U-I-345/98
Natisni
Opravilna št.:
U-I-345/98
Datum odločitve:
19. 11. 1998
Objavljeno:
OdlUS VII, 208
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1998:U.I.345.98
Akt:
Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94) (ZKP), 1. odst. 68. čl.
Izrek:
Pobuda za oceno ustavnosti prvega odstavka 68. člena Zakona o kazenskem postopku se zavrne.
Evidenčni stavek:
Namen pravnih jamstev v kazenskem postopku, primeroma naštetih v 29. členu Ustave, je zagotoviti poštenost sojenja pred neodvisnim sodiščem. Zato je treba določbo 29. člena Ustave razlagati v povezavi z 22. in 23. členom Ustave, s katerima je opredeljena temeljna pravica do poštenega sojenja.
Pravica do obrambe z zagovornikom po lastni izbiri (3. odstavek 19. člena Ustave v povezavi z drugo alineo 29. člena Ustave) je eno izmed nujnih jamstev poštenega kazenskega postopka. Vendar pa si obdolženec ne more izbirati zagovornika mimo pravil, s katerimi zakon določa, kdo ima lahko položaj zagovornika v kazenskem postopku.
Pravica do obrambe s pomočjo z zagovornika je lahko učinkovita le, če zagovornika pri obrambi obdolženca ne bodo omejevali interesi drugih obdolžencev. Zato je treba zakonsko določbo, ki izključuje skupnega zagovornika v postopkih z več obdolženci in s tem preprečuje kolizijo interesov obrambe, razumeti kot eno od jamstev, ki je za zagotovitev poštenega kazenskega postopka nujnejše od dosledne uresničitve možnosti izbire zagovornika.
Učinkovito uresničevanje pravice do obrambe z zagovornikom je v postopkih z več obdolženci možno zagotoviti le tako, da ima vsak obdolženec svojega zagovornika.Izpodbijana določba prvega odstavka 68. člena ZKP tudi sicer le v manjši meri omejuje pravico do proste izbire zagovornika, saj obdolžencu ne preprečuje, da si v primeru izključitve skupnega zagovornika sam izbere drugega.
Geslo:
Kazenski postopek.
Zastopanje, zagovornik.
Zagovornik, prosta izbira.
Pravna jamstva.
Pravna podlaga:
Ustava, 15., 19., 22., 23., 29. čl.
Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščine (EKČP), 6. čl.
Mednarodni pakt o državljanskih in političnih pravicah, 14. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 2. odst. 26. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Matjaž Zavrl, Žabnica
Datum vloge:
23. 2. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US19229
Dokument v PDF obliki:
U-I-345-98.pdf
76 KB
Prenesite datoteko
U-I-345/98
19.11.1998
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Matjaža Zavrla iz Žabnice, ki ga zastopa Janez Hočevar, odvetnik v Žabnici, na seji dne 19. novembra 1998
s k l e n i l o:
Pobuda za oceno ustavnosti prvega odstavka 68. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94) se zavrne.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pobudnik je dne 21.2.1998 vložil ustavno pritožbo in pobudo za oceno ustavnosti določbe Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju: ZKP), ki določa, da v isti kazenski zadevi zagovornik ne more zastopati dveh ali več obdolžencev. Ustavno sodišče je pobudo izločilo iz ustavne pritožbe, o njej pa bo odločalo posebej. Pobudnik meni, da izpodbijana določba pomeni nepotrebno omejevanje pravice do zagovornika in njegove svobodne izbire, zagotovljene v drugi alinei 29. člena Ustave. Po mnenju pobudnika lahko edino obdolženec odloča o tem, ali je izbrani zagovornik zanj primeren ali ne. Zgolj obdolženec naj bi bil upravičen ocenjevati, ali je zanj lahko škodljivo, če njegov zagovornik brani še kakšnega drugega obdolženca. Zaupnost razmerja med obdolžencem in zagovornikom naj bi bila dodaten argument proti poseganju države v ta odnos. Obdolženec lahko pooblastilo zagovorniku kadarkoli prekliče, vendar mora po mnenju pobudnika dvom nastati pri njem in ne pri sodišču, ki obdolžencu namesto izbranega zagovornika postavi zagovornika po uradni dolžnosti in mu na ta način omeji njegovo pravico do svobodne izbire zagovornika.
B.
2. Pobudnik je vložil ustavno pritožbo zoper sodne odločbe, s katerimi je bilo odločeno, da se izbranemu zagovorniku ne dovoli zastopanje pritožnika v kazenskem postopku pred Okrožnim sodiščem v Kranju, ker je v isti kazenski zadevi že zastopal drugega obdolženca. Zato izkazuje pravni interes za presojo določbe prvega odstavka 68. člena ZKP.
3. Po določbi 29. člena Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku) morajo biti vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljene naslednje pravice: 1) da ima primeren čas in možnosti za pripravo obrambe, 2) da se mu sodi v njegovi navzočnosti in da se brani sam ali z zagovornikom, 3) da mu je zagotovljeno izvajanje dokazov v njegovo korist in 4) da ni dolžan izpovedati zoper sebe ali svoje bližnje ali priznati krivde. Tretji odstavek 19. člena Ustave pa določa, da mora biti vsakdo, ki mu je odvzeta prostost, takoj poučen o tem, da ni dolžan ničesar izjaviti, da ima pravico do takojšnje pravne pomoči zagovornika, ki si ga svobodno izbere in o tem, da je pristojni organ na njegovo zahtevo dolžan o odvzemu prostosti obvestiti njegove bližnje. Čeprav v določbi druge alinee 29. člena Ustave ni navedena pravica obdolženca, da si sam izbere zagovornika, pa tega ni mogoče razumeti tako, kot da Ustava te pravice obdolžencu v kazenskem postopku ne zagotavlja. Ob pravilni razlagi je treba svobodno izbiro zagovornika, ki je izrecno zagotovljena v 19. členu Ustave, razumeti tudi kot element splošne pravice do obrambe iz 29. člena Ustave. V prid takšni razlagi govorita tudi določbi 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljnjem besedilu: EKČP) in 14. člena Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah (Uradni list RS, št. 7/93, MP št. 2/93 - v nadaljnjem besedilu: Pakt), ki pravico do zagovornika po lastni izbiri uvrščata med minimalne pravice obdolženca v kazenskem postopku. Po določbi točke c tretjega odstavka 6. člena EKČP mora biti vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, zagotovljena pravica, da se brani sam ali z zagovornikom po lastni izbiri ali če nima dovolj sredstev za plačilo zagovornika, da ga dobi brezplačno, če to zahtevajo interesi pravičnosti. Podobno določa tudi Pakt v točki d tretjega odstavka 14. člena. Da je pravica obdolženca do zagovornika po lastni izbiri v našem pravnem redu priznana, pa izhaja tudi iz določb ZKP, ki je med temeljna načela kazenskega postopka uvrstil pravico obdolženca do obrambe s strokovno pomočjo zagovornika, ki si ga izbere sam izmed odvetnikov (prvi odstavek 12. člena).
4. Določba 29. člena Ustave našteva minimalne pravice, ki gredo obdolžencu v kazenskem postopku z namenom zagotoviti poštenost sojenja pred neodvisnim sodiščem. Zato je treba določbo razlagati v povezavi z 22. in s 23. členom Ustave, s katerima je opredeljena temeljna pravica do poštenega sojenja. Po 22. členu Ustave je v postopku pred sodiščem vsakomur zagotovljeno enako varstvo pravic, 23. člen Ustave pa vsakomur zagotavlja pravico, da o obtožbah proti njemu odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Pravna jamstva, ki so primeroma našteta v 29. členu Ustave, niso samostojna kategorija, temveč predstavljajo predvsem merilo poštenega kazenskega postopka. Zato jih je treba razlagati v luči funkcije, ki jo imajo v kazenskem postopku. Ugotovitev, ali konkretni kazenski postopek ustreza standardu poštenega kazenskega postopka, pa je odvisna od presoje postopka kot celote.
5. Pravica do obrambe s pomočjo zagovornika je bistven element pravice do poštenega sojenja. Njen namen je zagotoviti dejansko enakost strank v kazenskem postopku, s tem da ima obdolženec pri svoji obrambi pomoč neodvisnega pravnega strokovnjaka. Eden izmed nujnih pogojev za učinkovito obrambo z zagovornikom je zaupen odnos med obdolžencem in zagovornikom, ta pa bo praviloma bolje vzpostavljen, če si bo obdolženec zagovornika izbral sam.
Pričakovati je mogoče, da bo zagovornik, ki si ga obdolženec sam izbere, lahko bolje opravljal svojo funkcijo kot postavljeni zagovornik. Vendar pa pravice do zagovornika po lastni izbiri ni mogoče razlagati tako, da bi morala biti obdolžencu dosledno zagotovljena možnost, da ga bo v kazenskem postopku zastopal izbrani zagovornik. Po določbi prvega odstavka 15. člena Ustave se človekove pravice uresničujejo neposredno na podlagi Ustave.
Po določbi drugega odstavka istega člena pa je z zakonom mogoče predpisati način uresničevanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kadar tako določa Ustava, ali če je to nujno zaradi same narave posamezne pravice ali svoboščine. Pravice do obrambe s pomočjo zagovornika ni mogoče učinkovito uresničevati brez zakonske ureditve pogojev za opravljanje funkcije zagovornika v kazenskih postopkih, ki posredno omejujejo možnost izbire zagovornika.
6. Določba prvega odstavka 68. člena ZKP prepoveduje, da bi v istem kazenskem postopku več obdolžencev zagovarjal isti zagovornik. Prepoved je odraz spoznanja kazenskopravne teorije in sodne prakse, da je v postopkih z več obdolženci praviloma vedno podano nasprotje njihovih interesov, ki skupnemu zagovorniku onemogoča učinkovito obrambo vsakega izmed njih.
Tudi, če se interesi obrambe soobdolžencev v določeni meri pokrivajo, na primer glede vprašanja, ali je bilo kaznivo dejanje storjeno in v kolikšnem obsegu, pa se predvsem položaj sostorilcev praviloma vedno razlikuje glede stopnje njihove udeležbe pri kaznivem dejanju in glede okoliščin, ki vplivajo na odmero kazni. Nasprotujoči si interesi več obdolžencev od skupnega zagovornika zahtevajo izbiro načina in sredstev obrambe, ki so lahko v korist enemu in v škodo drugemu obdolžencu. Upoštevanje interesov več obdolžencev skupnemu zagovorniku tudi preprečuje, da bi v skladu s pravili odvetniške etike za obrambo vsakega izmed njih uporabil vsa možna in dopustna zakonita sredstva.1 Pravica do obrambe s pomočjo zagovornika bo lahko učinkovita le, če zagovornika pri obrambi obdolženca ne bodo omejevali interesi drugih obdolžencev. Zato je treba zakonsko določbo, ki preprečuje kolizijo interesov obrambe, razumeti kot eno od jamstev, ki je za zagotovitev poštenega kazenskega postopka nujnejše od dosledne uresničitve možnosti izbire zagovornika. Učinkovito uresničevanje pravice do obrambe z zagovornikom je v postopkih z več obdolženci možno zagotoviti le tako, da ima vsak obdolženec svojega zagovornika.
7. Prejšnji Zakon o kazenskem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 14/85, 74/87, 57/89 in 3/90) je v določbi 68. člena dopuščal možnost, da ima več obdolžencev skupnega zagovornika, če to ni škodovalo njihovi obrambi. Takšna ureditev je pomenila, da je moralo sodišče ob upoštevanju okoliščin konkretnega primera oceniti, ali je podano nasprotje interesov obrambe, ter obdolženca in zagovornika opozoriti na to nevarnost, oziroma takemu zagovorniku tudi odreči obrambo. V začetnih fazah kazenskega postopka pa je težko ocenjevati možnost nasprotja interesov, ki se lahko pokaže šele kasneje med kazenskim postopkom. Na začetku postopka še niso v celoti jasna razmerja med obdolženci niti strategija njihove obrambe. Vsaka kolizija interesov, ki zagovorniku onemogoča neovirano izvajanje materialne obrambe vsakega obdolženca, lahko predstavlja bistveno kršitev kazenskega postopka, ki v primeru, da se to ugotovi šele v pritožbenem postopku, zahteva novo sojenje.
Veljavna ureditev, ki absolutno prepoveduje skupnega zagovornika več obdolžencev, sodišču nalaga, da že na začetku postopka prepreči skupno zastopanje. Pri tem je v prvi vrsti dolžnost odvetnikov, da pri sprejemanju obrambe obdolžencev v kazenskih postopkih upoštevajo določbo 68. člena ZKP. Če kljub prepovedi sam zagovornik ne odpove pooblastila oziroma ga ne prekliče obdolženec, pa je obrambo takšnemu zagovorniku dolžno odreči sodišče.
9. Določba, ki izključuje skupnega zagovornika v postopkih z več obdolženci, pa tudi sicer le v manjši meri omejuje prosto izbiro zagovornika, saj obdolžencu onemogoča le izbiro tistih odvetnikov, ki v konkretnem postopku že sodelujejo kot zagovorniki drugih obdolžencev. Izpodbijana določba ZKP namreč obdolžencu ne preprečuje, da si v primeru izključitve skupnega zagovornika sam izbere drugega zagovornika. Sodišče mu ga postavi po uradni dolžnosti le, če si ga v primeru obvezne obrambe ne vzame sam (drugi odstavek 12. člena ZKP). Glede na navedeno je bilo treba pobudo kot očitno neutemeljeno zavrniti.
C.
10. Ustavno sodišče je ta sklep sprejelo na podlagi drugega odstavka 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Miroslava Geč - Korošec, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Mirjam Škrk, dr. Lojze Ude in dr. Dragica Wedam - Lukić. Odločitev je sprejelo s sedmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik dr. Janez Čebulj.
P r e d s e d n i k :
Franc Testen
Opomba:
137. člen Kodeksa odvetniške poklicne etike Odvetniške zbornice Slovenije