Up-83/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-83/98
Datum odločitve:
15. 6. 1998
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.83.98
Akt:
Ustavna pritožba S. B. zoper odločbo Ministra za pravosodje Republike Slovenije št. 765-2059/97 z dne 20.3.1998 in zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 66/98 z dne 9.4.1998 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 278/98 z dne 17.3.1998 in v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 164/98 z dne 12.2.1998
Izrek:
Ustavna pritožba S. B. zoper odločbo Ministra za pravosodje Republike Slovenije in zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani in v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani se ne sprejme v obravnavo.
Evidenčni stavek:
Sodišče ni kršilo pritožnikove pravice do izvajanja dokazov v korist iz tretje alinee 29. člena Ustave, ko se v postopku ekstradicije v okviru presoje, ali je dovolj dokazov za utemeljenost suma, da je tujec storil kaznivo dejanje, za katero se zahteva izročitev, ni spuščalo v ocenjevanje verodostojnosti izpovedbe priče, na katero se opira zaporni nalog pristojnega nemškega sodišča.
S tem, ko je Minister za pravosodje izdal odločbo, s katero je dovolil izročitev pritožnika še preden je vrhovno sodišče odločilo o zahtevi za varstvo zakonitosti zoper pravnomočen sklep sodišča o izpolnjenih pogojih za izročitev ni bila kršena pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave, ker ta pravica zagotavlja vsakomur le pravico do pritožbe ali drugega pravnega sredstva zoper prvostopno sodno odločbo, ne pa tudi izrednega pravnega sredstva.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Pravica do pravnega sredstva.

Pravna jamstva v kazenskem postopku.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 25., 29 čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 277., 521., 522., 529. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-34/93 z dne 8. 6. 1995 (OdlUS IV,129).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
6. 4. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19011
Up-83/98
15.6.1998
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe S. B., ki ga zastopajo dr. P. Č., R. Č. in A. Č., odvetniki v G. na seji senata dne 15.6.1998
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba S. B. zoper odločbo Ministra za pravosodje Republike Slovenije št. 765-2059/97 z dne 20.3.1998 in zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 66/98 z dne 9.4.1998 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 278/98 z dne 17.3.1998 in v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 164/98 z dne 12.2.1998 se ne sprejme v obravnavo. O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je dne 3.4.1998 vložil ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa navedeno odločbo Ministra za pravosodje, s katero je bilo odločeno o njegovi izročitvi Zvezni Republiki Nemčiji. V ustavni pritožbi zatrjuje, da mu je bila odvzeta pravica do pravnega sredstva, ker je bila izpodbijana odločba izdana in poslana v izvršitev še preden je Vrhovno sodišče Republike Slovenije odločilo o vloženi zahtevi za varstvo zakonitosti zoper pravnomočen sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani, ki je bil podlaga za izdajo odločbe Ministra za pravosodje. Pritožnik meni, da so izpolnjeni pogoji za obravnavanje ustavne pritožbe pred izčrpanjem pravnih sredstev iz 2. odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94), saj naj bi šlo za očitno kršitev in bi z izvršitvijo tega akta za pritožnika nastale nepopravljive posledice. Predlaga tudi, da Ustavno sodišče do končne odločitve zadrži izvršitev izpodbijane odločbe.
2. Dne 15.4.1998 je pritožnik vložil še ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa navedene odločitve sodišč, s katerimi je bilo ugotovljeno, da so izpolnjeni zakonski pogoji za izročitev pritožnika. V ustavni pritožbi zatrjuje kršitev pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist iz tretje alinee 29. člena Ustave. Pritožnik se ne strinja z ugotovitvijo sodišč, da je izpolnjen pogoj iz 7. točke 522. člena ZKP, po kateri mora biti za izročitev tujca dovolj dokazov za utemeljenost suma, da je tujec storil očitano mu kaznivo dejanje. Navaja, da sodišče ni preizkusilo razbremenilnega dokaza, ki ga je ponujala obramba in sicer potrdila delodajalca, da je bil pritožnikov brat ves čas, zlasti pa v času storitve kaznivega dejanja v Sloveniji. Z omenjenim dokazom naj bi pritožnik izpodbijal verodostojnost izpovedbe priče, na kateri temelji zaporni nalog nemškega sodišča. Zaradi hitrosti postopanja upravnih in sodnih organov v konkretnem primeru v primerjavi s siceršnjo počasnostjo naj bi bila podana tudi kršitev 14. in 22. člena Ustave.
3. S sklepom št. Ks 164/98 z dne 12.2.1998 je Okrožno sodišče v Ljubljani ugotovilo, da so za izročitev pritožnika Zvezni Republiki Nemčiji izpolnjeni vsi pogoji, ki jih zahteva Zakon o kazenskem postopku za izročitev tujca. Ugotovilo je med drugim tudi, da obstoji dovolj podatkov za utemeljen sum, da naj bi pritožnik storil kaznivo dejanje, zaradi katerega se zahteva izročitev. Po ugotovitvi sodišča je iz zapornega naloga pristojnega nemškega sodišča razvidno, da naj bi pritožnik skupaj s svojim bratom storil kaznivo dejanje težkega namernega netenja požara, kar izhaja iz policijskih preiskav in izpovedbe priče I. H.
4. S sklepom št. I Kp 278/98 z dne 17.3.1998 je Višje sodišče v Ljubljani zavrnilo pritožbo pritožnikovega zagovornika zoper navedeni prvostopni sklep. V obrazložitvi je navedlo, da se v fazi zbiranja in odkrivanja dokazov ni mogoče spuščati v oceno njihove verodostojnosti in da pritožnik, ki poskuša z navajanjem alibija domnevnega sostorilca razvrednotiti izjavo priče, ne more izpodbiti ugotovitev o utemeljenosti suma.
5. Vrhovno sodišče je s sodbo št. I Ips 66/98 z dne 9.4.1998 zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper zgoraj navedeni sodni odločbi. Strinjalo se je s stališčem pritožbenega sodišča, da v postopku za izročitev sodišče ne more ocenjevati verodostojnosti dokazov, in navedlo, da bi sodišče lahko zavrnilo prošnjo za izročitev samo v primeru, če bi bili obremenilni dokazi v primerjavi z razbremenilnimi res tako neprepričljivi, da bi bilo že na prvi pogled jasno, da ni podan utemeljen sum.
6. Z izpodbijano odločbo je Minister za pravosodje odločil, da se dovoli izročitev pritožnika pristojnim organom v Zvezni Republiki Nemčiji zaradi kazenskega pregona.
B.
7. Ustavno sodišče je zaradi skupnega obravnavanja in odločanja ustavni pritožbi, navedeni v 1. in 2. točki obrazložitve tega sklepa, združilo.
8. Po presoji Ustavnega sodišča z izpodbijanimi sodnimi odločitvami ni bila kršena pritožnikova pravica do izvajanja dokazov v svojo korist iz 3. alinee 29. člena Ustave. Merila za presojo kršitve pravice do izvajanja dokazov v korist je obdolženca je Ustavno sodišče navedlo že v odločbi št. Up-34/93 z dne 8.6.1995 (OdlUS IV, 129). Poudarilo je, da sodišče glede na načelo proste presoje dokazov samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. Pritožnik ne zatrjuje, da sodišče ni izvedlo kakšnega predlaganega dokaza, temveč trdi, da ni preizkusilo razbremenilnega dokaza, s katerim je obramba izpodbijala verodostojnost izpovedbe priče, na kateri temelji odločitev o priporu pristojnega nemškega sodišča. Ta trditev pa se nanaša na ocenjevanje dokazov, zbranih v kazenskem postopku pred nemškim sodiščem in v ekstradicijskem postopku pred domačim sodiščem.
9. Zakon o kazenskem postopku uvršča postopek izročitve obdolžencev in obsojencev med posebne postopke. V ekstradicijskem postopku sodišče ugotavlja, ali so izpolnjeni pogoji za izročitev tujca tuji državi zaradi kazenskega pregona ali izvršitve kazni, določeni v domačem in mednarodnem pravu. Eden izmed pogojev za izročitev je po določbi 7. točke 522. člena ZKP tudi, da je dovolj dokazov za utemeljenost suma, da je tujec storil kaznivo dejanje. Za izročitev tujca torej ZKP zahteva ugotovitev enake stopnje verjetnosti, da je tujec storil kaznivo dejanje kot za dopustitev obtožbe (4. točka prvega odstavka 277. člena ZKP), ki je nižja od verjetnosti, ki se zahteva za obsodilno sodbo. Pri tem sodišče presodi, ali iz listine sodnega organa tuje države, ki je podlaga prošnji tuje države za izročitev in iz dokaznega gradiva, zbranega v ekstradicijskem postopku, izhaja dovolj dokazov za utemeljenost suma. Izvenobravnavni senat, ki odloča o pogojih za izročitev izven glavne obravnave, se pri tem ne spušča v ocenjevanje verodostojnosti nasprotujočih si dokazov. Samo, če bi iz gradiva, s katerim v ekstradicijskem postopku razpolaga, povsem očitno izhajalo, da ni dovolj dokazov za utemeljenost suma, bi senat lahko zavrnil prošnjo za izročitev.
10. Sodišče je v konkretnem primeru takšno presojo opravilo.
Ocenilo je, da iz zapornega naloga pristojnega nemškega sodišča izhaja dovolj dokazov za utemeljenost suma. Pri tem se upravičeno ni spuščalo v oceno verodostojnosti izpovedbe priče, na katero se opira zaporni nalog nemškega sodišča. Presoja dokazne moči posameznih dokazov je praviloma pridržana razpravljajočemu sodišču, saj načelo neposredne ocene dokazov zahteva, da se dokazi izvajajo na glavni obravnavi. Pritožnik bo tako imel možnost izpodbijati verodostojnost izpovedbe priče v kazenskem postopku, ki bo tekel pred nemškim sodiščem. Postopek izročitve namreč ni namenjen ugotavljanju krivde ali nedolžnosti posameznika glede kaznivega dejanja niti zbiranju dokazov za vložitev obtožbe, temveč le ugotavljanju pogojev za izročitev.
11. Ker je Ustavno sodišče ugotovilo, da sodišča v okviru odločanja, ali obstoji dovolj dokazov za utemeljenost suma, niso kršila pritožnikove pravice do izvajanja dokazov v korist, se mu ni bilo treba spuščati v presojo, ali je bilo v konkretnem primeru sodišče, glede na vsebino mednarodnih pogodb, ki zavezujejo Republiko Slovenijo in glede na subsidiarnost uporabe določb ZKP v tem primeru (521. člen ZKP), dolžno ugotavljati pogoj iz 7. točke 522. člena ZKP.
12. Očitno neutemeljeno je tudi pritožnikovo zatrjevanje kršitve pravice do enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave in enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ki naj bi bili podani zaradi hitrega postopanja sodišč in upravnih organov v postopku izročitve. Glede na to, da je bil pritožnik v priporu, so bili vsi organi, ki so sodelovali v tem postopku, dolžni postopati hitro, pritožnik pa zaradi hitrosti postopanja ni bil prikrajšan za svoje ustavne pravice.
13. S tem, ko je Minister za pravosodje izdal izpodbijano odločbo o dovolitvi izročitve še preden je bilo odločeno o zahtevi za varstvo zakonitosti namreč pritožniku ni bila kršena pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Po določbi 529. člena ZKP odloča Minister za pravosodje o izročitvi potem, ko postane sklep sodišča, da so izpolnjeni pogoji za izročitev, pravnomočen. Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da je bila izdana na podlagi pravnomočnega sklepa sodišča. Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da ustavna pravica do pravnega sredstva zagotavlja vsakomur le pravico do pritožbe ali drugega pravnega sredstva zoper prvostopno sodno odločbo, ne pa tudi izrednega pravnega sredstva kot je zahteva za varstvo zakonitosti. Pritožnik je zoper sklep sodišča prve stopnje imel na voljo pritožbo, ki jo je tudi izkoristil. Ker z izpodbijano odločbo očitno niso bile kršene človekove pravice, Ustavno sodišče ustavne pritožbe tudi v tem delu ni sprejelo v obravnavo, ne da bi pri tem spuščalo v vprašanje obstoja procesne predpostavke izčrpanosti pravnih sredstev oziroma v vprašanje, ali bi pritožnik zoper izpodbijano odločbo lahko sprožil upravni spor.
14. Ker ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo, tudi ni bilo podlage za odločanje o začasnem zadržanju izvršitve izpodbijanih aktov.
C.
15. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik senata dr. Boštjan M. Zupančič in člana dr. Miroslava Geč - Korošec in dr. Peter Jambrek.
Predsednik senata
dr. Boštjan M. Zupančič