Up-125/99
Natisni
Opravilna št.:
Up-125/99
Datum odločitve:
6. 7. 1999
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:Up.125.99
Akt:
Ustavna pritožba M. G. zoper sklep Okrožnega sodišča v Celju št. Ks 201/99 z dne 20. 5. 1999 v zvezi s sklepom št. Kpr 301/98 z dne 18. 5. 1999

Ustavna pritožba M. G. zoper sklep Višjega sodišče v Celju št.

Kp 223/99 z dne 24. 6. 1999 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Celju št. Ks 238/99 z dne 17. 6. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba M. G. zoper sklep Okrožnega sodišča v Celju v zvezi s sklepom se ne sprejme.

Ustavna pritožba M. G. zoper sklep Višjega sodišče v Celju v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Celju se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče ni sprejelo v obravnavo ustavne pritožbe zoper sklepe o odreditvi pripora, ker z njimi očitno niso bile storjene zatrjevane kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin.
Ustavno pritožbo zoper sklepe o podaljšanju pripora je Ustavno sodišče zavrglo, ker pritožnik ni izčrpal izrednega pravnega sredstva in ni izkazal, da so izpolnjeni pogoji za predčasno obravnavanje ustavne pritožbe po drugem odstavku 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču.
Geslo:
Predhodno izčrpanje vseh pravnih sredstev kot procesni pogoj za vložitev ustavne pritožbe.

Pripor, ponovitvena nevarnost.

Načelo enakosti pred zakonom.

Varstvo osebne svobode.

Enako varstvo pravic.

Domneva nedolžnosti.

Pravna jamstva v kazenskem postopku.

Pripor, koluzijska nevarnost.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 19., 22., 27., 29. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 72., 201. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 51., 2. odst. 51., 2. al. 1. odst. in 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoje zadeve št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (OdlUS V,40), št.
Up-103/97 z dne 26. 2. 1998 (OdlUS VII,118), št. Up-84/94 z dne 11. 7. 1996 (OdlUS V,184).
K obravnavani zadevi je bila s sklepom Ustavnega sodišča z dne 6. 7. 1999 pridružena zadeva št. Up-127/99 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
24. 5. 1999
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19629
Up-125/99
6. 7. 1999
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe M. G. iz C. na seji senata dne 6. julija 1999
s k l e n i l o:
1. Ustavna pritožba M. G. zoper sklep Okrožnega sodišča v Celju št. Ks 201/99 z dne 20. 5. 1999 v zvezi s sklepom št. Kpr 301/98 z dne 18. 5. 1999 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba M. G. zoper sklep Višjega sodišče v Celju št. Kp 223/99 z dne 24. 6. 1999 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Celju št. Ks 238/99 z dne 17. 6. 1999 se zavrže.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je dne 21. 5. 1999 vložil ustavno pritožbo zoper sklep preiskovalne sodnice Okrožnega sodišča v Celju št. Kpr 301/99 z dne 18. 5. 1999, s katerim je bil zoper pritožnika odrejen pripor iz pripornih razlogov koluzijske in ponovitvene nevarnosti zaradi utemeljenega suma, da je storil nadaljevano kaznivo dejanje goljufije ter kazniva dejanja krive ovadbe, ogrožanja varnosti in ponareditve poslovnih listin. Dne 24. 5. 1999 je pritožnik vložil ustavno pritožbo zoper sklep izvenobravnavnega senata Okrožnega sodišča v Celju z dne 20. 5. 1999, s katerim je bila zavrnjena pritožba zoper sklep o odreditvi pripora. Vrhovno sodišče je s sodbo št. I Ips 149/99 z dne 21. 6. 1999, ki pa je pritožnik ne izpodbija, zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper navedene sklepe o odreditvi pripora. Z vlogo z dne 25.6.1999, ki jo je Ustavnemu sodišču posredovalo Okrožno sodišča v Celju, pa je pritožnik ustavno pritožbo razširil še na sklepe o podaljšanju pripora, navedene v drugi točki izreka tega sklepa.
2. V ustavni pritožbi in nadaljnjih vlogah pritožnik zatrjuje kršitev pravice do osebne svobode v zvezi z odreditvijo pripora. Navaja, da ponovitvena nevarnost ne obstoji, ker naj bi se oglasi že od septembra 1998 ne objavljali več in da ne drži trditev, da je nezaposlen. Tudi priporni razlog koluzijske nevarnosti po pritožnikovem mnenju ni podan. Navaja, da nikoli ni vplival na priče in oškodovance, grožnja, na katero se sklicuje sodišče, pa naj bi bila stara že eno leto. Sodišče naj bi pri odreditvi pripora kršilo XVII. poglavje Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št 63/94, 72/98 in 6/99 - v nadaljevanju: ZKP), posebej 192. člen, po katerem mora odrediti milejši ukrep, če je to možno. Zatrjuje tudi kršitev domneve nedolžnosti (27. člen Ustave), saj se v vseh sklepih navaja, kot da je kriv, čeprav še nikoli ni bil obsojen. Sodišče naj ne bi preverjalo trditev tožilca in samo poiskalo dokazov. S tem naj bi bila podana kršitev enakosti pred zakonom (14. člen Ustave).
3. V vlogi z dne 25.6.1999 pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče ustavno pritožbo zoper sklepe o podaljšanju pripora obravnava še preden bo Vrhovno sodišče odločilo o zahtevi za varstvo zakonitosti - torej pred izčrpanjem vseh pravnih sredstev. V vlogi zatrjuje številne kršitve ZKP, ker naj bi narok potekal brez tožilca, ker naj sodišče ne bi poslalo naprej njegovih ovadb in ker naj bi preiskovalna sodnica kljub zahtevam za izločitev delala naprej in mu preprečevala stike z mediji. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev pravice do zagovornika.
Navaja, da je predlagal njegovo zamenjavo, ker naj bi svoje delo opravljal nestrokovno. Pritožnik predlaga odpravo pripora oziroma njegovo nadomestitev s hišnim priporom, kar bi mu omogočilo skrb za mater in stike z otrokom.
4. Ustavno sodišče je zaradi skupnega obravnavanja in odločanja ustavni pritožbi združilo.
B.
5. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. ZKP določa v 3. točki drugega odstavka 201. člena, da se sme pripor odrediti, če teža, način storitve ali okoliščine, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, in njene osebne lastnosti, prejšnje življenje, okolje in razmere v katerih živi, ali kakšne druge posebne okoliščine kažejo na nevarnost, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi. Po 2. točki prvega odstavka 201. člena ZKP pa se sme pripor odrediti v primeru opravičene bojazni, da bo določena oseba uničila sledove kaznivega dejanja, ali če posebne okoliščine kažejo, da bo ovirala potek kazenskega postopka s tem, da bo vplivala na priče, udeležence ali prikrivalce. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) in v drugih odločitvah o pripornih zadevah opredelilo pogoje, ki morajo biti izpolnjeni za ustavno dopustnost posega v osebno svobodo posameznika. Nanje se Ustavno sodišče sklicuje tudi v tej zadevi.
6. Ob odločanju o odreditvi pripora sta prvostopno in drugostopno sodišče ugotovili obstoj vseh elementov, potrebnih za odreditev pripora iz razlogov ponovitvene in koluzijske nevarnosti. V sklepu o uvedbi preiskave z dne 19. 5. 1999, ki je predstavljal temelj za odreditev pripora, so navedena konkretna dejstva in dokazi, iz katerih izhaja utemeljen sum, da je pritožnik storil očitana mu kazniva dejanja. Obstoj pripornega razloga ponovitvene nevarnosti sta sodišči utemeljili z dejstvi, da je pritožnik še po vloženih zahtevah za preiskavo objavljal oglase za stanovanjske kredite, da je oškodoval preko 80 oseb, da si je pridobil veliko premoženjsko korist (okrog 7 milijonov tolarjev), da je kazniva dejanja izvrševal kontinuirano od maja 1996 do septembra 1998, pri čemer se je teža storjenih dejanj stopnjevala tako, da je pridobival vedno večje zneske od posameznih oškodovancev in da proti njemu teče več kazenskih postopkov. Pritožnikov ugovor, da je samozaposlen in da ima lasten vir dohodkov, je preverilo že sodišče prve stopnje ob odreditvi pripora. Na podlagi podatkov pristojnega davčnega urada je ugotovilo, da pritožnik nikjer nima prijavljene nobene dejavnosti, iz česar sta obe sodišči sklepali, da si pritožnik sredstva za preživljanje pridobiva na nelegalen način. Prav tako sta sodišči presodili vse okoliščine, bistvene za odreditev pripora iz razloga koluzijske nevarnosti (2. točka prvega odstavka 201. člena ZKP). V izpodbijanih sklepih je opisano konkretno ravnanje pritožnika (grožnja oškodovancu, ponudba izpolnitve svojih obveznosti nekaterim oškodovancem v primeru umika kazenskih ovadb), na podlagi katerega je mogoče utemeljeno sklepati na nevarnost, da bi pritožnik na prostosti vplival na priče in s tem oviral preiskavo.
7. Sodišči sta torej opredelili konkretne okoliščine, na podlagi katerih sta sklepali o obstoju realne nevarnosti, da bi pritožnik na prostosti ponavljal istovrstna kazniva dejanja in ob upoštevanju načela sorazmernosti tudi presodili, da je pripor neogibno potreben za varnost ljudi in da ga ni mogoče nadomestiti z milejšim ukrepom. Na podlagi konkretnih okoliščin sta tudi prepričljivo utemeljili nevarnost oviranja preiskave z vplivanjem na priče in s tem zadostili tudi ustavni zahtevi neogibne potrebnosti pripora za potek kazenskega postopka.
8. Glede zatrjevanih kršitev določb ZKP pa je Ustavno sodišče v svojih odločitvah o ustavnih pritožbah že večkrat poudarilo, da ni inštanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ni pristojno presojati pravilnosti ugotovitev dejanskega stanja ter uporabe materialnega in procesnega prava samih po sebi. Po ustaljeni ustavnosodni presoji se Ustavno sodišče pri odločanju o ustavni pritožbi omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču, ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno (tako že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998 - OdlUS VII, 118).
9. Ker sta sodišči pri odločanju o odreditvi pripora presodili vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo odločitev obrazložili, ni podana kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
10. Prav tako ni podana kršitev domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave. Domneva nedolžnosti namreč nima absolutnih materialnopravnih učinkov. Ustava sama je v prvem odstavku 20. člena določila možnost poseganja v človekovo pravico do osebne svobode že na podlagi utemeljenega suma, da je določena oseba storila kaznivo dejanje in ne šele na podlagi pravnomočne sodbe. Iz izpodbijanih sklepov jasno izhaja, da je v tej fazi podan le utemeljen sum, da je pritožnik storil očitana mu kazniva dejanja, ki je nižja stopnja verjetnosti od tiste, ki se zahteva za obsodilno sodbo. Tudi utemeljevanje pripornega razloga z dejstvom, da je pritožnik še v drugih kazenskih postopkih, ne predstavlja kršitve domneve nedolžnosti.
11. Z zatrjevanjem kršitve enakosti pred zakonom, ker naj bi sodišče upoštevalo le navedbe državega tožilca ne da bi jih preverjalo, pritožnik uveljavlja kršitev 22. člena Ustave.
Navedena določba vsakomur zagotavlja enako varstvo pravic v postopkih pred državnimi organi in pomeni izpeljavo splošnega načela o enakosti vseh pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave) na področju sodnega in drugega varstva pravic. Njena bistvena vsebina je v tem, da posamezniku zagotavlja možnost, da se udeležuje postopka, v katerem se odloča o njegovi pravici, ter možnost, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločitev o njegovi pravici (odločba Ustavnega sodišča št. Up-84/94 z dne 11. 7. 1996, OdlUS V, 184). Kot je razvidno iz obrazložitve prvostopnega sklepa o odreditvi pripora, je pritožnik pred odreditvijo pripora odgovoril na predlog državnega tožilca za odreditev pripora, svoja stališča do odreditve pripora pa je lahko izrazil tudi v pritožbi in zahtevi za varstvo zakonitosti. Ne drži tudi pritožnikova trditev, da sodišče tožilčevih navedb ni preverjalo. V obrazložitvi prvostopnega sklepa je navedeno, na podlagi katerih podatkov iz kazenskega spisa je sodišče sklepalo o dejstvih, na katerih temelji odločitev. Zgolj zato, ker pritožnik s svojimi predlogi ni uspel, pa ni podana kršitev pravic iz 22. in 14. člena Ustave.
12. Ker z izpodbijanimi sklepi o odreditvi pripora, navedenimi v 1. točki izreka tega sklepa, niso bile kršene pritožnikove ustavne pravice, Ustavno sodišče ustavne pritožbe v tem delu ni sprejelo v obravnavo.
13. V delu, v katerem pritožnik izpodbija sklepe o podaljšanju pripora, pa je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrglo, ker ni podana procesna predpostavka izčrpanosti vseh pravnih sredstev.
Pritožnik je navedel, da je zoper pravnomočno odločitev o podaljšnju pripora vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, o kateri še ni bilo odločeno in predlagal obravnavanje ustavne pritožbe pred odločitvijo Vrhovnega sodišča.
14. Po določbi prvega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) se lahko ustavno pritožba vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Po drugem odstavku 51. člena ZUstS pa lahko Ustavno sodišče izjemoma odloča o ustavni pritožbi pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev, če je zatrjevana kršitev očitna in če bi z izvršitvijo posamičnega akta nastale za pritožnika nepopravljive posledice. Pritožnik ni izkazal izpolnjenosti prvega pogoja za predčasno obravnavo ustavne pritožbe - očitnosti zatrjevanih kršitev. Po pregledu izpodbijanih sklepov Ustavno sodišče ugotavlja, da je sodišče ugotovilo vse bistvene elemente, od katerih je odvisna odločitev o podaljšanju pripora in svojo odločitev obrazložilo. Zato ni mogoče reči, da gre za očitno kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave, iz razlogov navedenih v točkah 8, 10 in 11 pa tudi ne za kršitev pravic iz 27., 14., in 22. člena Ustave. Iz izpodbijanih aktov in pritožnikovih navedb ne izhaja, da bi bil pritožnik prikrajšan za pravico do obrambe z zagovornikom, zagotovljeno v drugi alinei 29. člena in v tretjem odstavku 19. člena Ustave.
Pritožnik zagovornika očitno ima, saj je iz sklepa višjega sodišča razvidno, da je vložil pritožbo zoper prvostopni sklep. Če pritožnik z njegovim delom ni zadovoljen, si lahko sam vzame drugega zagovornika ali v primeru, če gre za postavljenega zagovornika, zahteva njegovo razrešitev, če je podan razlog iz četrtega odstavka 72. člena ZKP.
C.
15. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi druge alinee prvega odstavka in prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata dr. Mirjam Škrk ter člana dr. Zvonko Fišer in dr. Miroslava Geč - Korošec.
Predsednica senata:
dr. Mirjam Škrk