Up-220/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-220/97
Datum odločitve:
24. 10. 2000
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.220.97
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. IX Ips 12/97 z dne 26. 3. 1997
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. IX Ips 12/97 z dne 26. 3. 1997 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker je Vrhovno sodišče v postopku odločanja o zahtevi za izredno omilitev kazni upoštevalo vse okoliščine, navedene v pritožnikovi zahtevi za izredno omilitev kazni in jih tudi presodilo, svojo odločitev pa obrazložilo, ni podana kršitev pravice iz 22. člena Ustave.
Geslo:
Zahteva za izredno omilitev kazni.

Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 417., 559. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
7. 7. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20437
Up-220/97-8
24. 10. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 24. oktobra 2000
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. IX Ips 12/97 z dne 26. 3. 1997 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik z ustavno pritožbo vloženo 7. 7. 1997 izpodbija sklep, s katerim je Vrhovno sodišče zavrnilo njegovo zahtevo za izredno omilitev kazni iz pravnomočne sodbe Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 334/93 z dne 27. 10. 1993 v zvezi s sodbo Temeljnega sodišča v Mariboru, Enote v Mariboru, št. IV K 202/92 z dne 28. 6. 1993.
2. Iz laično napisane ustavne pritožbe in obširnih navedb smiselno izhaja, da pritožnik uveljavlja kršitve materialnega in procesnega prava in kršitev pravice iz 22. člena (enako varstvo pravic).
Vrhovnemu sodišču očita, da je nekritično sledilo sodbi prvostopnega sodišča, zavestno naj bi se izmikalo odgovoru na pritožnikove navedbe v zahtevi za izredno omilitev kazni, z utemeljitvijo, da gre za uveljavljanje razlogov nepopolno ali nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja in napačne uporabe prava. Navedenih razlogov naj bi Vrhovno sodišče v okviru presoje vložene zahteve ne moglo upoštevati. Prav tako naj ne bi odgovorilo in presodilo vseh tistih novih okoliščin, nastalih po pravnomočnosti sodbe, ki naj bi bile takšne narave, da bi pripeljale do milejše obsodbe. Pritožnik tudi navaja, da je izpodbijani sklep rezultat površnega, malomarnega in nestrokovnega dela, da se Vrhovno sodišče v sklepu sklicuje na sodno tolmačenje, ki naj ne bi imelo podlage v zakonu. Sklepu pa posredno očita tudi arbitrarnost. Meni, da je v zahtevi za izredno omilitev kazni uveljavljal tudi številne kršitve človekovih pravic, do katerih pa se Vrhovno sodišče ni opredelilo, čeprav bi moralo biti varstvo človekovih pravic zagotovljeno na vsaki stopnji odločanja. S temi navedbami pritožnik smiselno zatrjuje kršitev 22. člena Ustave.
Pritožnik tudi navaja, da je bila prvostopna sodba nezakonita, krivična in nedosledna glede na znesek dolga in višino izrečene kazni, da je bil obsojen brez dokazov in brez dokazane krivde, in da so sodišča, ki so sodila v rednem kazenskem postopku, masovno kršila človekove pravice, zagotovljene z Ustavo in Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - EKČP). Predlaga, naj Ustavno sodišče ugotovi obstoj zatrjevanih kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin.
3. Pritožnik je bil s pravnomočno sodbo Temeljnega sodišča v Mariboru, Enote v Mariboru, št. IV K 202/92 z dne 28. 6. 1993 spoznan za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 171. člena Kazenskega zakona Republike Slovenije (Uradni list SRS, št. 12/77 in nasl. - v nadaljevanju: KZ RS) in nadaljevanega kaznivega dejanja goljufije po tretjem v zvezi s prvim odstavkom 171. člena KZ RS. Izrečena mu je bila enotna kazen pet let zapora, v katero mu je sodišče vštelo tudi čas, prebit v priporu od 18. 9. 1992 dalje. V plačilo so mu bili naloženi tudi stroški postopka in plačilo premoženjskopravnega zahtevka.
4. V postopku odločanja o zahtevi za izredno omilitev kazni je Vrhovno sodišče odločilo z izpodbijanim sklepom in zahtevo obsojenca (pritožnika) za izredno omilitev kazni zavrnilo. Svojo odločitev je utemeljilo s tem, da nova kazenska zakonodaja Republike Slovenije ni zakonski razlog za izredno omilitev kazni in da se določbe o retroaktivni uporabi novega, za storilca milejšega zakona, nanašajo le na redni kazenski postopek pred pravnomočnostjo sodbe, na že izrečeno kazen pa nova zakonodaja nima vpliva, kolikor ni v prehodnih določbah Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 - KZ) drugače določeno. Vrhovno sodišče je pritožniku pojasnilo, da takšno izjemo predstavlja le dekriminacija kaznivega dejanja, in pri tem tudi ugotovilo, da pritožnikov primer ni tak. Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, je Vrhovno sodišče presojalo navedbe pritožnika v delu, ko naj bi mu pri izreku kazni v njegovo škodo upoštevali tudi dejanje, obravnavano v drugem postopku, in pri tem samo ugotovilo, da ta trditev nima podlage v spisu. Pri tem je Vrhovno sodišče ugotovilo, da je bil potek drugega kazenskega postopka poznan sodečemu sodišču (predlog za združitev postopkov je bil zavrnjen), vendar je bila ta okoliščina upoštevana samo pri ugotavljanju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti. Vrhovno sodišče je tudi samo ugotovilo, da iz obrazložitve prvostopne sodbe glede upoštevanih obteževalnih okoliščin, kot tudi iz obrazložitve drugostopne sodbe ne izhaja, da bi okoliščina, da je zoper obsojenca tekel postopek pred sodiščem v Ljubljani, kakorkoli vplivala na odmero kazni. Poleg tega je Vrhovno sodišče pritožniku tudi pojasnilo, zakaj ostalih navedb, ki se nanašajo na to, ali je bila obsojencu krivda dokazana ali ne, ter ali je storil kaznivo dejanje, ne more presojati v okviru vloženega izrednega pravnega sredstva.
B.
5. Ustavno sodišče je vpogledalo kazenski spis Okrožnega sodišča v Mariboru št. IV K 202/92.
6. Ustavna pritožba ni pravno sredstvo v sistemu rednih in izrednih pravnih sredstev, temveč je poseben institut za presojo posamičnih aktov zaradi varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Zato Ustavno sodišče ne preverja meritorne odločitve oziroma dokazne ocene organa, ki je izdal posamični akt. Ugotavlja le, ali ni morda v kazenskem postopku prišlo do kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin.
7. Predmet te ustavne pritožbe je sklep Vrhovnega sodišča, s katerim je bila zavrnjena zahteva pritožnika za izredno omilitev kazni. Zato se v tem postopku kot relevantne lahko presoja samo tiste zatrjevane kršitve človekovih pravic, ki so lahko nastale ob odločanju Vrhovnega sodišča. Ustavno sodišče zato ni moglo odločati v tem postopku o tistih pavšalno zatrjevanih kršitvah Ustave, ki se nanašajo na meritorno odločanje sodišča prve stopnje o pritožnikovi krivdi in kazni. Odločanju o teh morebitnih kršitvah je namenjen postopek s pravnimi sredstvi zoper sodbo in če so ta neuspešna, tudi postopek z ustavno pritožbo zoper odločitev sodišča o izrednem, izjemoma tudi zoper odločitev o rednem pravnem sredstvu. Iz kazenskega spisa izhaja, da pritožnik zahteve za varstvo zakonitosti, v kateri bi lahko uveljavljal zatrjevane kršitve pravic, sploh ni vložil. Podlaga za vložitev tega izrednega pravnega sredstva je namreč določena v prehodnih določbah Zakona o Kazenskem postopku (Uradni list 63/94 - v nadaljevanju: ZKP) in sicer v 559. členu ZKP.
8. Člen 22 Ustave pomeni uporabo splošnega načela o enakosti vseh pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave) na področju sodnega in drugega varstva pravic. Gre za poseben primer načela pravne enakosti, ki vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodišči, drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil. Poseg v to ustavno pravico bi bil podan, če bi bil izpodbijani akt sprejet v postopku, v katerem bi pritožnik ne mogel uveljavljati ali bi le omejeno lahko uveljavljal svojo pravico, kar bi lahko posledično prizadelo tudi kakšno drugo njegovo pravico. Do tega bi lahko prišlo, če bi pritožnik sicer izpolnjeval z zakonom določene pogoje za uveljavitev svoje pravice, pa zaradi neustavnega oziroma nezakonitega postopka te svoje pravice ne bi mogel uveljavljati. V obravnavani zadevi očitno ne gre za tak primer.
9. Glede na navedbe ustavne pritožbe je tako v obravnavani zadevi za presojo bistveno, ali je bil pritožniku v postopku odločanja o zahtevi za izredno omilitev kazni zagotovljen pošten postopek predvsem s tem, da se je Vrhovno sodišče opredelilo do pritožnikovih navedb o novih okoliščinah in presodilo, ali so te okoliščine zakonski razlog za izredno omilitev kazni in če, kakšen je njihov vpliv na višino izrečene kazni, poleg tega pa tudi to, ali je svojo odločitev obrazložilo.
10. Z zahtevo za izredno omilitev kazni je možno uveljavljati nova dejstva, ki vplivajo na odločitev o kazni. Po določbi 417. člena ZKP je to izredno pravno sredstvo dovoljeno, če se po pravnomočnosti sodbe pokažejo okoliščine, ki jih ni bilo, ko se je sodba izrekala, ali so bile, pa sodišče zanje ni vedelo, ki pa bi očitno pripeljale do milejše obsodbe. Izredna omilitev kazni torej predpostavlja, da gre le za spremembo okoliščin, ki govorijo v prid milejši odmeri kazni ali v prid izreku ugodnejše kazenske sankcije, ne pa hkrati tudi za drugačno pravno kvalifikacijo. O zahtevi za izredno omilitev kazni odloča Vrhovno sodišče, ki presoja, ali so navedene okoliščine v zahtevi zakonski razlog za omilitev kazni ali ne, oziroma presoja pomen novih okoliščin na višino izrečene kazni. Glede na navedeno v točki 4 te obrazložitve, je Vrhovno sodišče s svojo odločitvijo zadostilo ustavnim zahtevam iz 22. člena Ustave. Zato za kršitev pravice iz 22. člena očitno ne gre.
11. Tudi če gre zgolj za očitek nepravilne uporabe materialnega ali procesnega prava, ki na raven človekovih pravic in svoboščin ne posega, bi Ustavno sodišče kvečjemu lahko presojalo, ali je izpodbijani sklep očitno napačen ter brez razumne pravne obrazložitve. V tem primeru bi lahko šlo za kršitev enakega varstva pravic po 22. členu Ustave, ki vključuje tudi prepoved sodniške samovolje oz. arbitrarnosti. Takšnih pomanjkljivosti pa izpodbijanemu sklepu ni mogoče očitati. Odločitev Vrhovnega sodišča o zahtevi za izredno omilitev kazni je bila opravljena v obsegu, določenem z ZKP, odločitev pa je tudi obrazložena.
12. Ker glede na navedeno očitno ne gre za zatrjevane kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - ZUstS) v sestavi: predsednica senata dr. Mirjam Škrk ter člana Milojka Modrijan in dr. Lojze Ude.
Predsednica senata
dr. Mirjam Škrk