Up-87/99
Natisni
Opravilna št.:
Up-87/99
Datum odločitve:
16. 6. 1999
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:Up.87.99
Akt:
Ustavna pritožba D. K. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 41/99 z dne 18. 2. 1999 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 105/99 z dne 1. 2. 1999 in sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I Kpd 95/99 z dne 28. 1. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba D. K. zoper sodbo Vrhovnega sodišča v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani in sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker so sodišča o odreditvi pripora iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti odločala v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji ter v skladu s kriteriji Ustavnega sodišča, ni podana kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
Geslo:
Pripor, ponovitvena nevarnost.

Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.

Enako varstvo pravic.

Pravica do pravnega sredstva.

Svoboda gibanja.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 1. odst. 20., 22., 25., 32. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 195. a, 199. a, 201., 202. čl. Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje zadeve št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (OdlUS V,40), št.
Up-74/95, Up-75/95 in št. Up-57/95 vse z dne 7. 7. 1995 (OdlUS IV,131,132 in 133).
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
22. 3. 1999
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19548
Up-87/99
16.6.1999
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe D. K. iz L., ki ga zastopa H. J., odvetnik v L. na seji senata dne 16. junija 1999
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba D. K. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 41/99 z dne 18. 2. 1999 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 105/99 z dne 1. 2. 1999 in sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I Kpd 95/99 z dne 28. 1. 1999 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik izpodbija odločitev preiskovalne sodnice o odreditvi pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94, 72/98 in 6/99 - v nadaljevanju: ZKP), sklep izvenobravnavnega senata, ki je zavrnil pritožbo zoper odreditev pripora, in sodbo Vrhovnega sodišča, ki je zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper sklep o pritožbi. Zatrjuje kršitev 2. člena, 20. člena v zvezi s 32. členom, 22. člena in 23. člena Ustave ter predlaga, da Ustavno sodišče ustavni pritožbi ugodi, izpodbijane sodne odločbe razveljavi in zadevo vrne pristojnemu organu v novo odločanje.
2. Člen 2 Ustave (pravna država) naj bi bil kršen zaradi nesorazmernosti med institutom, ki ga je sodišče uporabilo, in tistim, ki bi ga moglo in moralo uporabiti. Člen 20 (odreditev in trajanje pripora) v zvezi z 32. členom Ustave (svoboda gibanja) naj bi bil kršen zaradi nepravilne razlage zakonskih določil o priporu (sodišče naj bi pri odločitvi izhajalo iz zmotne razlage, da pri hišnem priporu ne gre za pripor, pač pa za drugačen ukrep, ki se ob podani "neogibnosti za varnost ljudi" ne bi smel odrediti) in zaradi nepravilne presoje teže konkretnih okoliščin, ki po pritožnikovem mnenju niso take narave, da bi bil pripor neogibno potreben za varnost ljudi. Po mnenju pritožnika so sodišča glede na okoliščine konkretnega primera uporabila nesorazmeren ukrep za odpravo ponovitvene nevarnosti. Člen 22 Ustave (enako varstvo pravic) naj bi bil kršen, ker sodišče, kljub možnosti večje individualizacije pri izbiri ukrepov za zagotovitev procesnopravnih zahtev, ki jo je dal zakonodajalec, te v konkretnem primeru ni izrabilo. Pri tem izpostavlja razliko med odločitvijo sodišča v zadevi "heroinska naveza - A. K.", kjer naj bi bil zoper domnevne preprodajalce in razpečevalce mamil odrejen hišni pripor, oziroma pripor zoper njih sploh ni bil odrejen, in odločitvijo sodišča v lastni zadevi, kjer gre za žrtev teh dejanj, uživalca mamil in domnevnega storilca veliko lažjih kaznivih dejanj. Člen 23 Ustave (pravica do sodnega varstva) naj bi bil kršen, ker Vrhovno sodišče vsebinsko sploh ni odločilo o predmetu zahteve (zakaj hišni pripor ne bi mogel uspešno nadomestiti zavodskega). Smiselno pa pritožnik zatrjuje tudi kršitev pravice do pravnega sredstva (25. člen Ustave), saj navaja, da so sodišča pritožnikove predloge zavrnila brez pravih razlogov, svojih odločitev pa vsebinsko sploh ne obrazložila, ampak naj bi le prepisovala zakonska določila. Izpodbijane sodne odločitve naj bi bile še posebej skope pri obrazložitvi neogibne potrebnosti zavodskega ukrepa.
3. V primeru, če bi se argumentacija Vrhovnega sodišča glede pogojev za odreditev hišnega pripora izkazala za pravilno, pa pritožnik vlaga pobudo za oceno ustavnosti 199.a člena v zvezi z določbo 201. člena ZKP. Pravni interes izkazuje s sodnimi odločbami, izpodbijanimi z ustavno pritožbo, in s sklepom izvenobravnavnega senata Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 187/99 z dne 23. 2. 1999, s katerim naj bi mu bil pripor podaljšan še za en mesec. V obrazložitvi obstoja pravnega interesa navaja, da je bila na podlagi 199.a člena in 201. člena ZKP v njegovi zadevi zavrnjena uporaba hišnega pripora in zato odrejen zavodski pripor. Pobudnik predlaga, naj Ustavno sodišče pobudo sprejme in odloči, da 199.a člen v zvezi z 201. členom ZKP ni v skladu z Ustavo ter ga razveljavi.
4. S sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I Kpd 95/99 z dne 28. 1. 1999 je dežurna preiskovalna sodnica zoper pritožnika odredila pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP. Pritožnik naj bi storil kaznivo dejanje tatvine po prvem odstavku 211. člena (tatvina denarnice iz pisarne) Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in 23/99 - KZ) in poskus kaznivega dejanja velike tatvine po prvi točki prvega odstavka 212. člena v zvezi z 22. členom KZ (poskus vloma v stanovanje). Preiskovalna sodnica ugotavlja, da je utemeljenost suma podana (podatki iz kazenske ovadbe s prilogami: uradni zaznamki o sprejetju ustnih ovadb, o zbranih obvestilih, o postopku prepoznavanja osebe po fotografijah ter zapisnik o ogledu kraja kaznivega dejanja poskusa vloma; kaznivo dejanje tatvine osumljeni priznava). Preiskovalna sodnica tudi ugotavlja, da so podane okoliščine in dejstva, ki izkazujejo povsem realno in konkretno nevarnost, da bo obdolženi, če ostane na prostosti, nadaljeval s takimi in podobnimi dejanji, ki predstavljajo nevarnost drugim ljudem in tako narekujejo odreditev pripora iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti.
Te okoliščine so:
- s sodbo I K 529/97 je bil že pravnomočno obsojen zaradi velikih tatvin in je kazen prestal v maju 1998;
- je še v dveh kazenskih postopkih zaradi kaznivih dejanj velike tatvine iz leta 1998;
- v letu 1999 je podana še ena kazenska ovadba zaradi kaznivega dejanja velike tatvine;
- mladost osumljenca;
- izrečena in prestana zaporna kazen ga ni odvrnila od novih dejanj;
- dejanja so bila storjena v sorazmerno kratkem času po prestani kazni;
- nima resne zaposlitve s sigurnim virom zaslužka za zadovoljevanje potreb;
- po navedbah v ovadbi uživa heroin, osumljenec pa trdi, da mu zadošča metadonska terapija;
- je iz razdrte družine in pretežno živi pri babici.
Preiskovalna sodnica ocenjuje, da je odreditev pripora v konkretnem primeru neogibno potrebna za varnost ljudi, "saj je z izvrševanjem takšnih kaznivih dejanj nedvomno ogroženo njihovo premoženje". Ocenjuje tudi, da v konkretnem primeru "glede na izkazane okoliščine, kljub mladosti" pripora ni mogoče nadomestiti z milejšim ukrepom "saj se pri osumljencu dejansko kaže določena vztrajnost pri izvrševanju kaznivih dejanj zoper premoženje".
5. S sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 105/99 z dne 1. 2. 1999 je bila zavrnjena pritožba zoper sklep o odreditvi pripora. Senat navaja, da je preiskovalna sodnica pravilno ugotovila obstoj utemeljenega suma. Glede pripornega razloga "se senat strinja, da teža, način storitve ter okoliščine, na katere opozarja preiskovalna sodnica, in osumljenčeve osebne lastnosti ...(pri tem konkretno ponovi okoliščine, navedene v izpodbijanem sklepu) pomenijo tiste posebne okoliščine, ki kažejo na nevarnost, da bi osumljenec na prostosti ponovil kaznivo dejanje zoper premoženje, in je torej pripor neogibno potreben za varnost ljudi oziroma njihovega premoženja". Nadalje senat navaja, da "nikakor ne pride v poštev izrek nadomestnega ukrepa v smislu 192. člena ZKP, saj je bila odreditev pripora neogibno potrebna za varnost ljudi". Navedeno pa utemeljuje z ugotovitvijo, da osumljenčeva mladost (niti 20 let), "glede na navedene okoliščine ...(zopet ponovi okoliščine, s katerimi je utemeljeval ponovitveno nevarnost), nikakor ne more pretehtati varnosti ostalih ljudi in njihovega premoženja".
6. S sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 41/99 z dne 18. 2. 1999 je bila zavrnjena zahteva za varstvo zakonitosti zoper sklep izvenobravnavnega senata. Vrhovno sodišče ugotavlja, da mora sodišče pri odreditvi pripora poleg ostalega utemeljiti neogibnost tega ukrepa, in se postavlja na stališče, da "utemeljitev neogibnosti pripora sama po sebi implicira odgovor, zakaj sodišče namesto pripora ni izreklo kakšnega drugega ukrepa". In dodaja, "da tudi iz določbe, ki govori o hišnem priporu, sledi, da se ta ukrep odredi, kadar odreditev pripora ni neogibno potrebna za varnost ljudi ali potek kazenskega postopka". Po pravilu argumentum a contrario Vrhovno sodišče nadalje ugotavlja, "da kadar sodišče ugotovi, da je odreditev pripora neogibno potrebna za varnost ljudi oziroma potek postopka, ni potrebno posebej utemeljevati, zakaj za zagotovitev varnosti ljudi oziroma poteka postopka, ni odredilo drugih, milejših ukrepov". Nadalje konkretno ugotavlja, da sta sodišče prve in sodišče druge stopnje ugotavljala neogibno potrebnost, da se varnost ljudi zagotovi z odreditvijo pripora in to tudi utemeljila na način, določen v drugem odstavku 202. člena ZKP.
Zato po mnenju Vrhovnega sodišča niso bile kršene določbe o obvezni uporabi milejšega ukrepa (drugi odstavek 192. člena ZKP), niti določba, ki opredeljuje vsebino sklepa o odreditvi pripora (drugi odstavek 202. člena ZKP). Vrhovno sodišče pritrjuje tudi ugotovitvi obstoja utemeljenega suma in obstoja pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, pri čemer poleg okoliščin, ki sta jih ugotovili že sodišči pred njim, izpostavi ugotovitev, da teže kaznivega dejanja ni moč ocenjevati le po objektivnem uspehu (poskus), ampak tudi po namenu, s katerim je bilo dejanje storjeno. Pri tem izpostavi dejstvo iz že prestane obsodilne sodbe, da je osumljeni iz stanovanja, v katerega je vlomil, odnesel vse vrednejše predmete.
B.
7. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi.
8. ZKP v 3. točki drugega odstavka 201. člena določa, da se sme, če je podan utemeljen sum, da je določena oseba storila kaznivo dejanje, zoper njo odrediti pripor, če teža, način storitve ali okoliščine, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, in njene osebne lastnosti, prejšnje življenje, okolje in razmere, v katerih živi, ali kakšne druge posebne okoliščine kažejo na nevarnost, da bo ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušano kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje s katerim grozi. Po določbi drugega odstavka 202. člena ZKP mora sklep, s katerim se odredi pripor, vsebovati obrazložitev vseh odločilnih dejstev, ki so narekovala odreditev pripora. Pri tem morajo biti v sklepu, s katerim je bil odrejen pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, določno navedeni razlogi iz katerih izhaja utemeljen sum storitve kaznivega dejanja, obrazložena morajo biti odločilna dejstva, iz katerih izhaja ponovitvena nevarnost, in povedano, zakaj je odreditev pripora v konkretnem primeru neogibno potrebna za varnost ljudi.
9. Poleg pripora, najhujšega posega v obdoženčeve pravice, predvideva ZKP tudi milejše ukrepe za preprečitev ogrožanja varnosti ljudi zaradi ponovitvene nevarnosti. Ti ukrepi so prepoved približanja določenemu kraju ali osebi (195.a člen), varščina (196. člen) in hišni pripor (199.a člen). Za odreditev vsakega od njih ZKP predvideva obstoj določenih pogojev. V drugem odstavku 192. člena pa določa, da mora sodišče pri izbiri ukrepa upoštevati, da ne uporabi strožjega ukrepa, če se da isti namen doseči z milejšim.
10. Eden od milejših ukrepov za odpravo ponovitvene nevarnosti je torej tudi hišni pripor, ki ga sodišče odredi zoper obdolženca, če ugotovi obstoj pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, vendar meni, da odreditev pripora ni neogibno potrebna za varnost ljudi (prvi odstavek 199.a člena ZKP).
11. V odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) je Ustavno sodišče sprejelo stališče, da je vselej, ko odloča o priporu zaradi ponovitvene nevarnosti, sodišče dolžno: (1) ugotoviti in navesti tiste konkretne okoliščine, iz katerih je možno napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da obstaja realna nevarnost, da bo obdolženec ponovil določeno specifično kaznivo dejanje, (2) napraviti obrazložen sklep o tem, ali bi bila zaradi nevarnosti ponovitve določenega kaznivega dejanja lahko ogrožena varnost ljudi in (3) napraviti obrazložen sklep, ali je varnost ljudi zaradi nevarnosti ponovitve določenega kaznivega dejanja ogrožena do te mere, da bi to odtehtalo poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode. Navedeno stališče, ki ima svoj temelj v ustavnih določbah o dopustnosti posega v osebno svobodo, je Ustavno sodišče uporabilo tudi v številnih odločitvah o vloženih ustavnih pritožbah (npr. v odločbah Up-74/95, Up-75/95 in Up- 57/95, vse z dne 7. 7. 1995; OdlUS IV, 131, 132 in 133), zato se nanj v celoti sklicuje tudi v tej zadevi.
12. Iz obrazložitve izpodbijanih odločb je razvidno (točka 4, 5 in 6 obrazložitve tega sklepa), da so sodišča pri svojem odločanju ugotovila, da obstajajo ustavni in zakonski pogoji za odreditev pripora. Razlogom, s katerimi so sodišča utemeljila svojo odločitev, ni mogoče odreči razumne presoje. Tako so ugotovila in obrazložila obstoj utemeljenega suma, na podlagi proste presoje konkretnih okoliščin pa so sklepala tudi na obstoj realne nevarnosti ponavljanja kaznivih dejanj in svojo odločitev ustrezno obrazložila. Ugotovila so, da gre za nevarnost ponavljanja kaznivih dejanj, s katerimi je lahko ogrožena varnost ljudi, pri čemer je treba omeniti, da je ob odločanju o ustavnih pritožbah tudi Ustavno sodišče že večkrat zavzelo stališče, da je varnost ljudi lahko ogrožena zaradi nevarnosti ponavljanja premoženjskih deliktov, še posebej, če vsebujejo elemente sile, kot je to v primeru kaznivega dejanja vlomne tatvine. Iz obrazložitve izpodbijanih odločb je mogoče tudi razbrati, da so sodišča ob upoštevanju načela sorazmernosti opravila presojo neogibnosti pripora za varnost ljudi in ugotovila, da te nevarnosti ni mogoče odvrniti z milejšimi ukrepi.
13. Pritožnik v ustavni pritožbi posebej izpostavlja, po njegovem mnenju napačno, razlago zakonskih določil o priporu s strani Vrhovnega sodišča. Ustavno sodišče je izpodbijano stališče preučilo in izrecno pritrjuje njegovemu prvemu delu, v katerem je navedeno, da utemeljitev neogibnosti pripora sama po sebi implicira odgovor, zakaj sodišče namesto pripora ni izreklo kakšnega drugega ukrepa. Kar pomeni, da ustrezno obrazložen (v skladu z zakonskimi določbami in stališči Ustavnega sodišča) sklep o odreditvi pripora v bistvu vsebuje tudi obrazložitev, zakaj sodišče v konkretnem primeru ni moglo uporabiti milejšega ukrepa za odvrnitev nevarnosti. Treba pa je opozoriti na nekoliko nedosledno izpeljavo tega stališča v nadaljevanju (logična razlaga po pravilu argumentum a contrario), ki v temelju ugotavlja, da za odreditev pripora zadostuje že sama ugotovitev neogibnosti pripora za varnost ljudi, pri čemer ni treba posebej utemeljevati, zakaj ne zadostujejo milejši ukrepi. Takšna razlaga določb o odreditvi pripora pa bi bila v nasprotju s stališči, ki jih je o tem vprašanju že zavzelo Ustavno sodišče, ker ne bi upoštevala načela sorazmernosti pri poseganju v pravico do osebne svobode. Vendar pa navedbam pritožnika, da so bile zaradi navedene razlage zakonskih določb o priporu kršene njegove pravice, ni mogoče pritrditi, saj ta izpeljava stališča ni vplivala na ugotovljeno pravilnost sprejete odločitve v konkretni zadevi.
14. Kolikor pritožnik sodne odločbe izpodbija zaradi nepravilne presoje teže konkretnih okoliščin pri ugotavljanju neogibnosti pripora, pa je treba pojasniti, da ustavna pritožba ni pravno sredstvo v sistemu rednih in izrednih pravnih sredstev, ampak je poseben institut za presojo posamičnih aktov zaradi varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Ustavno sodišče zato ne more presojati, ali je sodišče v konkretni zadevi pravilno ugotovilo dejansko stanje.
15. Ker so sodišča pri odločanju o priporu presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave. Z izpodbijanimi sodnimi odločbami zato očitno tudi ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
16. Ustava v 22. členu med drugim določa, da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem. Navedena določba je poseben izraz pravice do enakosti pred zakonom po 14. členu Ustave. Eden od vidikov navedene pravice je tudi ta, da sodišče strank ne sme obravnavati neenakopravno s tem, da bi v posameznikovi zadevi odločilo drugače, kot sicer redno odloča v vsebinsko enakih primerih.
Vendar pa to ne pomeni, da bi lahko pritožnik zahteval odpravo pripora oziroma njegovo nadomestitev z milejšim ukrepom le na podlagi dejstva, da sodišče v nekem medijsko znanem primeru zoper obdolžence ni odredilo pripora. Okoliščine za odreditev pripora je namreč treba presojati glede na vsakega konkretnega obdolženca posebej. Glede na navedeno pritožnik ni izkazal, da bi mu bila z izpodbijanimi sodnimi odločbami kršena pravica do enakega varstva pravic.
17. Ustava v 25. členu zagotavlja vsakomur pravico do učinkovitega pravnega sredstva. Smisel tega ustavnega zagotovila ni le v tem, da zagotavlja posamezniku pravico do vložitve pravnega sredstva, temveč predvsem v tem, da lahko z vložitvijo pravnega sredstva učinkovito brani in varuje svoje pravne interese. Svoje interese pa lahko brani le takrat, kadar so v obrazložitvi sodne odločitve dovolj določno navedeni razlogi, na katerih odločitev temelji. Ustavno sodišče ugotavlja, da je preiskovalna sodnica v sklepu, s katerim je odredila pripor, navedla in obrazložila vse razloge, relevantne za tako odločitev, pritožbeno in Vrhovno sodišče pa sta obrazloženo zavrnili konkretne navedbe v pritožbi in v zahtevi za varstvo zakonitosti. Z izpodbijanimi odločbami sodišča zato očitno niso kršila pravice do učinkovitega pravnega sredstva.
18. Očitno neutemeljeno je tudi pritožnikovo zatrjevanje, da ni bilo vsebinsko odločeno o vloženi zahtevi za varstvo zakonitosti. Iz zahteve za varstvo zakonitosti je razvidno, da je pritožnik Vrhovnemu sodišču predlagal, da izpodbijani sklep o odreditvi pripora spremeni tako, da se pripor ne odredi, podrejeno pa, da izreče milejši nadomestni ukrep v smislu 192. člena ZKP oziroma, da izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne v novo odločanje. Iz sodbe Vrhovnega sodišča je razvidno, da je bilo o navedenem zahtevku pritožnika odločeno (zahteva za varstvo zakonitosti je bila zavrnjena). Konkretno pa je sodišče tudi navedlo, zakaj meni, da v obravnavanem primeru ni mogoče odrediti hišnega pripora, in s tem odgovorilo na pritožnikove navedbe v obrazložitvi zahteve.
19. V čem naj bi bila kršitev 32. člena Ustave, pritožnik ni obrazložil, Ustavno sodišče samo pa tudi ni našlo razlogov, ki bi utemeljevali obstoj te kršitve.
20. Očitka pritožnika, da so sodišča z izpodbijanimi odločbami kršila 2. člen Ustave, pa ni mogoče ocenjevati v okviru ustavne pritožbe, saj ta določba ne varuje človekovih pravic. Z ustavno pritožbo je namreč mogoče uveljavljati le kršitev teh, ne pa tudi kršitev splošnih ustavnih načel.
21. Ker je Ustavno sodišče ugotovilo, da zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane, ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
22. Pritožnik je podrejeno, za primer če bi se argumentacija Vrhovnega sodišča glede pogojev za odreditev hišnega pripora izkazala za pravilno, vložil pobudo za oceno ustavnosti 199.a člena v zvezi z določbo 201. člena ZKP. Te podrejene pobude Ustavno sodišče ni presojalo, saj Zakon o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) ne omogoča, da bi pritožnik ob vložitvi ustavne pritožbe podrejeno predlagal presojo ustavnosti zakona. Sicer pa bi Ustavno sodišče, če bi v postopku za preizkus ustavne pritožbe ugotovilo, da izpodbijana sodna odločba temelji na protiustavnem zakonu, ta zakon razveljavilo po uradni dolžnosti (drugi odstavek 59. člena ZUstS).
C.
23. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica dr. Mirjam Škrk ter člana dr. Zvonko Fišer in dr. Miroslava Geč - Korošec.
Predsednica senata
dr. Mirjam Škrk