U-I-74/98
Natisni
Opravilna št.:
U-I-74/98
Datum odločitve:
10. 5. 2001
Objavljeno:
OdlUS X, 90
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2001:U.I.74.98
Akt:
Zakon o davčnem postopku (Uradni list RS, št. 18/96, 87/97, 82/98, 91/98 in 108/99) (ZDavP), 48., 49. a in 54. čl.
Izrek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti 48., 49., 49.a in 54. člena Zakona o davčnem postopku (Uradni list RS, št. 18/96, 87/97, 82/98, 91/98 in 108/99) se zavrne.
Evidenčni stavek:
Na podlagi delovnopravnega statusa posameznika - ali gre za delodajalca ali za delojemalca - kot kriterija razlikovanja, je položaj podjetnika posameznika primerjati s položajem drugih delodajalcev, se pravi oseb, ki dejavnost opravljajo v neki drugi organizacijski obliki (npr. pravne osebe), ne pa z dejanskim položajem zaposlenega. Glede na to je pobudnikovo zatrjevanje kršitve načela enakosti s sklicevanjem na razliko med višino rubljivosti prilivov na žiro račun in višino rubljivosti prejemkov iz delovnega razmerja zaposlenih očitno neutemeljeno.
Prav tako je neutemeljeno pobudnikovo zatrjevanje, da izvršba, pri kateri gre za prisilno zagotovitev izpolnitve (davčnih) obveznosti, ki so nastale prav zaradi opravljanja dejavnosti in so zaradi tega neločljiv sestavni del opravljanja dejavnosti, posega v pravico do svobodne gospodarske pobude. Navedeno načelo pomeni za državo skrb za spremljanje tržne igre in dolžnost za zagotavljanje ravnovesja med svobodo in tudi interesi drugih, v tem primeru upnika. Ob neporavnanih dolžnikovih obveznostih tako nima prednosti zagotavljanje denarnih sredstev za dolžnikovo nadaljnje poslovanje, saj položaj upnikov ne more biti odvisen od solventnosti dolžnika. Prednostno zagotavljanje pogojev za nadaljnje poslovanje ne glede na neporavnane obveznosti bi obseg dolžnikovih obveznosti še povečevalo. Odlaganje izvršbe v korist dolžnika bi zato lahko bilo usodno za upnike. Zaradi tega se obveznosti v skrajnem primeru izpolnijo tudi pod prisilo.
Geslo:
Davčni postopek, prisilna izterjava, predmet izvršbe.
Načelo enakosti.
Načelo svobodne gospodarske pobude.
Davki, dolžnik, status, pravna oseba, fizična oseba, samostojni podjetnik, delodajalec, delojemalec.
Načela pravne države.
Pravna podlaga:
Ustava, 2. odst. 14., 1. odst. 74. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 2. odst. 26., 47. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Roman Tomanič, Lovrenc na Dravskem polju
Datum vloge:
23. 2. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US20783
Dokument v PDF obliki:
U-I-74-98.pdf
138 KB
Prenesite datoteko
U-I-74/98-19
10. 5. 2001
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Romana Tomaniča iz Lovrenca na Dravskem polju na seji dne 10. maja 2001
s k l e n i l o :
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti 48., 49., 49.a in 54. člena Zakona o davčnem postopku (Uradni list RS, št. 18/96, 87/97, 82/98, 91/98 in 108/99) se zavrne.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pobudnik kot podjetnik posameznik opravlja vulkanizersko dejavnost. Posluje prek žiro računa. Navaja, da je davčni organ na podlagi 54. člena Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP) s sklepom o prisilni izterjavi dolga naložil banki, pri kateri ima žiro račun, naj zarubi denarna sredstva v višini davčnega dolga. Pobudnik meni, da predstavljajo denarna sredstva, ki pritekajo na njegov račun iz naslova samostojnega opravljanja dejavnosti, po vsebini njegovo plačo. Ker ta sredstva normativno niso opredeljena kot plača, so vsa predmet prisilne izterjave, medtem ko se plače, ki jo zaposlenim izplačajo njihovi delodajalci, lahko zarubijo le do ene tretjine (50. člen ZDavP). Zaradi tega naj bi bil 54. člen ZDavP, ki dopušča rubež vseh sredstev na žiro računu, v neskladju s 14. členom Ustave. V neskladju s 74. členom Ustave pa naj bi bil, ker rubež v takem obsegu onemogoča poslovanje in s tem izniči pridobljeno pravico do opravljanja priglašene dejavnosti.
2. Glede na opisano dejansko stanje in glede na vsebino izpodbijane določbe, ki predpisuje postopek izterjave denarnih sredstev, ki jih ima dolžnik na računih pri banki ali hranilnici (prvi odstavek 54. člena ZDavP), oziroma ravnanje banke ali hranilnice v primeru, da na dolžnikovem računu ni sredstev (drugi odstavek 54. člena ZDavP), je bil pobudnik pozvan, naj vlogo dopolni s pojasnilom, ali izpodbija 54. člen ZDavP ali morebiti katero drugo določbo ZDavP.
3. Pobudnik je tako v dopolnitvi pobude predlagal še začetek postopka za oceno ustavnosti 48. in 49. člena ZDavP, ki opredeljujeta predmet izterjave oziroma izterjavo omejujeta, saj naj bi bila enako kot 54. člen ZDavP v neskladju s 14. in s 74. členom Ustave. V utemeljitev zatrjevanega neskladja je pobudnik navedel, da v izpodbijanih določbah ni posebne omejitve na denarna sredstva, potrebna vsaj za trimesečno opravljanje dejavnosti. Glede na vse navedeno je predlagal razveljavitev izpodbijanih določb.
4. Sekretariat Državnega zbora za zakonodajo in pravne zadeve je v postopku zbiranja podatkov in pojasnil, potrebnih za odločitev, ali naj Ustavno sodišče začne postopek (prvi odstavek 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS), odgovoril, da je pobudnikovo zatrjevanje neskladnosti z načelom svobodne gospodarske pobude neutemeljeno, saj je vsaka podjetniška pridobitna dejavnost predmet obdavčenja in tudi prisilne izterjave neplačanih davščin.
5. Zaradi sprememb ZDavP je pobudnik predlagal še začetek postopka za oceno ustavnosti 49.a člena ZDavP, ker naj bi na njegovi podlagi pristojni davčni organ lahko po lastni presoji določil obseg sredstev, ki se prisilno izterjajo, ne da bi pri tem upošteval značilnosti posamezne dejavnosti. Prav tako naj bi bil podjetnik posameznik obravnavan drugače kot delojemalec (50. člen ZDavP). Ker z 49.a členom oziroma drugimi spremembani ZDavP že opisano stanje ni bilo spremenjeno, naj bi bila tudi ta določba v neskladju s 14. in s 74. členom Ustave. Vse izpodbijane določbe pa naj bi bile hkrati še v neskladju z 2. členom Ustave, saj naj bi omejevanje podjetniške svobode in enakosti gospodarskih subjektov pred zakonom pomenilo tudi kršitev te ustavne določbe.
B. - I.
6. V času, ki je pretekel od vložitve pobude do odločanja Ustavnega sodišča, je bil ZDavP v delu, ki ureja izvršbo, spremenjen. Tako je bila konec leta 1998 v izpodbijanem 49. členu dodana nova 15. točka prvega odstavka (Zakon o dopolnitvi Zakona o davčnem postopku, Uradni list RS, št. 82/98 - v nadaljevanju ZDavP-B), na podlagi katere so bila od prisilne izterjave izvzeta sredstva na žiro računu dolžnika - podjetnika posameznika do višine enomesečnih zajamčenih plač, ki jih zavezanec obračuna za zaposlene delavce, in v višini njegove mesečne najnižje zavarovalne osnove. Ta omejitev izvršbe je nato veljala vse do Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o davčnem postopku (Uradni list RS, št. 108/99 - v nadaljevanju ZDavP-D), ki je črtal 15. točko prvega odstavka 49. člena ZDavP in uzakonil rešitev, na podlagi katere je s prisilno izterjavo mogoče na sredstva na računih pri bankah in hranilnicah seči do 90 % plačil (49.a člen ZDavP).1
7. Kljub navedeni spremembi ZDavP je pobudnik na poziv Ustavnega sodišča odgovoril, da pri pobudi za oceno izpodbijanih določb vztraja, saj naj bi spremembe ZDavP na stanje, ki ga je opisal, ne vplivale. Ustavno sodišče je na podlagi navedb, da je sporna tudi veljavna ureditev, presojalo le, ali je treba začeti postopek za oceno ustavnosti v času odločanja veljavnih določb ZDavP. Pobudnik namreč ni izkazal, da so mu na podlagi ureditve, ki ne velja več, nastale kakšne posledice, ki bi jih bilo treba z morebitno ugotovitvijo neustavnosti odpraviti (47. člena ZUstS).
B. - II.
8. Skladno z ZDavP uvede postopek prisilne izterjave davčni organ zoper dolžnika, ki zapadlega davka2 ni plačal v predpisanem roku (40. člen ZDavP). Premoženje, na katerega je pri tem z izvršbo dovoljeno seči, opredeljuje 48. člen ZdavP. Ta določba dolžnikov oziroma davčnih zavezancev ne razvršča v kategorije, ki bi pogojevale obseg premoženja, na katerega lahko seže izterjava. Pobudnik ne navaja nobenih prepričljivih razlogov za to, da bi bilo s stališča ustavne zahteve po enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave) treba to vprašanje urediti različno za posamezne vrste davčnih zavezancev.
9. Brez določbe 49. člena ZDavP, ki opredeljuje prejemke oziroma predmete, izvzete iz prisilne izterjave, s čimer preprečuje izterjavo na stvareh oziroma pravicah, nujnih za zadovoljitev osnovnih življenjskih potreb dolžnika oziroma za opravljanje dejavnosti kot vira preživljanja, bi se izterjava lahko izvedla brez kakršnih koli omejitev. Ker določba kot taka varuje vsakega posameznega dolžnika in ga v odvisnosti od kategorije prejemkov ali predmetov oziroma statusa v enakem dejanskem stanju (kar je bistvo načela enakosti) tudi enako obravnava, ni v neskladju z načelom enakosti. V neskladju z načelom enakosti tudi ni zaradi obravnavanja enakih dejanskih stanj na načine, ki jih je zakonodajalec ocenil za najprimernejše, ne pa na načine, za katere je pobudnik mnenja, da bi bili primerni (kot npr., da bi od prisilne izterjave morala biti izvzeta denarna sredstva, potrebna vsaj za trimesečno opravljanje dejavnosti).
10. Glede na navedeno tudi določba 49.a člena ZDavP zato, ker posameznih dolžnikov, na katere se nanaša, med seboj ne razlikuje (točka 8 obrazložitve), oziroma zato, ker pri izvzemu določenih denarnih sredstev iz prisilne izterjave ne upošteva značilnosti posameznih dejavnosti, kar bi bilo po pobudnikovem mnenju primerno (točka 9 obrazložitve), ni v neskladju z načelom enakosti. V neskladju z načelom enakosti tudi ni, ker izvršbo na sredstva podjetnika posameznika na računih pri bankah in hranilnicah limitira drugače kot izvršbo na prejemke iz delovnega razmerja zaposlenega (na podlagi 49.a člena ZDavP lahko izvršba seže na 90 % plačil, medtem ko lahko na podlagi 50. člena ZDavP seže do ene tretjine čistega zneska prejemkov iz delovnega razmerja). Z Ustavo neskladne neenakosti ni, ker so enaka dejanska stanja enako obravnavana. Kot je namreč Ustavno sodišče že večkrat povedalo, načelo enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave) zakonodajalcu ne preprečuje, da bi različna razmerja urejal različno, ga pa obvezuje, da mora enaka razmerja urejati enako in različna različno ter da v mejah svoje pristojnosti določa kriterije, po katerih bo določena podobna dejanska stanja med seboj razlikoval in na njih vezal pravne posledice. Kriterij, na podlagi katerega je zakonodajalec v predmetni zadevi opredelil katera dejanska stanja so si podobna do te mere, da so nanje vezane enake pravne posledice, in katera se tako razlikujejo, da jih je treba pri uzakonitvi razlikovati od prvih, je delovnopravni status posameznika - ali gre za delodajalca ali za delojemalca. Dejanski položaj podjetnika posameznika je tako primerjati s položajem drugih delodajalcev, se pravi oseb, ki dejavnost opravljajo v neki drugi organizacijski obliki (npr. pravne osebe), ne pa z dejanskim položajem zaposlenega. Glede na to, da podjetnik posameznik ravna v svojo korist in na svoj riziko, po svojem preudarku in po svojih odločitvah, ni z delojemalcem primerljiva kategorija.
Prav tako podjetnik posameznik, ki je pogosto tudi v vlogi delodajalca, z opravljanjem dejavnosti na trgu pridobiva prihodek, medtem ko pridobiva zaposleni kot delojemalec prejemke iz naslova sklenjenega delovnega razmerja. Pri tem predstavljajo ti prejemki iz delovnega razmerja po svoji višini le del prihodka iz dejavnosti in dospejo, za razliko od plačil iz naslova opravljanja dejavnosti, le enkrat mesečno. Prejemki iz delovnega razmerja zaposlenih (tudi delavcev pri pobudniku) predstavljajo njihovo terjatev do delodajalca - v primeru podjetnika posameznika neposredno do fizične osebe. Izterljivost teh terjatev je v celoti odvisna od delodajalčeve solventnosti, rubljive pa so do 1/3. V tem smislu (kot terjatve do delodajalca) v pobudnikovem primeru sploh ni mogoče govoriti o prejemkih iz delovnega razmerja. Zato je njegovo sklicevanje na razliko med višino rubljivosti prilivov na žiro račun in višino rubljivosti prejemkov iz delovnega razmerja zaposlenih očitno neutemeljeno.
11. Po pobudnikovem mnenju naj bi bil v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave še 54. člen ZDavP. Ustavno sodišče je tudi to pobudnikovo zatrjevanje, ki temelji na ureditvi pred spremembami ZDavP, ko se ta določba na podlagi 234. člena ZDavP za pravne osebe ni uporabljala, zavrnilo kot neutemeljeno. S prvim odstavkom 54. člena ZDavP je namreč le predpisan postopek prisilne izterjave na denarna sredstva, ki jih ima dolžnik na računih pri banki ali hranilnici. Drugi odstavek 54. člena ZdavP pa predpisuje postopanje banke ali hranilnice v primeru, da na dolžnikovih računih ni sredstev. Glede na to, da se 54. člen ZDavP od 24. 7. 2000 (18. člen ZDavP-D) uporablja tako za fizične kot pravne osebe, ni v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave.
12. Prav tako izpodbijane določbe niso v neskladju s prvim odstavkom 74. člena Ustave. Izvršba, pri kateri gre za prisilno zagotovitev izpolnitve (davčnih) obveznosti, ki so nastale prav zaradi opravljanja dejavnosti in so zaradi tega neločljiv sestavni del opravljanja dejavnosti, ne posega v pravico do svobodne gospodarske pobude. To ustavno načelo namreč ne pomeni neomejene podjetniške svobode, vezane le na posameznika in njegove interese, temveč oblikovanje takega gospodarskega sistema, ki svobodno podjetniško delovanje omogoča. To delovanje pa ZDavP z opredelitvijo premoženja, na katerega je dovoljeno seči z izvršbo (48. člen ZDavP), oziroma premoženja, ki je iz izvršbe izvzeto (za pobudnika zlasti relevantna 14. točka prvega odstavka 49. člena ZDavP), omogoča. Določba drugega odstavka 49. člena ZDavP, na podlagi katere se davki lahko prisilno izterjajo iz sredstev, s katerimi se opravlja dejavnost, namreč tovrstno izterjavo dodatno pogojuje (da zapadli davki niso plačani v šestih mesecih od dneva, ko so zapadli v plačilo, in da je bila izterjava iz drugega premoženja oziroma dohodkov brez uspeha).
13. Načelo svobodne gospodarske pobude pomeni za državo skrb za spremljanje tržne igre in dolžnost za zagotavljanje ravnovesja med svobodo in interesi drugih, v tem primeru upnika. Ob neporavnanih dolžnikovih obveznostih tako nima prednosti zagotavljanje denarnih sredstev za njegovo nadaljnje poslovanje, saj položaj upnikov ne more biti odvisen od solventnosti dolžnika. Prednostno zagotavljanje pogojev za nadaljnje poslovanje ne glede na neporavnane obveznosti bi obseg dolžnikovih obveznosti še povečevalo. Odlaganje izvršbe v korist dolžnika bi zato lahko bilo usodno za upnike. Zaradi tega se obveznosti v skrajnem primeru izpolnijo tudi pod prisilo. Pri tem je rubež v največjem možnem obsegu, tj. 90 % plačil (49.a člen ZDavP), pogojen z velikostjo davčnega dolga, ne pa z morebitno diskrecijsko pravico davčnega organa. Zato je pobudnikov očitek, da narava prisile davčnemu organu omogoča, da po lastni presoji določa obseg prisilne izterjave, neutemeljen.
Za pobudnikov očitek, po katerem predpisani obseg prisilne izterjave kljub svobodni gospodarski pobudi onemogoča poslovanje, pa je Ustavno sodišče štelo, da se nanaša na ureditev pred spremembo ZDavP z ZDavP-B in ZDavP-D, ko denarna sredstva podjetnika posameznika iz prisilne izterjave niso bila izvzeta, saj ta očitek ni podrobneje utemeljen. Prav tako ni utemeljeno, kako naj bi predpisano postopanje banke ali hranilnice v primeru prisilne izterjave na denarna sredstva, ki jih ima dolžnik tam na računih (54. člen ZDavP), posegalo v pobudnikovo svobodno gospodarsko pobudo.
14. Glede na to, da iz zgoraj navedenega izhaja, da je pobudnikovo zatrjevanje neskladnosti z drugim odstavkom 14. člena in s prvim odstavkom 74. člena Ustave neutemeljeno, Ustavno sodišče izpodbijane ureditve ni še posebej ocenjevalo z vidika 2. člena Ustave. Pobudnik je namreč neskladje s to določbo zatrjeval zgolj pavšalno in jo utemeljeval z neskladnostjo s 14. in s 74. členom Ustave.
C.
15. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi drugega odstavka 26. člena ZUstS v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Ciril Ribičič, dr. Mirjam Škrk, dr. Lojze Ude in dr. Dragica Wedam-Lukić. Sklep je sprejelo z osmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Čebulj.
P r e d s e d n i k
Franc Testen
Opombi:
1Kot izhaja iz zakonodajnega postopka, je navedena sprememba ZDavP (gre za dne 7. 12. 1999 vloženi amandma Vlade) rezultat prenehanja uporabe 69.a člena Zakona o davčni službi (Uradni list RS, št. 18/96 in nasl. - ZDS), ki je določal vrstni red plačil za pravne osebe v primeru, da na žiro računu davčnega dolžnika ni dovolj sredstev.
2Iz prvega odstavka 1. člena ZDavP izhaja, da so z davkom mišljene obvezne dajatve.