. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 18., 39., 371., 236., 237., 327., 422. čl.

Kazenski zakonik (KZ), 96., 183. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
26. 2. 1999
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20275
Up-62/99-11
4. 7. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A., ki ga zastopa B. B. B., odvetnik v Ž., na seji senata dne 4. julija 2000
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 282/97 z dne 8. 1. 1999 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Kp 99/97 z dne 21. 5. 1997 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. K 134/96 z dne 6. 2. 1997 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Z izpodbijanimi sodbami je bil pritožnik spoznan za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja spolnega napada na otroka po tretjem odstavku 183. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju: KZ) in kaznivega dejanja zanemarjanja mladoletne osebe in surovega ravnanja po drugem odstavku 201. člena KZ. Izrečena mu je bila enotna kazen tri leta in osem mesecev zapora.
2. Pritožnik v ustavni pritožbi navaja, da sodišče v kazenskem postopku, ki je tekel zoper njega, ni odločilo o njegovem predlogu za odpravo pripora, Vrhovno sodišče pa ni odločilo o predlogu za prekinitev ali odložitev prestajanja kazni, ki ga je njegov zagovornik podal v zahtevi za varstvo zakonitosti. Takšno ravnanje naj bi predstavljalo kršitev pravic iz 22. in 23. člena Ustave ter iz 5. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP št. 7/94 - v nadaljevanju: EKČP).
3. Pritožnik nadalje zatrjuje, da je sodišče obsodilno sodbo oprlo na nedovoljene dokaze. Sodišče naj bi nepravilno ocenilo status pritožnikove bivše žene, ki je po njegovem mnenju priviligirana priča. Ker jo je sodišče zaslišalo brez pravnega pouka, da ni dolžna pričati, po pritožnikovem mnenju njene izpovedbe ne bi smelo uporabiti kot dokaz. Enako velja za izpovedbo njegove hčere - oškodovanke, saj naj bi sodišče nanjo nedopustno vplivalo, da se je odpovedala pravici ne pričati zoper svojega očeta. Pritožnik zatrjuje tudi nepravilnosti v predkazenskem postopku, ko so organi za notranje zadeve posneli razgovor z oškodovanko brez soglasja njenih staršev. Posnetek je bil sicer izločen iz spisa, vendar pa je bil v spisu ves čas preiskave. Pritožnik zatrjuje, da ima interes, da sodišče tudi ta dokaz preizkusi. S tem, ko mu je Vrhovno sodišče onemogočilo preizkus posnetka, naj bi bila podana kršitev 6. člena EKČP ter 22. in 29. člena Ustave. Pravica do obrambe naj bi mu bila kršena s tem, ko naj bi bil večkrat odstranjen z obravnave, ne da bi karkoli zagrešil. Ker naj bi bi sodišče ne dalo pojasnil o poteku obravnave v njegovi nenavzočnosti, se ni mogel učinkovito zagovarjati. Pritožnik nadalje navaja, da je v zadevi odločal sodnik, ki bi moral biti izločen. Sodnikovo pristranskost pritožnik vidi v tem, da je razpravljajoči sodnik sodil že v razvezni pravdi med njim in njegovo bivšo ženo in v njegovem ravnanju ob zaslišanju oškodovanke, ko je prekinil obravnavo, da bi vplival na pričo.
4. Po pritožnikovem mnenju je izrek izpodbijane sodbe nezakonit, ker v njem ni natančno opredeljen čas storitve kaznivega dejanja, kar naj bi bilo v nasprotju s 7. členom EKČP. Sodba naj bi bila nezakonita tudi zato, ker naj bi sodišče samo nedopustno dopolnilo neopredeljeno določbo 183. člena KZ. Glede obsodbe za kaznivo dejanje zanemarjanja mladoletne osebe in surovega ravnanja pa navaja, da bi sodišče moralo uporabiti zakon, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja, ne pa novejšega. Prejšnji KZ naj bi kaznivo ravnanje opredeljeval drugače.
5. Ustavno sodišče je vpogledalo spis Okrožnega sodišča v Kopru št. K 134/96.
B. - I
6. Ne da bi se spuščalo v vprašanje obstoja procesne predpostavke izčrpanosti pravnih sredstev glede pritožnikovih navedb o tem, da sodišče ni odločalo o predlogu za odpravo pripora in predlogu za prekinitev kazni, Ustavno sodišče navedene očitke zavrača kot neutemeljene. Iz podatkov spisa je razvidno, da je pritožnik dne 19. 5. 1999 podal predlog za odpravo pripora, ki mu je bil odrejen po razglasitvi sodbe do njene pravnomočnosti. Predlog je podal pri višjem sodišču, ki ni bilo pristojno za odločanje o njem in predlagal, naj se zadeva pošlje v reševanje pristojnemu sodišču. Višje sodišče pa je že dne 21. 5. 1999 odločalo o pritožbah zoper prvostopno sodbo, ki je tega dne postala pravnomočna in je s tem tudi prenehal pritožnikov pravni interes za odločanje o priporu.
Pripor je bil namreč podaljšan le do pravnomočnosti sodbe, po pravnomočnosti pa sodišče obsojenca v skladu z določbami Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij (Uradni list SRS, št. 17/78 in nasl.- ZIKS) pošlje na prestajanje kazni. S tem, ko sodišče po prenehanju pripora ni odločalo o pritožnikovem predlogu za njegovo odpravo, ni kršilo njegove pravice do sodnega varstva po 23. členu Ustave. Glede na to, da je od vložitve predloga za odpravo pripora pa do meritorne odločitve o pritožbah zoper sodbo preteklo komaj dva dni, predlog pa je bil vložen pri nepristojnem sodišču, ni mogoče govoriti o kršitvi pravice do hitrega odločanja o zakonitosti pripora po četrtem odstavku 5. člena EKČP.
7. Neutemeljen je tudi očitek kršitve pravice do sodnega varstva, ki naj bi jo sodišče storilo s tem, ko naj ne bi odločalo o predlogu za odložitev ali prekinitev prestajanja kazni. V zahtevi za varstvo zakonitosti je pritožnikov zagovornik podal tudi predlog po tretjem odstavku 422. člena ZKP, ki določa, da sme sodišče prve stopnje glede na vsebino zahteve za varstvo zakonitosti odrediti odložitev ali prekinitev izvrševanja kazni. Prvostopno sodišče je ta predlog zavrnilo s sklepom z dne 8.9.1997. Zoper sklep se je pritožnik pritožil, Višje sodišče pa je njegovo pritožbo s sklepom z dne 1.10.1997 zavrnilo. Pritožniku je bilo torej zagotovljeno dvostopenjsko sodno varstvo, zato očitno ne gre za kršitev 22. in 23. člena Ustave.
B. - II
8. Ustava v 22. in 23. členu opredeljuje temeljno pravico do poštenega sojenja. V 23. členu določa, da ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Po 22. členu Ustave pa je v postopku pred sodiščem vsakomur zagotovljeno enako varstvo pravic. Določba 22. člena zagotavlja obdolžencu v kazenskem postopku enak obseg pravic oziroma enak pravni položaj, kot ga ima nasprotna stranka v postopku, to je tožilec. Določba 29. člena Ustave pa še dopolnjuje določbi 22. in 23. člena s tem, da posebej opredeljuje pravna jamstva v kazenskem postopku.
Ustavno sodišče je že zavzelo stališče, da 29. člen Ustave določa le minimalno raven pravic, kar pomeni, da pravice, ki gredo obdolžencu, z naštetimi pravicami niso izčrpane.
9. Bistvo pojma poštenega kazenskega postopka je v zagotovitvi enakosti orožij med strankama sodnega postopka. Procesna jamstva, ki izhajajo iz 22., 23. in 29. člena Ustave naj bi obdolžencu nasproti državi kot bistveno močnejši stranki v sporu zagotavljala vse tiste pravice in možnosti, ki mu omogočajo pošten in zakonit kazenski postopek. Eno od sredstev, ki omogoča vzpostavitev enakosti orožja obeh strani v kazenskem postopku je tudi ekskluzijsko pravilo, ki preprečuje uporabo nezakonito pridobljenih dokazov v kazenskem postopku. ZKP določa med temeljnimi načeli kazenskega postopka v drugem odstavku 18. člena, da sodišče ne sme opreti sodne odločbe na dokaze, ki so pridobljeni s kršitvijo ustavno določenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kot tudi ne na dokaze, ki so pridobljeni s kršitvijo določb kazenskega postopka in je zanje v tem zakonu določeno, da se sodna odločba nanje ne more opreti, ali ki so bili pridobljeni na podlagi takega nedovoljenega dokaza. Kršitev tega načela predstavlja absolutno bistveno kršitev določb kazenskega postopka (8. točka prvega odstavka 371. člena ZKP).
10. Ni utemeljen pritožnikov očitek, da sodba temelji na nezakonito pridobljenih dokazih. Po pritožnikovem mnenju se sodba ne bi smela opirati na izpovedbo njegove bivše žene, ker naj bi sodišče napačno štelo, da ni privilegirana priča in je ni opozorilo, da ni dolžna pričati. ZKP v 236. členu med osebe, ki so zaradi svojega razmerja do obdolženca oproščene pričanja, uvršča tudi izvenzakonskega partnerja. Sodišče mora pred zaslišanjem priče ugotavljati njeno razmerje do obdolženca in ji po ugotovitvi, da gre za privilegirano pričo, dati ustrezen pravni pouk. V nasprotnem primeru njene izpovedbe ni dopustno uporabiti (237. člen ZKP). Sodišče prve stopnje je pred zaslišanjem pritožnikove bivše žene ugotavljalo dejstva, od katerih je odvisna odločitev o obstoju izvenzakonske skupnosti med pričo in pritožnikom. V sodbi sta tako prvostopno kot višje sodišče izčrpno utemeljili, zakaj štejeta, da izvenzakonska skupnost ni obstajala in pri tem upoštevali zlasti izjavo priče, ki je zatrjevala, da kljub skupnemu bivanju v stanovanju med njo in obdolžencem ni bilo izvenzakonske skupnosti. Vrhovno sodišče pa je zavzelo stališče, da je za presojo statusa privilegirane priče odločilen čas pričanja in ne čas storitve kaznivega dejanja. Stališčem sodišč ni mogoče odrekati razumne presoje.
11. Tudi očitki v zvezi s pričanjem pritožnikove hčere - oškodovanke, niso utemeljeni. Tega, da je sodišče mladoletni oškodovanki pred drugim zaslišanjem na glavni obravnavi brez prisotnosti pritožnika in s sodelovanjem psihologa pojasnilo pomen odpovedi pričanja, po razumni presoji ni mogoče šteti kot nedopustno vplivanje na pričo, zaradi česar bi bila uporaba njene izpovedbe v nasprotju s pritožnikovo pravico do poštenega sojenja.
12. Glede pritožnikovih navedb v zvezi s posnetkom informativnega razgovora, ki so ga opravili kriminalisti z oškodovanko v predkazenskem postopku, pa je treba najprej pojasniti, da je kršitve ustavnih pravic , storjene v predkazenskem postopku z ravnanji državnih organov mogoče uveljavljati v ustavni pritožbi zoper obsodilno sodbo le, če so bili s takimi kršitvami pridobljeni dokazi, na katere se sodba opira. Sam pritožnik v ustavni pritožbi navaja, da je bil omenjeni posnetek izločen iz spisa in se sodba nanj ne opira.
Kolikor pa je njegovo zahtevo, da se tudi ta dokaz preizkusi, razumeti kot uveljavljanje pravice do izvajanja dokazov v korist iz tretje alinee 29. člena Ustave, je treba tudi ta očitek zavrniti kot neutemeljen. Na kršitev te pravice bi se pritožnik lahko skliceval le, če bi pred rednimi sodišči predlagal izvedbo tega dokaza in s potrebno stopnjo verjetnosti utemeljil njegovo pravno relevantnost. Pritožnik tako opredeljenega dokaznega predloga ni podal niti v postopku na prvi stopnji niti v pritožbi.
13. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev pravic obrambe, ki naj bi bila storjena s tem, ko ga je sodišče med zaslišanjem oškodovanke začasno odstranilo iz sodne dvorane. Eno od jamstev obdolženca v kazenskem postopku je tudi pravica do sojenja v navzočnosti (druga alinea 29. člena Ustave). Vendar zgolj odstranitev pritožnika iz sodne dvorane med zaslišanjem mladoletne oškodovanke še ne utemeljuje kršitve te pravice.
Sodišče je imelo podlago za tak ukrep v določbi 327. člena ZKP, po kateri je obdolženca med glavno obravnavo dopustno začasno odstraniti iz sodne dvorane, če priča v njegovi navzočnosti noče izpovedovati. Glede na okoliščine konkretnega primera (narava kaznivega dejanja, razmerje med pričo in obdolžencem in mladost priče) tak ukrep ni bil sporen z vidika jamstev, ki jih zagotavljata 22. in 29. člen Ustave, še posebej pa ga utemeljuje tudi zahteva po varstvu koristi mladoletnih žrtev spolnih deliktov v sodnih postopkih. Ukrep tudi ni prekomerno posegel v pritožnikovo pravico do obrambe, saj je njegova odstranitev trajala le za čas zaslišanja priče, med zaslišanjem je bil navzoč pritožnikov zagovornik, ki je priči tudi postavljal vprašanja. Po vrnitvi v sodno dvorano je sodišče pritožniku prebralo izpovedbo priče in mu omogočilo, da je priči postavljal vprašanja.
14. Pritožniku tudi ni bila kršena pravica do nepristranskega sodišča, ki je zagotovljena v 23. členu Ustave. Pojem nepristranskosti pomeni odsotnost predsodka. Nepristranskost sodišča zahteva med drugim, naj bo odločitev sodišča sprejeta predvsem na podlagi dejstev in argumentov, ki so jih stranke predstavile v sodnem postopku, ne pa na podlagi informacij izven konkretnega postopka oziroma predhodno oblikovanega mnenja o zadevi. Pri tem so pomembne tudi okoliščine, povezane z izvajanjem funkcije in notranjo organizacijo sodišča. ZKP zagotavlja pravico do nepristranskega sodišča z institutom izločitve sodnika. V 1. do 5. točki 39. člena ZKP taksativno našteva razloge za izključitev sodnika, po 6. točki istega člena pa je predvidena izločitev sodnika tudi, če so podane druge okoliščine, ki vzbujajo dvom o njegovi nepristranskosti.
15. Pritožnik je na glavni obravnavi predlagal izločitev predsednika razpravljajočega senata zaradi dvoma v njegovo nepristranskost, ker naj bi omenjeni sodnik odločal v razvezni pravdi med pritožnikom in njegovo bivšo ženo - pričo v kazenskem postopku. Podpredsednik okrožnega sodišča je s posebnim sklepom zahtevo za izločitev zavrnil. Pred odločitvijo je pridobil izjavo sodnika, ki je na predlog za izločitev odgovoril, da je v letih od 1989 do 1995 res odločal v civilnih zadevah, ter da se ne spominja, da bi sodil v razvezni zadevi med pritožnikom in pričo, ker je sodil v večjem številu razveznih zadev.
Podpredsednik sodišča je ocenil, da zgolj okoliščina sojenja v razvezni pravdi ni razlog, ki bi zbujal dvom v nepristranskost sodnika.
16. Tudi po presoji Ustavnega sodišča dejstvo, da je sodnik predhodno odločal v pravdni zadevi med pričo in obdolžencem, zatem pa sodeloval kot predsednik senata v kazenski zadevi, samo po sebi še ni v nasprotju z zahtevo po nepristranskem sodišču.
Gre za dve različni zadevi s povsem drugim predmetom odločanja in ni mogoče na splošno sklepati, da je imel predsednik razpravljajočega senata zaradi sodelovanja v razveznem postopku oblikovano predhodno stališče do vprašanj, ki so predmet odločanja v kazenskem postopku, zaradi česar bi bil podan dvom v njegovo nepristranskost. Sodišče je zahtevo za izločitev argumentirano zavrnilo in pri tem upoštevalo tako pritožnikove navedbe, ki razen dejstva, da je sodnik sodil v razvezni pravdi, ni navedel nobenih posebnih okoliščin oziroma razlogov za dvom v nepristranskost, kot tudi pisno izjavo sodnika. Pri tem je treba tudi upoštevati, da je sodnik pri opravljanju svoje funkcije vezan na Ustavo in zakon, da mora sodišče vse svoje bistvene odločitve obrazložiti in da so sodne odločitve podvržene preizkusu višjih sodišč, kar je dodatno jamstvo neodvisnosti in nepristranskosti sodišč. Iz razlogov, navedenih v 11. točki obrazložitve, tudi sodnikovo ravnanje v konkretnem primeru ob zaslišanju oškodovanke ni bilo takšno, da bi lahko vzbudilo dvom v njegovo nepristranskost.
17. Pritožnik zatrjuje tudi kršitve, ki naj bi jih sodišče storilo pri uporabi materialnega prava in se pri tem sklicuje na kršitev načela zakonitosti, ki je zagotovljeno v 28. členu Ustave in 7. členu EKČP. Po 28. členu Ustave nihče ne sme biti kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno.
Podobno določbo vsebuje tudi 7. člen EKČP. Določba zagotavlja, da morajo biti v opisu dejanja, ki se očita storilcu, vsebovani vsi znaki kaznivega dejanja, ki jih določa zakon. Eden od bistvenih vidikov načela zakonitosti v kazenskem pravu je tudi zahteva po določnosti kazenskega zakona (lex certa), ki pomeni, da mora biti kazenskopravna norma, ki določeno dejanje opredeljuje kot kaznivo, določna, jasna in predvidljiva. Od organov, ki kazenskopravne norme uporabljajo, pa načelo zakonitosti zahteva, da te norme restriktivno razlagajo. Namen načela zakonitosti je v tem, da prepreči kazensko obsodbo za dejanje, za katero posameznik ni mogel predvidevati, da je kaznivo.
18. Pritožnikov očitek, da je zaradi neprecizne opredelitve časa storitve kaznivega dejanja v opisu dejanja v obtožnici in sodbi prekršeno načelo zakonitosti, ni utemeljen. Iz določbe 28. člena Ustave izhaja, da morajo biti v opisu dejanja, ki se očita storilcu, vsebovani vsi znaki kaznivega dejanja, ki jih določa zakon. Čas storitve kaznivega dejanja je pomembna okoliščina, od katere je odvisna odločitev o številnih pravnorelevantnih vprašanjih ( na primer uporaba prejšnjega ali novega zakona, tek zastaralnih rokov in podobno). V primeru kaznivega dejanja spolnega napada na otroka je starost žrtve v času storitve kaznivega dejanja pomembna za kvalifikacijo kaznivega dejanja.
Vendar v konkretnem primeru ta okoliščina jasno izhaja iz opisa dejanja v izreku sodbe in pritožnik nasprotnega niti ne zatrjuje. Opis kaznivega dejanja, v katerem čas storitve ni opredeljen po datumu, temveč v omejenem časovnem razdobju, pa sam po sebi ni sporen z vidika 28. člena Ustave.
19. Neutemeljen je tudi očitek, da je sodišče ekstenzivno razlagalo določbo 183. člena KZ, ki opredeljuje kaznivo dejanje spolnega napada na otroka s formulacijo "Kdor spolno občuje ali stori kakšno drugo spolno dejanje ...". Zakon je torej kaznivo dejanje opredelil tako, da je v opisu navedel le eno od oblik prepovedanega ravnanja, ostale pa je opredelil z generalno klavzulo "ali stori kakšno drugo spolno dejanje". V skladu z načelom zakonitosti mora sodišče takšno določbo razlagati restriktivno, to pomeni, v skladu z vsebino in smislom zakonske norme. Višje sodišče je vsebino pojma "spolna dejanja" razlagalo kot "vsa tista dejanja, ki niso spolno občevanje, gre pa za zadovoljevanje spolnega nagona na telesu oškodovanca in imajo za cilj spolno vzdraženje ali zadovoljevanje spolnega nagona".
Takšna razlaga je v skladu z obstoječo sodno prakso in ni v nasprotju z vsebino in smislom zakona, zato ne predstavlja kršitve načela zakonitosti v kazenskem pravu. Trditev, da kaznivo dejanje zanemarjanja mladoletne osebe in surovega ravnanja v času storitve kaznivega dejanja ni bilo določeno kot kaznivo, pa očitno ne drži. Kot je ugotovilo že Vrhovno sodišče, je bilo navedeno dejanje določeno kot kaznivo v 96. členu Kazenskega zakona SRS (Uradni list SRS, št. 12/77 in nasl.), dejanje, za katero je bil pritožnik obsojen, pa tudi ni bilo storjeno pred začetkom veljavnosti novega KZ.
20. Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
21. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - ZUstS) v sestavi: predsednica dr. Mirjam Škrk ter člana dr. Zvonko Fišer in Milojka Modrijan.
Predsednica senata
dr. Mirjam Škrk