Up-275/97_1
Natisni
Opravilna št.:
Up-275/97_1
Datum odločitve:
16. 7. 1998
Objavljeno:
OdlUS VII, 231
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:Up.275.97
Akt:
Sklep Višjega sodišča v Kopru št. Cp 667/97 z dne 23.7.1997 ter sklep Okrajnega sodišča v Ljubljani št. R Ig 456/96 z dne 28.4.1997
Izrek:
Sklep Višjega sodišča v Kopru ter sklep Okrajnega sodišča v Ljubljani se razveljavita in se zadeva vrne pristojnemu sodišču prve stopnje v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Pravno stališče, da vsebina začasne odredbe v nobenem primeru ne sme biti enaka tožbenemu zahtevku, ni v skladu z ustavno zahtevo po zagotovitvi učinkovitosti pravice do sodnega varstva.
Geslo:
Enako varstvo pravic.
Pravica do sodnega varstva.
Varstvo lastninske pravice.
Lastninska negatorna tožba.
Začasna odredba v izvršilnem postopku.
Začasna odredba, pravdni postopek.
Pravna podlaga:
Ustava, 22., 23. čl.
Zakon o izvršilnem postopku (ZIP), 267. čl.
Zakon o pravdnem postopku (ZPP), 442. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 1. odst. 59. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
9. 9. 1997
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US19042
Dokument v PDF obliki:
Up-275-97.pdf
94 KB
Prenesite datoteko
Up-275/97
16.7.1998
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe N. Š. iz L. na seji dne 16. julija 1998
o d l o č i l o :
Sklep Višjega sodišča v Kopru št. Cp 667/97 z dne 23.7.1997 ter sklep Okrajnega sodišča v Ljubljani št. R Ig 456/96 z dne 28.4.1997 se razveljavita in se zadeva vrne pristojnemu sodišču prve stopnje v novo odločanje.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnica je v pravdnem postopku vložila lastninsko negatorno tožbo za varstvo lastninske pravice na poslovnem prostoru (odvetniški pisarni) v določeni stanovanjski zgradbi ter solastninske pravice na skupnih prostorih te zgradbe. Ker so ji drugi stanovalci odklopili domofon, je s tožbo zahtevala prenehanje poseganja v njeno lastninsko pravico, zlasti opustitev takšnega poseganja v sistem domofona, ki tožnici preprečuje njegovo uporabo. Pravdni postopek po tej tožbi še ni zaključen. Ob vložitvi tožbe je tožnica vložila tudi predlog za izdajo začasne odredbe, s katero bi sodišče tožencem naložilo, da tožnici omogočijo, da se priklopi na sistem domofona. Sodišče prve stopnje je predlogu ugodilo. Po ugovoru dolžnika je isto sodišče odločilo, da začasna odredba ostane v veljavi. Sodišče druge stopnje pa je pritožbi dolžnikov ugodilo in razveljavilo sklep o izdaji začasne odredbe. Bistveno pravno stališče višjega sodišča je, da se vsebina začasne odredbe ne sme pokrivati s tožbenim zahtevkom, saj je začasna odredba le sredstvo zavarovanja, ne pa sredstvo spolnitve zahtevka. Izjeme od tega pravila so izrecno določene - npr. v sporih zaradi motenja posesti ali glede preživninskih zahtevkov; torej ko gre za začasne odredbe po posebnih predpisih in v posebnih postopkih, v obravnavanem primeru pa da gre za izdajo začasne odredbe po splošnih pravilih.
2. Z ustavno pritožbo pritožnica izpodbija sklep Višjega sodišča o zavrnitvi predloga za izdajo začasne odredbe. Navaja, da so pogoji za izdajo začasne odredbe izpolnjeni, saj ji grozi nenadomestljiva škoda. Navaja, da je vstop v njeno odvetniško pisarno mogoč le skozi glavni vhod stanovanjske zgradbe, zato v primeru, če domofon ne dela, stranke ne morejo do nje ter ji glede na naravo dejavnosti grozi izpad klientele, ki je lahko dolgoročen in nenadomestljiv. Pritožnica oporeka stališču višjega sodišča o nedopustnosti pokrivanja vsebine začasne odredbe z vsebino zahtevka. Navaja, da višje sodišče tudi samo priznava, da od tega pravila obstajajo določene izjeme, npr. v sporih zaradi motenja posesti. Pritožnica opozarja, da 442. člen Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP), ki ureja začasne odredbe v motenjskih sporih, zgolj določa, da se začasna odredba lahko izda po uradni dolžnosti, ne izhaja pa iz tega člena, da je mogoča začasna odredba z drugačno vsebino in obsegom, kot po splošnih predpisih Zakona o izvršilnem postopku (v nadaljevanju: ZIP). Pritožnica meni, da so ji s sklepom Višjega sodišča kršene pravica do enakosti pred zakonom po 14. členu Ustave, pravica do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave, pravica do sodnega varstva po 23. členu Ustave in pravica do lastnine po 33. členu Ustave.
3. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom z dne 21.1.1998 ustavno pritožbo sprejel v obravnavo (prvi odstavek 54. člena Zakona o Ustavnem sodišču; Uradni list RS št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS). Sklep o sprejemu in ustavna pritožba sta bila vročena Višjemu sodišču v Kopru (čl. 56 ZUstS) ter poooblaščencu tožencev, ki pa na ustavno pritožbo nista odgovorila.
B.
4. Izpodbijani sklep temelji na pravnem stališču (ki je v sodni praksi kljub delnim odstopom uveljavljeno), da se vsebina začasne odredbe v nobenem primeru (razen če gre za začasne odredbe po posebnih predpisih) ne sme pokrivati z vsebino zahtevka. Ustavno sodišče mora odgovoriti na vprašanje, ali je to pravno stališče oziroma takšna razlaga relevantnih določb ZIP v skladu z določbami Ustave o človekovih pravicah.
5. Pravna podlaga predloga za izdajo začasne odredbe za zavarovanje nedenarnih terjatev je v 267. členu Zakona o izvršilnem postopku, ki glede začasnih odredb v zavarovanje nedenarnih terjatev v prvem odstavku določa, da sodišče lahko izda začasno odredbo, če izkaže upnik za verjeten obstoj terjatve in nevarnost, da bo sicer uveljavitev terjatve onemogočena ali precej otežena. V drugem odstavku (ki je za obravnavano zadevo bistven) pa določa: "Začasno odredbo lahko izda sodišče tudi, če izkaže upnik za verjetno, da je odredba potrebna, da se prepreči uporaba sile ali nastanek nenadomestljive škode."
6. Višje sodišče pomen navedenih določb 267. člena ZIP razlaga preozko. Začasna odredba sicer je sredstvo zavarovanja terjatve, vendar pa se njen pomen ne izčrpa le v zagotovitvi možnosti kasnejše izvršbe. Začasne odredbe, katerih namen je zavarovati možnost kasnejše izvršbe (v tem smislu je mogoče govoriti o "zavarovalnih začasnih odredbah") so sicer najpomembnejše, glede nedenarnih terjatev pa so v ZIP določene v prvem odstavku 267. člena. Pomen drugega odstavka 267. člena ZIP, ki omogoča izdajo začasne odredbe zaradi preprečitve nasilja ali nenadomestljive škode, pa ni le v tem, da zagotovi možnost morebitne izvršbe, pač pa tudi v tem, da začasno uredi sporno pravno razmerje. Terjatve namreč ne ogroža le nevarnost, da sodbe ne bo mogoče izvršiti, pač pa tudi ravnanja, zaradi katerih bi sodno varstvo te terjatve ostalo brez pomena - to pa je v primeru, če že v teku sodnega postopka za varstvo te terjatve tožniku nastane nenadomestljiva škoda. Začasne odredbe po drugem odstavku 267. člena ZIP torej predstavljajo zavarovanje terjatve s tem, da začasno, do dokončne rešitve v sodnem (in izvršilnem) postopku, uredijo sporno pravno razmerje - v tem smislu gre torej za "ureditvene (regulacijske) začasne odredbe" (ker te niso namenjene omogočitvi izvršbe, pridejo v poštev tudi pri ugotovitveni in oblikovalni tožbi, torej pri oblikah tožb, pri katerih izvršba ne more priti v poštev).
7. Tudi glede ureditvenih začasnih odredb je sicer glede vprašanja, ali vsebina začasne odredbe sme biti enaka tožbenemu zahtevku, pravilen restriktiven pristop. To namreč narekuje zahteva po zagotovitvi varstva pravic nasprotne stranke - toženca. Iz 22. člena Ustave izhaja, da sme sodišče v postopku glede pravic in obveznosti določene osebe odločiti le po izvedenem kontradiktornem postopku, v katerem je bila obema strankama zagotovljena enakopravna možnost, da navajata dejstva in dokaze, izjavita pravna naziranja ter se opredelita do vseh procesnih dejanj, ki lahko vplivajo na odločitev sodišča. Ta zahteva pa bi bila ogrožena v primeru, če bi dopustili izdajanje začasnih odredb, katerih vsebina je enaka vsebini tožbenega zahtevka, saj bi to povzročilo, da bi sodišče o zahtevanem pravnem varstvu odločilo brez izpeljave kontradiktornega postopka in s tem brez zagotovitve pravice toženca, da v postopku brani svoje pravice in interese, kar je neposreden izraz pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave. Navedeno pravno stališče je torej v izhodišču pravilno in tudi skladno s človekovimi pravicami.
8. Vendar pa se pomanjkljivost navedenega pravnega stališča kaže pri tistih dajatvenih tožbah (v širšem smislu), ki merijo na opustitev, dopustitev, pa tudi storitev. Ena izmed takšnih tožb je tudi negatorna tožba, za kakršno gre v obravnavanem primeru. V tovrstnih primerih si marsikdaj namreč začasne odredbe sploh ni mogoče zamisliti drugače kot z vsebino, ki se ujema z zahtevkom tožbe. To zelo očitno velja tudi v obravnavanem primeru. Toženci (dolžniki) so pritožnici odklopili domofon in ji preprečili stik s strankami. Tožnica s tožbo zahteva, da domofon spet priključijo oziroma da ne onemogočijo njej, da ga sama priključi. Nobena začasna odredba, razen takšne, ki se pokriva z vsebino tožbenega zahtevka, v tem primeru praktično in smiselno ne pride v poštev. Če se tožnici odvzame možnost začasne odredbe za priključitev domofona oziroma za prepoved preprečitve priključitve, se ji s tem ob tej negatorni tožbi odvzame možnost kakršnekoli začasne odredbe. Če tožnici resnično grozi nenadomestljiva škoda, ji ob pravnem stališču Višjega sodišča niso v teku sodnega postopka zagotovljene nobene procesne možnosti, da to škodo odvrne (Ustavno sodišče se sicer ne izreka o dejanskem vprašanju, ali pritožnici resnično grozi nenadomestljiva škoda, vendar pa te možnosti glede na njene navedbe vsaj ni mogoče izključiti).
9. Zavarovanje terjatve v smisu začasne ureditve spornega razmerja zaradi preprečitve nastanka nenadomestljive škode je torej v določenih primerih mogoče le, če je predlog začasne odredbe enak tožbenemu zahtevku. Varstvo pravic tožnika torej v določenih primerih narekuje omogočitev tovrstnih začasnih odredb in zato jih ni mogoče v celoti izključiti. Ker pa izdaja takšne začasne odredbe posega v pravice toženca, mora sodišče pri odločitvi o izdaji takšne začasne odredbe upoštevati tudi njegov položaj. Upoštevanje pravic toženca zahteva, da takšna začasna odredba ne sme povzročiti, da bi sodišče brez izvedenega kontradiktornega postopka in brez zagotovitve pravice toženca do obrambe, dejansko ugodilo tožbenemu zahtevku tožnika oziroma dejansko prejudiciralo odločitev o zahtevku. To pa bi se zgodilo v primeru, če bi sodišče izdalo začasno odredbo z vsebino, enako vsebini tožbenega zahtevka, ob morebitni kasnejši zavrnitvi tožbenega zahtevka pa posledic izdane začasne odredbe ne bi bilo mogoče odpraviti. Upoštevanje pravic toženca torej narekuje sklep, da sme sodišče v izjemnih primerih izdati začasno odredbo, katere vsebina je enaka tožbenemu zahtevku le pod pogojem, če bi bilo kljub izdani začasni odredbi in njeni izvršitvi, kasneje ob sodbi, s katero bi sodišče zahtevek zavrnilo, mogoče za toženca vzpostaviti prejšnje stanje. Takšna začasna odredba torej ni mogoča, če bi tožencu nalagala storitev nečesa, kar z razveljavitvijo začasne odredbe kasneje ne bi več bilo mogoče odpraviti, ali opustitev nečesa, česar kasneje (po razveljavitvi začasne odredbe) več ne bi bilo mogoče storiti. Le takšna razlaga navedene določbe 267. člena ZIP vzpostavlja ustrezno ravnovesje, ki upošteva tako pravice in interese tožnika kot tudi toženca v postopku. Z ustreznim restriktivnim tolmačenjem pojma "nenadomestljiva škoda" ter ob tehtanju interesov tudi nasprotne stranke - toženca, je mogoče zagotoviti, da bodo ureditvene začasne odredbe, katerih vsebina je enaka tožbenemu zahtevku, ostale omejene le na nujne in ustavno upravičene primere.
10. Da pravno stališče o nedopustnosti istovetnosti vsebine začasne odredbe in tožbenega zahtevka ne daje vedno zadovoljivih rezultatov ob tožbah, ki merijo na opustitev, dopustitev ali storitev, je sodna praksa delno že spoznala, kot navaja tudi Višje sodišče, v primerih tožb zaradi motenja posesti. Pri teh tožbah (pri katerih je tožbeni zahtevek večkrat povsem enak zahtevku negatorne lastninske tožbe) sodišča dopuščajo, da se v primerih, ko je to potrebno zaradi preprečitve nasilja ali nastanka nenadomestljive škode, vsebina začasne odredbe izjemoma pokriva z vsebino zahtevka. Začasna odredba s tem ne služi (kar ugotavlja tudi višje sodišče) zavarovanju izvršbe, pač pa začasni ureditvi spornega razmerja do izdaje pravnomočne sodbe. Razliko pri obravnavanju problematike razmerja med začasno odredbo in tožbenim zahtevkom v primerih motenjskih tožb in drugih tožb višje sodišče utemeljuje s tem, da naj bi šlo pri motenjskih sporih za začasne odredbe po posebnih predpisih, torej za lex specialis, ki utemeljuje odstop od splošnega pravila. Vendar to stališče ni prepričljivo. Res je sicer, da je podlaga za izdajo začasne odredbe v pravdi zaradi motenja posesti posebej določena v 442. členu ZPP, vendar pa ta določba ne utemeljuje sklepa, da bi se začasna odredba v motenjski pravdi po vsebini razlikovala od začasnih odredb v drugih pravdah. Pritožnica utemeljeno opozarja, da je edina vsebinska razlika med določbo 442. člena ZPP in določbo drugega odstavka 267. člena ZIP v tem, da sodišče v pravdi zaradi motenja posesti začasno odredbo za preprečitev nenadomestljive škode lahko izda tudi po uradni dolžnosti. Primerjava obeh obravnavanih določb ne utemeljuje sklepa, da se možnost izdaje začasnih odredb, ki se pokrivajo s tožbenim zahtevkom in ki torej ne služijo izvršitvi terjatve, pač pa začasni ureditvi spornega razmerja, omejuje le na spore zaradi motenja posesti.[1]
Gl. navedbo sodne prakse v: Angst, Jakusch, Pimmer, EXEKUTIONSORDNUNG - KOMMENTAR, Str. 1012. [2]
11. Iz navedenega torej izhaja, da sporno pravno stališče, na katerem temelji izpodbijani sklep, ni v skladu z Zakonom o izvršilnem postopku oziroma da je navedena razlaga 267. člena ZIP nezakonita. Vendar pa za ugoditev ustavni pritožbi to ne zadošča. Skladno s 50. členom ZUstS namreč Ustavno sodišče na podlagi ustavne pritožbe presoja le, ali so bile s posamičnim aktom (v obravnavanem primeru: sklepom sodišča) kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Zato je potrebno ugotoviti, ali navedeno napačno pravno stališče oziroma navedena razlaga 267. člena ZIP, na kateri temelji izpodbijani sklep, nasprotuje kakšni človekovi pravici ali temeljni svoboščini.
12. Ustava v 23. členu zagotavlja pravico do sodnega varstva pravic. Pravica do izdaje začasne odredbe kot sredstva zavarovanja iz te ustavne določbe neposredno ne izhaja. Vendar pa je potrebno upoštevati, da ni namen Ustave, da bi človekove pravice priznala zgolj formalno in teoretično, pač pa je ustavna zahteva, da mora biti zagotovljena možnost učinkovitega in dejanskega izvrševanja človekovih pravic. Eden izmed vidikov učinkovitosti pravice do sodnega varstva pa je tudi zagotovitev ustreznih procesnih sredstev, ki preprečujejo, da bi v času postopka pred sodiščem prišlo do ravnanj, ki bi povzročila, da sodno varstvo ne bi več moglo doseči svojega namena. Sodno varstvo pa svojega namena med drugim očitno ne more več doseči tudi v primeru, če osebi, ki to sodno varstvo zahteva, že v teku sodnega postopka nastane nenadomestljiva škoda. Sodno varstvo po nastanku nenadomestljive škode vsaj v tem delu ne more biti več ne učinkovito in ne smiselno. Obravnavane zakonske določbe o dopustnosti začasnih odredb za preprečitev nastanka nenadomestljive škode torej neposredno služijo ustavni zahtevi po zagotavljanju učinkovitosti pravice do sodnega varstva. Kot je bilo obrazloženo zgoraj, pa je v določenih primerih nenadomestljivo škodo mogoče preprečiti le, če je vsebina predloga začasne odredbe enaka kot vsebina tožbenega zahtevka. Takšna razlaga čl. 263 ZIP, po kateri se vsebina začasne odredbe nikoli ne sme pokrivati z vsebino tožbenega zahtevka, je zato v nasprotju z ustavno pravico do sodnega varstva po 23. členu Ustave.
13. Sklep Višjega sodišča torej temelji na pravnem stališču, ki je nezdružljivo s pravico do sodnega varstva, zato je ta sklep potrebno razveljaviti. Sklep sodišča prve stopnje sicer načelno pravilno izhaja s stališča, da je v določenih primerih vsebina predloga začasne odredbe lahko enaka kot vsebina tožbenega zahtevka, vendar pa to sodišče ni zadostno upoštevale izjemne narave tovrstne začasne odredbe in ni ocenilo in obrazložilo vseh okoliščin, iz katerih bi izhajalo, predvsem ob upoštevanju varstva pravic in interesov nasprotne stranke, ali je v obravnavanem primeru podan takšen izjemen položaj, ki upravičuje izdajo začasne odredbe s predlagano vsebino. Zato je potrebno razveljaviti tudi sklep sodišča prve stopnje. V ponovljenem postopku bo to sodišče skladno z zgornjimi stališči moralo preizkusiti in utemeljiti, ali tožniku resnično nastaja nenadomestljiva škoda, ali te škode ni mogoče odvrniti drugače kot z izdajo predlagane začasne odredbe in ali izdaja te začasne odredbe ne bi nedopustno posegala v pravni položaj tožencev, s tem da bi vzpostavila stanje, ki ga ob morebitni zavrnitvi tožbenega zahtevka ne bi več bilo mogoče odpraviti.
14. Ker je izpodbijana sklepa potrebno razveljaviti že zaradi kršitve pravice do sodnega varstva po 23. členu Ustave, se Ustavnemu sodišču ni potrebno opredeljevati še glede vprašanja morebitnih kršitev drugih človekovih pravic, ki jih zatrjuje pritožnica.
C.
15. Ustavno sodišče je to odločbo sprejelo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Lovro Šturm ter sodnici in sodniki dr. Miroslava Geč - Korošec, dr. Peter Jambrek, dr. Tone Jerovšek, mag. Matevž Krivic, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Dragica Wedam - Lukić. Odločbo je sprejelo soglasno.
P r e d s e dn i k :
dr. Lovro Šturm
Opomba:
1 Tudi primerjalnopravna razlaga utemeljuje sklep, da je stališče Višjega sodišča, da je smisel začasne odredbe le v zagotovitvi izvršbe in da vsebina začasne odredbe ne sme biti enaka tožbenemu zahtevku, ni pravilno. Ureditev izvršilnega prava, vključno s sredstvi zavarovanja je bila v ZIP prenešena iz avstrijskega Izvršilnega reda (Exekutionsordnung), ki začasne odredbe za zavarovanje ostalih (tj. nedenarnih) zahtevkov ureja v 381. členu - njegova vsebina pa je v celoti enaka kot vsebina čl. 267 slovenskega ZIP. Relevantna pravna norma je torej enaka kot v slovenskem pravu in tudi stališča sodne prakse so bila dolgo enaka togim stališčem jugoslovanske in slovenske sodne prakse, da se vsebina začasne odredbe nikoli ne sme pokrivati z vsebino tožbenega zahtevka. Vendar pa je v novejšem času avstrijska sodna praksa od tega klasičnega pravila odstopila, zavedajoč se, da sicer marsikdaj nujne začasne odredbe sploh ni mogoče izdati, če se njena vsebina ne pokriva s tožbenim zahtevkom.
2  Na podlagi razvoja sodne prakse (ob nespremenjenem zakonu) danes tudi v Avstriji ločijo tim. zavarovalne začasne odredbe (Sicherungsverfugung) in tim. regulacijske začasne odredbe (Regulationsverfugung). Njihov namen ni v zavarovanju izvršbe, pač pa v varstvu obstoječega stanja oz. pravne sfere pred grozečim nasiljem oziroma nenadomestljivo škodo. V skladu s stališči sodne prakse so zato dopustne tudi "vorgreifende" Regelungsverfugungen, tj. takšne, s katerimi se že delno ali v celoti dosega cilj, ki ga sicer zasleduje tožbeni zahtevek. Za tovrstne začasne odredbe klasično pravilo o nedopustnosti pokrivanja vsebine začasne odredbe in tožbenega zahtevka ne velja. Takšna začasna odredba je torej lahko dopustna, vendar le ob upoštevanju strogih pogojev: jasen izkaz nevarnosti nasilja ali nenadomestljive škode, pri čemer je interese tožnika potrebno tehtati z interesi toženca. Slednje predvsem zahteva presojo, ali bi začasna odredba lahko bila "reverzibilna", tj. ali bi se kljub izdani začasni odredbi in spolnitvi kasneje po sodbi, če bi ta bila zavrnilna, lahko za toženca vzpostavilo prejšnje stanje. Takšna začasna odredba torej ni mogoča, če bi tožencu nalagala storitev nečesa, kar z razveljavitvijo začasne odredbe kasneje ne bi več bilo mogoče odpraviti, ali opustitev nečesa, česar kasneje (po razveljavitvi začasne odredbe) več ne bi bilo mogoče storiti (o tem gl. npr. Angst, Jakusch, Pimmer, Exekutionsordnung, Kommentar, str. 1012, Rechberger, Simotta, Exekutionsverfahren, Str. 419. Ureditev začasnih odredb v nemškem pravu Začasne odredbe so urejene v Zivilprozessordnung (ZPO). Ta je v izhodišču urejal začasne odredbe na način, kot ga pojmuje tudi naša sodna praksa - torej ozko v smislu, da je namen začasnih odredb zavarovanje izvršbe, iz česar sledi dvoje:- da ni začasnih odredb v postopkih konstitutivnih in ugotovitvenih tožb (ker pač pri teh tožbah oz. njim sledečih sodbah ni mogoča izvršba)- da se vsebina začasnih odredb ne sme pokrivati z vsebino zahtevka. Klasična in še danes temeljna oblika začasnih odredb so torej tim. zavarovalne odredbe (Sicherungsverfugung) - njihov namen je zavarovanje izvršbe (par. 935 ZPO). Poleg teh pa ZPO omogoča še tim. ureditvene odredbe (Regelungsverfugung) - par. 940 ZPO. Namen teh začasnih odredb pa ni ozko zavarovanje morebitne kasnejše izvršitve terjatve, pač pa (kot izhaja že iz naziva) začasna ureditev spornega pravnega razmerja do izdaje pravnomočne sodbe. Takšno odredbo lahko sodišče izda v dveh vrstah primerov: - ko sodišče s tem ravna oblikovalno (npr. začasen odvzem pooblastil družbeniku do pravnomočno končane pravde glede izključitve družbenika ipd.) - ko se odredba pokriva z namenom, ki je predmet tožbenega zahtevka; ko se torej začasna odredba pokriva s tožbenim zahtevkom. Takšno začasno odredbo lahko sodišče izda v primerih, ko je to nujno za preprečitev grozečega nasilja (Verhinderung drohender Gewalt) ali za odvrnitev bistvene škode (Abwendung wesentlicher Nachteile), pa tudi v drugih upravičenih primerih. Pri regulacijskih odredbah torej ne gre za to, da se zagotovi izvršba, njihov temelj ni v ogroženosti izvršitve terjatve, pač pa v drugih pravno varovanih interesih upnika. Te pa je potrebno tehtati z interesi dožnika. Pri dajatvenih tožbahv širšem smislu praktično najpogosteje tovrstne regulacijske odredbe prihajajo v poštev pri opustitvenih in dopustitvenih tožbah (o tem gl. npr. Rosenberg, Gaul, Schilken, Zwangsvollstreckungsrecht, 11. Aufl., str. 1010-1013).