Up-223/99
Natisni
Opravilna št.:
Up-223/99
Datum odločitve:
14. 9. 1999
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:Up.223.99
Akt:
Ustavna pritožba D. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 160/99 z dne 8. 7. 1999 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 285/99 z dne 21. 6. 1999 in sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Kpd 385/99 z dne 17. 6. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba D. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru in sklepom Okrožnega sodišča v Kopru se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker so sodišča o odreditvi pripora iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti odločala v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji ter v skladu s kriteriji Ustavnega sodišča, ni podana kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
Geslo:
Pripor, ponovitvena nevarnost.

Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 192., 196., 199. a, 201., 202. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (OdlUS V,40) in št. Up-74/95, št. Up-75/95 in Up-57/95, vse z dne 7. 7. 1995 (OdlUS IV,131, 132 in 133).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
25. 8. 1999
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19663
Up-223/99
14.9.1999
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe D. C. iz I., ki ga zastopa B. G., odvetnik v S. na seji senata dne 14. septembra 1999
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba D. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 160/99 z dne 8. 7. 1999 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 285/99 z dne 21. 6. 1999 in sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Kpd 385/99 z dne 17. 6. 1999 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik izpodbija odločitev dežurnega preiskovalnega sodnika o odreditvi pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti, sklep zunajobravnavnega senata, ki je zavrnil pritožbo zoper odreditev pripora, in sodbo Vrhovnega sodišča, ki je zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper sklep o pritožbi. Zatrjuje kršitev 20. člena Ustave ter predlaga, da Ustavno sodišče ustavno pritožbo sprejme, o njej odloči ter izpodbijani sklep o priporu zoper obdolženega razveljavi, pripor pa odpravi.
2. Pritožnik navaja, da ni nobenega dvoma o tem, da je kaznivo dejanje, katerega je osumljen, hudo kaznivo dejanje. Ne more pa se strinjati z ugotovitvijo sodišča, da so podane tudi druge okoliščine, ki morajo biti po stališču Ustavnega sodišča podane poleg teže kaznivega dejanja in okoliščin, v katerih je bilo dejanje storjeno, da bi lahko govorili o realni nevarnosti, da bo obdolženi na prostosti ponovil kaznivo dejanje. Navaja, da je relativno mlada oseba (21 let), ki še nikoli ni bila kaznovana in ni v drugem kazenskem postopku. Bil naj bi heroinski odvisnik od leta 1995, vendar naj bi se že pred prijetjem vključil v metadonski program ter z njim v času trajanja pripora nadaljeval in ga zaključil. Podporo naj bi mu nudili tudi starši, ki naj bi začeli urejati potrebne papirje pri društvu Up iz Ljubljane, z namenom, da bi sin na prostosti začel z dokončnim ozdravljenjem v programu komune. Res je nezaposlen, vendar naj bi za njegovo življenjsko eksistenco do prijetja skrbeli starši, ki naj bi mu še vedno nudili tudi materialno oporo. Navedena okoliščina zaradi velike brezposelnosti med mladimi po mnenju pritožnika ne more biti odločilna pri ocenjevanju morebitne ponovitvene nevarnosti. Vse to po mnenju pritožnika omaje realnost ponovitvene nevarnosti še posebej, ker naj bi bila razbita tudi veriga ljudi, povezanih s tem kaznivim dejanjem. Če bi bila po mnenju sodišča kljub navedenemu zaradi varnosti ljudi še vedno potrebna izolacija obdolženca, pritožnik predlaga, da se v skladu z drugim odstavkom 199.a člena ZKP poseže po blažjem ukrepu, to je odreditvi hišnega pripora.
3. Preiskovalni sodnik je zoper pritožnika odredil pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94, 72/98 in 6/99 - v nadaljevanju: ZKP). Pritožnik naj bi storil kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po prvem odstavku 196. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in 23/99 - KZ) in kaznivo dejanje prikrivanja po prvem odstavku 221. člena KZ. V obrazložitvi izpodbijanega sklepa je ugotovljeno, da je podan utemeljen sum storitve navedenih kaznivih dejanj s strani pritožnika. Obstoj pripornega razloga ponovitvene nevarnosti je utemeljen s sledečimi okoliščinami: prodaja večjih količin mamila, veliko odjemalcev, relativno hudo kaznivo dejanje, brez redne zaposlitve, brez sredstev za preživljanje. Preiskovalni sodnik je presodil tudi, da je zaradi dejanj, ki se pritožniku očitajo, ogroženo zdravje ljudi in s tem njihova varnost, kakor tudi, da je pripor v konkretnem primeru neogibno potreben ukrep.
4. Zunajobravnavni senat je zavrnil pritožbo zoper odreditev pripora. Senat ugotavlja, da je na podlagi zbranih podatkov očitno, da gre za že dalj časa trajajočo organizirano prodajo mamil z rednimi odjemalci. V zvezi s pritožbenimi navedbami senat ugotavlja, da je pritožnik sam izjavil, da je brez poklica in zaposlitve, brez dohodkov in brez premoženja, kar kaže na to, da se je doslej preživljal s prodajo mamil in ga niso preživljali starši. Vse navedene okoliščine in teža kaznivega dejanja pa tudi po mnenju senata utemeljujejo obstoj pripornega razloga ponovitvene nevarnosti. Senat nadalje ugotavlja, da je podano sorazmerje med odrejenim ukrepom in napadeno dobrino, to je varnostjo ljudi. Ugotovitev, da z milejšimi ukrepi ne bi bilo mogoče odvrniti ponovitvene nevarnosti, pa senat obrazloži s tem, da je pritožnik posle očitno sklepal tudi po telefonu in prek drugih ljudi.
5. Vrhovno sodišče je zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper pravnomočni sklep o odreditvi pripora. Vrhovno sodišče ugotavlja, da razlogi, ki jih navaja pravnomočni sklep o odreditvi pripora v zvezi z obrazložitvijo ponovitvene nevarnosti, pomenijo konkretizacijo odločilnih dejstev iz 3. točke prvega odstavka 201. člena ZKP in zajemajo tudi osebne lastnosti oziroma način življenja obdolženca. Vrhovno sodišče zavrača navedbe obdolženca, da bi bilo mogoče varnost ljudi zagotoviti z blažjim ukrepom. V zvezi s tem ocenjuje, da izpodbijana sklepa z navedbo posebnih okoliščin in načina izvrševanja kaznivega dejanja konkretno ugotavljata neogibnost pripora za varnost ljudi.
B.
6. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi.
7. ZKP v 3. točki prvega odstavka 201. člena določa, da se sme, če je podan utemeljen sum, da je določena oseba storila kaznivo dejanje, zoper njo odrediti pripor, če teža, način storitve ali okoliščine, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, in njene osebne lastnosti, prejšnje življenje, okolje in razmere, v katerih živi, ali kakšne druge posebne okoliščine kažejo na nevarnost, da bo ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušano kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje s katerim grozi. Po določbi drugega odstavka 202. člena ZKP mora sklep, s katerim se odredi pripor, vsebovati obrazložitev vseh odločilnih dejstev, ki so narekovala odreditev pripora. Pri tem morajo biti v sklepu, s katerim je bil odrejen pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, določno navedeni razlogi, iz katerih izhaja utemeljen sum storitve kaznivega dejanja, obrazložena morajo biti odločilna dejstva, iz katerih izhaja ponovitvena nevarnost, in povedano, zakaj je odreditev pripora v konkretnem primeru neogibno potrebna za varnost ljudi.
8. Poleg pripora, najhujšega posega v obdolženčeve pravice, predvideva ZKP tudi milejše ukrepe za preprečitev ogrožanja varnosti ljudi zaradi ponovitvene nevarnosti. Ti ukrepi so prepoved približanja določenemu kraju ali osebi (195.a člen), varščina (196. člen) in hišni pripor (199.a člen). Za odreditev vsakega od njih ZKP predvideva obstoj določenih pogojev. V drugem odstavku 192. člena pa določa, da mora sodišče pri izbiri ukrepa upoštevati, da ne uporabi strožjega ukrepa, če se da isti namen doseči z milejšim.
9. Eden od milejših ukrepov za odpravo ponovitvene nevarnosti je torej tudi hišni pripor, ki ga sodišče odredi zoper obdolženca, če ugotovi obstoj pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, vendar meni, da odreditev pripora ni neogibno potrebna za varnost ljudi (prvi odstavek 199.a člena ZKP).
10. V odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) je Ustavno sodišče sprejelo stališče, da je vselej, ko odloča o priporu zaradi ponovitvene nevarnosti, sodišče dolžno: (1) ugotoviti in navesti tiste konkretne okoliščine, iz katerih je možno napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da obstaja realna nevarnost, da bo obdolženec ponovil določeno specifično kaznivo dejanje, (2) napraviti obrazložen sklep o tem, ali bi bila zaradi nevarnosti ponovitve določenega kaznivega dejanja lahko ogrožena varnost ljudi in (3) napraviti obrazložen sklep, ali je varnost ljudi zaradi nevarnosti ponovitve določenega kaznivega dejanja ogrožena do te mere, da bi to odtehtalo poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode. Navedeno stališče, ki ima svoj temelj v ustavnih določbah o dopustnosti posega v osebno svobodo, je Ustavno sodišče uporabilo tudi v številnih odločitvah o vloženih ustavnih pritožbah (npr. v odločbah Up-74/95, Up-75/95 in Up-57/95, vse z dne 7. 7. 1995; OdlUS IV, 131, 132 in 133), zato se nanj v celoti sklicuje tudi v tej zadevi.
11. Ustavno sodišče ugotavlja, da so sodišča o odreditvi pripora zoper pritožnika odločala v skladu z zgoraj navedenimi pogoji.
Preiskovalni sodnik je navedel in ocenil okoliščine, na podlagi katerih je sklepal na obstoj realne ponovitvene nevarnosti. Med okoliščinami je navedel tudi tiste, ki kažejo na pritožnikove osebne lastnosti in prejšnje življenje. Brezposelnost pritožnika je res ena od navedenih okoliščin, vendar iz sklepa ne izhaja, da bi bila odločilna, predvsem pa ni edina okoliščina, na kateri bi temeljila ugotovitev ponovitvene nevarnosti. Preiskovalni sodnik je nadalje obrazloženo ugotovil, da gre za nevarnost ponavljanja kaznivih dejanj, s katerimi je lahko ogrožena varnost ljudi. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa je mogoče tudi razbrati, da je ob upoštevanju načela sorazmernosti opravil presojo neogibnosti pripora za varnost ljudi in s tem izključil možnost uporabe milejših ukrepov. Zunajobravnavni senat in Vrhovno sodišče sta presodila in obrazloženo odgovorila na navedbe v vloženih pravnih sredstvih. Zunajobravnavni senat je konkretno navedel razloge, zakaj z drugimi milejšimi ukrepi ne bi bilo mogoče odvrniti ugotovljene nevarnosti za ljudi. Sklepanju sodišč, da je glede na ugotovljene okoliščine podana realna nevarnost ponavljanja kaznivih dejanj, ki ogrožajo varnost ljudi, in da je le z odreditvijo pripora mogoče odvrniti nevarnost, ki bi jo pomenila pritožnikova ponovna vključitev v kriminalno dejavnost, ni mogoče odreči razumne presoje.
12. Kolikor pritožnik sodne odločbe izpodbija zaradi nepravilne presoje teže konkretnih dejstev in okoliščin pri ugotavljanju ponovitvene nevarnosti in neogibnosti pripora za varnost ljudi, pa je treba pojasniti, da ustavna pritožba ni pravno sredstvo v sistemu rednih in izrednih pravnih sredstev, ampak je poseben institut za presojo posamičnih aktov zaradi varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Ustavno sodišče zato ne more presojati, ali je sodišče v konkretni zadevi pravilno ugotovilo dejansko stanje. Ker pritožnik v ustavni pritožbi navaja nekatere okoliščine (ozdravljenje odvisnosti, želja po bivanju v komuni), ki so se očitno pojavile po izdaji sklepa o odreditvi pripora, je treba pojasniti, da jih glede na pogoj materialne izčrpanosti pravnih sredstev ni mogoče uveljavljati neposredno z ustavno pritožbo, ampak ob odločanju o morebitnem podaljšanju pripora ali v predlogu za njegovo odpravo oziroma nadomestitev z milejšim ukrepom.
13. Ker so sodišča pri odločanju o priporu presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave. Z izpodbijanimi sodnimi odločbami zato očitno tudi ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
14. Ker je Ustavno sodišče ugotovilo, da zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane, ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
15. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica dr. Mirjam Škrk ter člana dr. Zvonko Fišer in dr. Miroslava Geč - Korošec.
Predsednica senata:
dr. Mirjam Škrk