Up-212/99
Natisni
Opravilna št.:
Up-212/99
Datum odločitve:
6. 2. 2001
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2001:Up.212.99
Akt:
Ustavna pritožba A. A. v Ž. Z. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 1050/95-8 z dne 2. 6. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. v Ž. Z. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 1050/95-8 z dne 2. 6. 1999 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker ni bil zamujen prekluzivni rok za vložitev tožbe, sodišče z meritorno odločitvijo ni kršilo ustavnih pravic. Za kršitev ustavnih pravic bi šlo lahko le v primeru, če bi sodišče meritorno odločilo o zadevi kljub zamudi prekluzivnega roka za vložitev tožbe (torej drugače kot v siceršnjih primerih).
Stališče Vrhovnega sodišča, da bi moral upravni organ v postopku, v katerem je treba ugotavljati okoliščine o obstoju pogojev za uporabo 19. in 25. člena ZDen, Republiki Sloveniji priznati položaj stranke, ni samovoljna oziroma arbitrarna.
Najemniki, ki so vlagali v poslovne prostore, so lahko imeli položaj stranke v denacionalizacijskih postopkih že na podlagi 49. člena ZUP in ne šele na podlagi spremembe 60. člena ZDen iz leta 1998 (15. člen ZDen-B). S pavšalnim zatrjevanjem drugačne, tj. napačne sodne prakse, ki naj bi obstajala v času odločanja upravnega organa, pa pritožnik ne more uveljavljati pravice do enake napačne odločitve.
Morebitna zatrjevana nezakonita odprava dela odločbe ni mogla poseči v lastninsko pravico pritožnika na nepremičninah, katerih lastninjenje je uredil ZLNDL tako, da so tudi osebe iz 3. člena tega zakona pridobile lastninsko pravico z dnem njegove uveljavitve.
Geslo:
Denacionalizacija, položaj stranke.

Republika Slovenija kot ustanoviteljica javnega zavoda.

Javno pravobranilstvo, zakoniti zastopnik Republike Slovenije.

Vročanje zakonitemu zastopniku Republike Slovenije.

Rok za vložitev tožbe v upravnem sporu.

Pravnomočnost upravne odločbe.

Najemniki denacionaliziranih nepremičnin, položaj stranke v denacionalizacijskem postopku.

Meje tožbenega zahtevka.

Lastninjenje nepremičnin.

Enako varstvo pravic.
Pravna podlaga:
Ustava, 22. čl.

Zakon o upravnih sporih (ZUS), 33. čl.

Zakon o javnem pravobranilstvu (ZJP), 20. čl.

Zakon o splošnem upravnem postopku (ZUP-86), 12. čl.

Zakon o socialnem varstvu (ZSV), 2., 61., 120. čl.

Zakon o denacionalizaciji (ZDen), 15., 19., 25., 31., 32., 60. čl.

Zakon o Vladi Republike Slovenije (ZVRS), 6. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. U-I-326/98 z dne 14. 10. 1998, Uradni list RS, št. 76/98 - OdlUS VII,190.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
12. 8. 1999
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20634
Up-212/99
6. 2. 2001
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. v Ž. Z., ki ga zastopa B. B., odvetnica v V. U. na seji dne 6. februarja 2001
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. v Ž. Z. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. U 1050/95-8 z dne 2. 6. 1999 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Z izpodbijano sodbo je Vrhovno sodišče v upravnem sporu odpravilo odločbo Ministrstva za kulturo št. 464-321/93 z dne 12. 4. 1995 o denacionalizaciji podržavljenih nepremičnin.
Ugotovilo je, da Ministrstvo v denacionalizacijskem postopku Republiki Sloveniji neupravičeno ni priznalo položaja stranke in da zato ni ugotavljalo dejstev, povezanih s to stranko. V posledici kršitev procesnega prava je po ugotovitvi Vrhovnega sodišča Ministrstvo nepravilno uporabilo določbe 19. in 25. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 in nasl. - v nadaljevanju ZDen). Na podlagi izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča mora Ministrstvo v ponovnem postopku Republiki Sloveniji priznati položaj stranke in po pravilno in popolno ugotovljenih dejanskih okoliščinah ugotoviti, ali obstojijo pogoji za uporabo 19. in 25. člena ZDen.
2. Pritožnik meni, da Republika Slovenija, Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve sploh nima aktivne legitimacije za vložitev upravnega spora oziroma predloga za obnovo postopka, ker je Center za socialno delo Škofja Loka, ki je najemnik denacionalizirane nepremičnine, samostojen pravni subjekt. Poleg tega naj bi tožnik sploh ne imel pravnega interesa za odpravo izpodbijane odločbe v celoti, ker naj bi se odločba o denacionalizaciji nanašala na osem nepremičnin, tožnik pa naj bi napadal le odločitev glede ene nepremičnine, tj. parc. št. 19/4 k.o. Ž. Z. Tudi sicer naj bi najemnikom v času izdaje odločbe o denacionalizaciji ne šel položaj stranke v denacionalizacijskem postopku, ker naj bi najemnikom, ki so vlagali v poslovne prostore, položaj stranke priznal šele Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 65/98 - v nadaljevanju ZDen-B). Vprašljiva naj bi bila tudi pravočasnost vložitve tožbe. V zvezi s tem se pritožnik sklicuje na 22. člen Zakona o državnem pravobranilstvu (Uradni list RS, št. 20/97 - v nadaljevanju ZDPra) in na notranja organizacijska pravila Državnega pravobranilstva glede poslovanja z odločbami, izdanimi v prehodnem obdobju od decembra 1994 do uveljavitve ZDPra. Državno pravobranilstvo kot zakoniti zastopnik pa naj bi nasprotoval vrnitvi nepremičnine v naravi iz razlogov po prvem odstavku 19. člena ZDen kljub drugačnim "pisnim navodilom mandanta z dne 15. 9. 1993".
3. Pritožnik zatrjuje, da je Vrhovno sodišče z izpodbijano sodbo iz navedenih razlogov nezakonito odpravilo pravnomočno odločbo o denacionalizaciji. S tem naj bi sodišče kršilo 2., 14., 22., 33., 67., 153., 154. in 158. člen Ustave.
B.
4. V vlogah, ki jih je Ustavno sodišče prejelo dne 11. 8. 1999 in 24. 2. 2000, pritožnik navaja spornost take odločitve Vrhovnega sodišča, ki naj bi jo sprejelo tako v upravnem sporu zoper odločbo o denacionalizaciji kot tudi v postopku v zvezi z obnovo denacionalizacijskega postopka. Glede na to, da ustavni pritožnik izpodbija sodbo Vrhovnega sodišča, ki jo je izdalo v upravnem sporu zoper odločbo o denacionalizaciji št. 464-321/93 z dne 12. 4. 1995, in glede na to, da pritožnik ni predložil nobene odločbe, ki bi se nanašala na odločitev o obnovi tega postopka, je Ustavno sodišče štelo, da se pritožnikove navedbe, ki naj bi se nanašale na predlog za obnovo postopka, dejansko nanašajo na prej navedeni upravni spor, v katerem je bila izdana izpodbijana sodba.
5. Očitkov pritožnika, da so bile z izpodbijano sodbo kršene določbe, ki se nanašajo na splošna ustavna načela, ni mogoče ocenjevati v okviru postopka z ustavno pritožbo. Z ustavno pritožbo je namreč mogoče uveljavljati le kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ne pa kršitev splošnih ustavnih načel. Ustavno sodišče tudi ni instanca sodiščem, ki odločajo o upravnem sporu, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotovitvi dejanskega stanja ter pri uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS)
Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Takšnih kršitev pa v izpodbijani sodbi ni. Da bi kakšno izmed pravnih stališč, na katerih temelji sodba, bilo nesprejemljivo z vidika človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, pritožnik ne izkaže, prav tako ne izkaže, da bi bila v postopku kršena ustavna jamstva procesne narave.
6. Vprašanje pravočasnosti vložitve tožbe v upravnem sporu pa je najprej dejansko vprašanje. Meritorno odločanje o tožbi vsebuje tudi ugotovitev pravočasnosti njene vložitve tudi, če sodišče v obrazložitvi tega ni izrecno navedlo. Ustavno sodišče je na tako ugotovljeno dejansko stanje vezano. Za kršitev ustavnih pravic bi šlo lahko le v primeru, če bi sodišče meritorno odločilo o zadevi kljub zamudi prekluzivnega roka za vložitev tožbe (torej drugače kot v siceršnjih primerih).
7. Iz spisa Vrhovnega sodišča št. U 1050/95, ki ga je Ustavno sodišče vpogledalo, je razvidno, da je Vrhovno sodišče toženi stranki in pritožniku kot prizadeti stranki v upravnem sporu poslalo tožbo v odgovor. Na podlagi 33. člena Zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in nasl. - v nadaljevanju ZUS-77) je sodišče prepis tožbe poslalo v odgovor toženi stranki in prizadeti stranki, če tožbe ni zavrglo po drugem odstavku 29. člena ali po 30. členu istega zakona.1 Pritožnik na tožbo ni odgovoril, tožena stranka, tj. Ministrstvo za kulturo, pa v odgovoru na tožbo ne navaja, da bi bila tožba prepozna, temveč da tožeča stranka ni stranka v postopku denacionalizacije, zaradi česar ji odločba tudi ni bila vročena. Izrecno poudarja, da je bila Javnemu pravobranilcu v Kranju odločba vročena kot zastopniku Občine Škofja Loka, ki je bila v tem postopku zavezanec za vračilo podržavljenih nepremičnin.
8. Ta vročitev pa za tožečo stranko nima pravnega učinka. Javno pravobranilstvo Republike Slovenije, ki je po takrat veljavnih določbah Zakona o javnem pravobranilstvu (Uradni list RS, št. 19/76 in nasl. - v nadaljevanju ZJP) zastopalo Republiko Slovenijo (20. člen ZJP), je imelo sedež v Ljubljani (26. člen ZJP). Pravni učinek za Republiko Slovenijo kot stranko v postopku je tako lahko imela le vročitev Javnemu pravobranilstvu Republike Slovenije, ne pa enemu izmed namestnikov javnega pravobranilca. Zakon o začasni ureditvi organizacije in pristojnosti občinskih sodnikov za prekrške in občinskih javnih pravobranilcev (Uradni list RS, št. 82/94) je namreč določal, da bivši občinski in medobčinski javni pravobranilci od 1. 1. 1995 do uveljavitve ZDPra nadaljujejo z delom v Javnem
pravobranilstvu Republike Slovenije kot namestniki javnega pravobranilca Republike Slovenije in to na sedežih dotedanjih občinskih javnih pravobranilcev. Sama ureditev statusa bivših občinskih javnih pravobranilcev pa sama po sebi še ni mogla spremeniti pristojnosti glede zakonitega zastopanja Republike Slovenije. Takega učinka ne morejo imeti niti morebitna notranja organizacijska navodila Javnega pravobranilstva, na katera se pritožnik v ustavni pritožbi sklicuje (ne navaja pa, kakšna naj bi bila njihova vsebina in kako naj bi bilo iz teh navodil razvidno, da naj bi imela vročitev javnemu pravobranilstvu v Kranju pravni učinek za tožečo stranko) niti 22. člen ZDPra, ki je bil uveljavljen leta 1997, tj. dve leti po vročitvi odločbe Javnemu pravobranilstvu v Kranju.
9. Ministrstvo za kulturo je odločbo Javnemu pravobranilstvu Republike Slovenije v Ljubljani poslalo z dopisom z dne 12. 6.
1995. Zakoniti zastopnik Republike Slovenije, tj. v upravnem sporu tožeče stranke, jo je prejel dne 14. 6. 1995. Tožba, ki je bila na pošto oddana dne 6. 7. 1995, je bila po navedenem vložena v roku, ki ga je določal prvi odstavek 24. člena ZUS-77. Rok za tožbo, ki je bil predpisan z navedeno določbo ZUS-77, se je namreč štel od dneva, ko je bil izpodbijani akt vročen stranki, ki je vložila tožbo, ne glede na to, ali je ta stranka sodelovala v postopku, v katerem je bil izdan izpodbijani akt, in ali je potekel rok za tožbo za tiste stranke, ki so se udeleževale upravnega postopka.
10. V obravnavani zadevi je tožbo vložila Republika Slovenija kot stranka, ki bi po ugotovitvi Vrhovnega sodišča morala biti udeležena v upravnem postopku. Glede na navedeno je torej očitek pritožnika, da je sodišče odpravilo pravnomočno odločbo neutemeljen. Po 12. členu Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 47/86 - v nadaljevanju ZUP-86) je bila namreč pravnomočna le odločba, zoper katero ni bila dovoljena pritožba in tudi ni bil mogoč upravni spor.2
11. Ustavni pritožnik izpodbija stališče Vrhovnega sodišča, da ima Republika Slovenija lahko v denacionalizacijskem postopku aktivno legitimacijo. S tem oporeka materialnopravni presoji sodišča, kar pa, kot je obrazloženo zgoraj, ne more biti predmet presoje Ustavnega sodišča. Prav tako ne gre za primer, da bi bila odločitev sodišča tako očitno napačna, da bi jo bilo mogoče označiti za samovoljno oziroma arbitrarno, kar bi lahko predstavljalo kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Odločitev sodišča je zadostno obrazložena, temelji pa na zaključkih, ki so glede na pravila interpretacije norm, mogoči. Center za socialno delo je namreč ustanovljen kot javni socialno varstveni zavod, s 1. 1. 1993 pa je Republika Slovenija prevzela pravice in obveznosti ustanovitelja socialno varstvenih zavodov (120. člen Zakona o socialnem varstvu, Uradni list RS, št. 54/92 in nasl. - ZSV). Ustanovitelj socialno varstvenega zavoda mora zagotavljati sredstva za investicijsko vzdrževanje in druge obveznosti, določene z zakonom in aktom o ustanovitvi (61. člen ZSV).
Samostojnost pravne subjektivitete takih zavodov je torej odvisna od položaja ustanovitelja, ki je določen z zakonom.3 Zato je tudi pooblastilo direktorja za zastopanje zavoda vezano na statusno obliko pravne osebe, tj. javni zavod (kar je razvidno tudi iz izpiska iz sodnega registra, ki ga je pritožnik priložil). Glede na navedeno in glede na to, da po 2. členu ZSV država med drugim zagotavlja delovanje socialno varstvenih zavodov, tudi stališče Vrhovnega sodišča, da bi moral upravni organ v postopku, v katerem je treba ugotavljati okoliščine o obstoju pogojev za uporabo 19. in 25. člena ZDen, Republiki Sloveniji priznati položaj stranke, nikakor ne more biti samovoljna oziroma arbitrarna.
12. Kolikor se pomisleki pritožnika nanašajo na aktivno legitimacijo Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve, pa Ustavno sodišče pojasnjuje, da je v obravnavani zadevi tožeča stranka Republika Slovenija in ne Ministrstvo. Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve je le (ne)potreben dodatek k označbi tožeče stranke v praksi sodišč (pa tudi zakonitega zastopnika tožeče stranke) v takšnih in podobnih primerih in to predvsem kot napotek (zvečine prav zaradi potreb zakonitega zastopnika Republike Slovenije), ki naj pojasni, za katero področje pravnega razmerja v državi gre v kakšnem sodnem postopku.
13. V zvezi s tem Ustavno sodišče pojasnjuje še, da dopis Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve z dne 15. 9. 1993, ki je bil naslovljen na Javno pravobranilstvo Republike Slovenije ne more pomeniti stališča osebe, ki jo ta zakoniti zastopnik zastopa. Na podlagi 6. člena Zakona o Vladi Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 4/93 in nasl. - ZVRS) Vlada izvršuje pravice in dolžnosti, ki pripadajo Republiki Sloveniji kot ustanoviteljici zavodov, gospodarskih družb in drugih organizacij, če s posebnim zakonom ni določeno drugače.4 Pritožnik kakšnega stališča Vlade v zvezi z obravnavano zadevo ne navaja. Ustavno sodišče se zato niti ni spuščalo v vprašanje, ali bi bilo ravnanje zakonitega zastopnika, ki bi bilo v nasprotju s takim stališčem, sploh lahko predmet odločanja v upravnem sporu.
14. Pritožnik tudi zmotno meni, da je najemnikom, ki so vlagali v poslovne prostore, položaj stranke dala šele sprememba 60. člena ZDen iz leta 1998 (15. člen ZDen-B). Tak položaj so te osebe imele že na podlagi 49. člena ZUP, kar je Ustavno sodišče ugotovilo tudi v odločbi št. U-I-326/98 z dne 14. 10. 1998 (Uradni list RS, št. 76/98 in OdlUS VII, 190). S pavšalnim zatrjevanjem drugačne napačne sodne prakse, ki naj bi obstajala v času odločanja upravnega organa, pa pritožnik ne more utemeljevati kršitve pravice do enakega varstva pravic.
15. Glede na to, da je bil leta 1997 uveljavljen Zakon o lastninjenju nepremičnin v družbeni lastnini (Uradni list RS, št. 44/97 - v nadaljevanju ZLNDL), po katerem so nepremičnine postale last pravnih oseb, ki so imele na nepremičnini pravico uporabe (3. člen ZLNDL), se Ustavnemu sodišču ni bilo treba spuščati v vprašanje, ali je Vrhovno sodišče z odpravo celotne odločbe odločilo izven meja tožbenega zahtevka (40. člen ZUS- 77). Tudi taka nezakonitost namreč sama po sebi še ne pomeni kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Iz obrazložitve odločbe Ministrstva za kulturo je razvidno, da je bila vložena zahteva za denacionalizacijo stavbe in pripadajočega zemljišča. Pritožnik ne pojasni, iz česa naj bi izhajalo, da bi bila mogoča odločitev v zadevi le glede nepremičnine parc. št. 19/4 (poslovna stavba in stavbno zemljišče), ne pa tudi glede nepremičnine parc. št. 19/1 (stavbno zemljišče). Prva alinea 1. točke izreka odločbe o denacionalizaciji se je namreč nanašala na poslovno stavbo "skupaj s podržavljenim stavbnim zemljiščem parc št. 19/4 in parc. št. 19/1". Odločitev glede nepremičnin iz druge alinee 1. točke izreka pa je temeljila na 31. členu in na drugem odstavku 32. člena ZDen. Ti dve določbi se nanašata na nepremičnine, katerih lastninjenje je uredil ZLNDL tako, da so tudi osebe iz 3. člena tega zakona pridobile lastninsko pravico z dnem njegove uveljavitve. Zato morebitna zatrjevana nezakonita odprava tega dela odločbe ni mogla poseči v lastninsko pravico pritožnika na teh nepremičninah.
16. Navedbe pritožnika, ki se nanašajo na neobstoj okoliščin iz 19. in 25. člena ZDen, v postopku ustavne pritožbe zoper izpodbijano sodbo niso relevantne. Priznanje položaja stranke v postopku še ne pomeni vsebinske odločitve o pravicah in pravnih koristih, ki jih uveljavlja. Obstoj oziroma neobstoj teh okoliščin bo upravni organ v obravnavani zadevi ugotavljal v postopku ponovnega odločanja o zahtevi za denacionalizacijo.
17. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
18. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko.
Opombe:
11. točka prvega odstavka 30. člena ZUS-77 je določala, da sodišče tožbo zvrže, če je bila vložena prepozno (24. člen) ali prezgodaj (26. člen).
2Novi Zakon o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS, št. 80/99 in nasl.) je pravnomočnost odločbe opredelil v 225. členu. 3Glej tudi Zakon o zavodih (Uradni list RS, št. 12/91 in nasl. - ZZ).
4V letu 1993 je imel ZVRS enako določbo v 9. členu.
Predsednica senata:
Milojka Modrijan