U-I-268/96
Natisni
Opravilna št.:
U-I-268/96
Datum odločitve:
25. 11. 1999
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 1/2000 in OdlUS VIII, 268
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:U.I.268.96
Akt:
Stanovanjski zakon (Uradni list RS, št. 18/91, 9/94, 21/94 in 23/96) (SZ), 2. odst. 123. čl., 3. in 4. odst. 125. čl. in 5. in 7. odst. ter 1. stavek 8. odst. 125. čl.
Izrek:
Drugi odstavek 123. člena Stanovanjskega zakona ni v neskladju z Ustavo.

Tretji in četrti odstavek 125. člena Stanovanjskega zakona nista v neskladju z Ustavo.

Peti in sedmi odstavek ter prvi stavek osmega odstavka 125. člena Stanovanjskega zakona zakona se razveljavijo.
Evidenčni stavek:
Drugi odstavek 123. člena in tretji ter četrti odstavek 125. člena Stanovanjskega zakona niso v neskladju ne s 140. členom ne s 14. členom in tudi ne s 33. členom Ustave.
Peti odstavek (in zato sedmi odstavek in prvi stavek osmega odstavka) 125. člena pa pomeni poseg v lastninsko pravico na stanovanjih, pridobljeno s Stanovanjskim zakonom, ki ga ni mogoče upravičiti z razlogi, predvidenimi v Ustavi (67. člen Ustave), zato ga je Ustavno sodišče razveljavilo.
Geslo:
Slovenski odškodninski sklad, viri sredstev (kupnina za prodana podržavljenja stanovanja).
Stanovanja, prodaja podržavljenih stanovanj, kupnina.
Stanovanja, lastninjenje, privatizacija.
Stanovanja, lastninjenje stanovanj.
Denacionalizacija, stanovanja.
Občina, lastnina na stanovanjskih enotah.
Lastnina, lastnina občine na stanovanjskih enotah.
Načelo enakosti pred zakonom.
Stanovanja, razpolaganje z njimi v pravnem prometu (omejitve).
Načelo sorazmernosti.
Lastnina, gospodarska, socialna in ekološka funkcija lastnine.
Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Delno odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 67., 140. čl.
Zakon o denacionalizaciji (ZDen), 3., 4., 49. čl.
Zakon o slovenskem odškodninskem skladu (ZSOS), 9. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 21., 43. čl.
Opomba:
K obravnavani zadevi je bila s sklepom Ustavnega sodišča z dne 14. 1. 1999 pridružena zadeva št. U-I-215/97 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Občinski svet Občine Tolmin
Datum vloge:
26. 7. 1996
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev – ni v neskladju z Ustavo/zakonom
Dokument:
US19817
Dokument v PDF obliki:
U-I-268-96_Odl..pdf
134 KB
Prenesite datoteko
U-I-268-96_LM Ude.pdf
119 KB
Prenesite datoteko
U-I-268-96_LM Čebulj.pdf
132 KB
Prenesite datoteko
U-I-268/96
25.11.1999
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti, začetem z zahtevo Občinskega sveta Občine Tolmin, ki ga zastopa predsednik, in na pobudo Plinarne Maribor, d.d., ki jo zastopa Božidar Vidmar, odvetnik v Mariboru, na seji dne 25. novembra 1999
o d l o č i l o:
1. Drugi odstavek 123. člena Stanovanjskega zakona (Uradni list RS, št. 18/91, 9/94, 21/94 in 23/96) ni v neskladju z Ustavo.
2. Tretji in četrti odstavek 125. člena Stanovanjskega zakona nista v neskladju z Ustavo.
3. Peti in sedmi odstavek ter prvi stavek osmega odstavka 125. člena Stanovanjskega zakona zakona se razveljavijo.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Občina Tolmin, zanjo Občinski svet, ki ga zastopa predsednik, se sklicuje na sedmo alineo 23. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS), ko zahteva oceno ustavnosti drugega odstavka 123. člena Stanovanjskega zakona (v nadaljevanju: SZ) ter tretjega, četrtega in petega odstavka 125. člena tega zakona. Tem določbam očita, da so brez soglasja občin po 140. členu Ustave posegle v (tudi) njeno lastninsko pravico na stanovanjih. Pri tem se sklicuje na splošna pravila civilnega prava. Meni dalje, da zakonodajalec s temi določbami prenaša na občine - lastnice bremena denacionalizacije, ki pa so izključno stvar države in Slovenskega odškodninskega sklada. Današnje občine niso pravne naslednice bivših občin kot družbeno-političnih skupnosti, zatrjuje predlagateljica, zato jim zakon ne sme nalagati materialnih bremen denacionalizacije in privatizacije stanovanj. Po prvih prijavljenih zahtevah na podlagi izpodbijanih odstavkov 125. člena sklepa, da mora pričakovati za skoraj 180 000 DEM zahtevkov, kar da je zanjo preveliko breme.
2. Plinarna Maribor, ki jo zastopa odvetnik Božidar Vidmar iz Maribora, izpodbija določbo tretjega odstavka 125. člena SZ.
Svoj pravni interes utemeljuje s tem, da je prejela zahtevo upravičencev na podlagi izpodbijane določbe. Izhaja iz stališča Ustavnega sodišča, da je treba pravno osebo obravnavati glede človekovih pravic enako kot fizično in da mora imeti zakonodajalec za uzakonjanje razlikovanj razumne, iz narave stvari izhajajoče razloge. Z izpodbijano določbo zakonodajalec po mnenju pobudnice brez razumnega razloga in brez razumne povezave s predmetom urejanja dodatno obremenjuje pravne osebe kot zavezance v denacionalizaciji. Pobudnica sicer meni, da so bonitete, ki jih SZ daje lastnikom denacionaliziranih stanovanj, če jih prodajo dotedanjim zaščitenim najemnikom, upravičene, vendar da ne bi smele iti na njihov račun, temveč v breme Slovenskega odškodninskega sklada in Sklada Republike Slovenije za razvoj. V tem delu torej predlaga oceno skladnosti s 14. členom Ustave.
3. Državni zbor na zahtevo odgovarja, da SZ ureja tudi lastninjenje in privatizacijo; da je moral upoštevati s prejšnjo ustavo zagotovljen položaj imetnikov stanovanjske pravice; da zakon občinam hkrati daje in hkrati obremenjuje lastnino in da torej ne gre za prenašanje državnih nalog na občine, kar bi terjalo njihovo soglasje; da uzakonjena bremena občin niso v nesorazmerju s tistim, kar so pridobile z nastankom lastnine; da je že z Zakonom o denacionalizaciji (Uradni list RS št. 27/91 in naslednji - v nadaljevanju: ZDen) določena kupnina od prodaje teh stanovanj kot vir sredstev Slovenskega odškodninskega sklada in da določba drugega odstavka 123. člena le poenostavlja postopek. Trdi torej, da določbe, ki jih izpodbija prva predlagateljica, niso v neskladju ne s 140. ne s kakšnim drugim členom Ustave.
4. Na pobudo pa Državni zbor odgovarja, da so z izpodbijanimi določbami nezadovoljni tudi denacionalizacijski upravičenci in tudi imetniki stanovanjske pravice ter da načelo enakosti ni kršeno, saj so vsi denacionalizacijski zavezanci kot lastniki stanovanj v enakem položaju. Njihovo denacionalizacijsko breme je sorazmerno pridobljeni lastnini, trdi Državni zbor. Če bi pobudnica ugotovila, da se ji lastništvo stanovanj ne izplača, pa bi lahko po tretjem odstavku 130. člena SZ stanovanja prenesla na republiški ali občinski stanovanjski sklad.
5. Vlada v svojem mnenju poleg trditev, ki jih je prevzel Državni zbor, še izrecno zapiše, da gre po vsebini za določbe, ki približajo položaj prejšnjih imetnikov stanovanjske pravice na denacionaliziranih stanovanjih položaju prejšnjih imetnikov stanovanjske pravice na stanovanjih, pridobljenih prek sistema javnih financ, in da se v praksi te določbe tako tudi izvajajo.
V zvezi s pobudo pa še opozarja, da Ustavno sodišče ni sprejelo pobude za oceno ustavnosti drugega odstavka 113. člena, ki je občine hkrati naredil za (začasne) lastnice stanovanj in hkrati za zavezanke v denacionalizacijskih postopkih. Po mnenju Vlade "materialnih vzpodbud" iz tretjega in četrtega odstavka 125. člena ne moreta nositi samo sklada, deloma jih mora tudi novi začasni lastnik, ki ima "lahko od tega premoženja tudi določene bonitete", s čimer pač misli predvsem na to, da mu bo morda stanovanje nazadnje ostalo v lasti. Sicer pa tudi glede tega ponavlja težnjo zakonodajalca, da bi približal položaja obeh kategorij bivših imetnikov stanovanjske pravice.
B. - I.
6. Ustavno sodišče je pobudo sprejelo in zadevi združilo za skupno obravnavanje.
7. Drugi odstavek 123. člena SZ določa: "Prodajalec mora sklenjeno pogodbo o prodaji stanovanja iz drugega odstavka 113. člena tega zakona, za katerega ni bila vložena zahteva za denacionalizacijo oziroma za katerega je bil zahtevek za denacionalizacijo pravnomočno zavrnjen, takoj poslati Slovenskemu odškodninskemu skladu. V tej pogodbi mora biti določeno, da kupec kupnino nakaže oziroma nakazuje Slovenskemu odškodninskemu skladu."
8. Izpodbijana določba velja za subjekte drugega odstavka 113. člena SZ, torej za občine in druge pravne osebe, ki so z uveljavitvijo SZ postale lastnice stanovanj in stanovanjskih hiš, podržavljenih na podlagi predpisov iz 3. in 4. člena ZDen.
Aktualen postane, kadar ti subjekti prodajajo taka stanovanja, ki jih ni zajela denacionalizacija: tedaj jim nalaga, da morajo sklenjeno pogodbo poslati Slovenskemu odškodninskemu skladu in da mora biti v njej določeno, da kupec kupnino nakaže temu skladu.
9. Izpodbijana določba služi uresničevanju drugih zakonskih določb, namreč določb 49. člena ZDen, po katerih je vir sredstev Slovenskega odškodninskega sklada med drugim "celotna kupnina za prodana podržavljena stanovanja, če bodo ta odplačno prenešena iz družbene lastnine osebam, ki niso upravičenci po tem zakonu", ter določb 9. člena Zakona o slovenskem odškodninskem skladu (Uradni list, RS št. 7/93 - v nadaljevanju: ZSOS), po katerih se sredstva za kritje obveznosti tega sklada oblikujejo med drugim iz celotne kupnine za podržavljena stanovanja, če upravičenci po ZDen niso uveljavljali zahtevkov ali če sicer dokončno niso denacionalizirana. Vsebina izpodbijane določbe torej ni, da gre kupnina od omenjenih prodaj stanovanj v Slovenski odškodninski sklad, temveč le, da mora pogodba vsebovati določbo o tem in da mora prodajalec pogodbo poslati temu skladu. To pa je logičen nasledek pravnega stanja, določenega v SZ in v drugih predpisih, ki niso predmet te zahteve za presojo ustavnosti in s katerimi je na primer predlagateljica postala hkrati subjekt lastnine na stanovanjih, hkrati pa tudi subjekt omejitev in obremenitev te lastnine bodisi v smeri in za primer njene denacionalizacije bodisi v smeri in za primer njene privatizacije po SZ ali za primer prostega razpolaganja z njo.
Za tako ureditev je bil zakonodajalec pooblaščen, saj je moral v postopku tranzicije oblikovati celoten prehod iz družbenega in ekonomskega sistema, temelječega na družbeni lastnini, v sistem z znano lastnino in tržnim gospodarstvom, pri tem pa izpeljati denacionalizacijo in stanovanjsko reformo z olastninjenjem in privatizacijo stanovanj v družbeni lastnini. V skrbi za izvedbo celotnega sistema lastninjenja stanovanj (v zvezi s sistemom denacionalizacije) je zakonodajalec smel predpisati, kar je vsebina izpodbijane določbe, ne da bi to pomenilo neskladje z Ustavo, tudi ne s 140. členom Ustave, kar mu očita predlagateljica. Na mestu je tudi opozorilo nasprotnega udeleženca, da se lahko na primer občina lastnini, nastali po SZ, hkrati z bremeni in omejitvami iz SZ, ZDen in ZSOS odreče na način, predviden v tretjem odstavku 130. člena SZ.
B. - II.
10. Tretji odstavek 125. člena SZ med drugim določa: "Če se lastnik, ki mu je bilo stanovanje vrnjeno na podlagi predpisov o denacionalizaciji, strinja s takim načinom prodaje, ima pravico do nadomestila za popust iz drugega odstavka 117. oziroma 119. ali 120. člena tega zakona od zavezanca za vrnitev stanovanja ..." Četrti odstavek istega člena pa med drugim določa: "V primeru, da lastnik ne pristane na prodajo po prejšnjem odstavku, si lahko prejšnji imetnik stanovanjske pravice ob soglasju lastnika sam priskrbi stanovanje za nakup ali se odloči za gradnjo. V tem primeru mu mora lastnik izplačati ... odpravnino ..., 50% te vrednosti pa dobi ... eno tretjino od zavezanca za vrnitev stanovanja..." V nadaljevanju še: "Če lastnik odkloni soglasje po določilih tega odstavka, mora prejšnjemu imetniku stanovanjske pravice izplačati odpravnino za izpraznjeno stanovanje zavezanec za denacionalizacijo sam..."
11. Osebe iz drugega odstavka 113. čl. SZ so postale lastnice stanovanj in stanovanjskih hiš šele z dnem uveljavitve SZ. Prej lastnine na teh nepremičninah ni bilo. Lastnina je torej s tem zakonom nastala originarno, nastala pa je z obremenitvami in omejitvami vred, kakor jih je hkrati določil zakonodajalec. Te zakonske omejitve in obremenitve ne pomenijo posega v lastnino občin na stanovanjskih enotah, ker te lastnine pred uzakonitvijo obremenitev ni bilo. To velja za nadomestila iz tretjega odstavka, kar izpodbijata tako predlagateljica kot tudi pobudnik, in za odpravnine iz četrtega odstavka 125. člena SZ, kar izpodbija samo predlagateljica. Izpodbijane določbe ne spreminjajo predlagateljičinega ali pobudnikovega lastniškega pravnega položaja predlagatelja ali pobudnika, obrazloženega že v 9. točki te odločbe. Ne gre tudi za prenos opravljanja nalog iz državne pristojnosti na občino, za kakršnega je po drugem odstavku 140. člena Ustave potrebno predhodno soglasje. Zato ta ustavna določba z obravnavanima odstavkoma ni kršena. Ker veljajo obremenitve iz obeh odstavkov za vse zavezance za vrnitev (nacionaliziranega) stanovanja enako, tudi ni mogoče govoriti o kršitvi načela enakosti (drugi odstavek 14. člena Ustave). Kot je Ustavno sodišče že večkrat pojasnjevalo, vsebuje načelo enakosti pred zakonom poleg zahteve, da je treba v bistvu enaka stanja obravnavati enako, tudi zahtevo zakonodajalcu, da stanja, ki se med seboj upoštevno razlikujejo, ureja temu primerno različno. Že dejstvo, da gre za stanovanjske enote, ki so nekoč s prisilnimi predpisi postale splošno ljudsko premoženje in torej niso nastale v sistemu javnega vzajemnostnega financiranja stanovanjske izgradnje, in razlogi, navedeni že v 9. točki te odločbe, kažejo, da je imel zakonodajalec tehtne razloge, ko je položaj tistih, ki so s SZ postali lastniki takih stanovanj, uredil posebej.
12. Peti odstavek 125. člena SZ med drugim določa: "V primeru, da lastnik ne pristane na prodajo stanovanja po tretjem odstavku tega člena, prejšnji imetnik stanovanjske pravice ... lahko zahteva od zavezanca za vrnitev stanovanja podatke in seznam o vseh razpoložljivih nezasedenih in zasedenih stanovanjih, katerih lastnik je in ki jih mora ponuditi v odkup ..."
13. Določbe petega odstavka 125. člena po noveli SZ pomenijo naknaden poseg v pravico lastnikov stanovanjskih enot, nastalo z uveljavitvijo SZ, saj bistveno omejujejo svobodo njihovega razpolaganja s stanovanji v pravnem prometu. Tak poseg bi lahko bil ustavno opravičljiv le, če in kolikor bi ga opravičevala potreba po zagotavljanju gospodarske, socialne ali ekološke funkcije lastnine (67. člen Ustave) ali bi ga neizogibno (v skladu z načelom sorazmernosti) zahtevalo varstvo pravic drugih. Razlogov iz 67. člena Ustave v obravnavanem primeru očitno ni in jih nasprotni udeleženec ne zatrjuje. S težnjo, da bi pravni položaj bivših imetnikov stanovanjske pravice v denacionaliziranih stanovanjih ne le glede najemnega razmerja, ki je nadomestilo njihovo prejšnjo stanovanjsko pravico, temveč tudi glede možnosti odkupa stanovanja, čimbolj izenačili s položajem drugih imetnikov stanovanjske pravice, pa takega naknadnega obremenjevanja uživanja lastnine ni mogoče utemeljiti.
14. Zaradi razveljavitve petega odstavka 125. člena SZ je bilo treba razveljaviti tudi sedmi odstavek in prvi stavek osmega odstavka, ki se vsebinsko vežeta zgolj na peti odstavek.
C.
15. Ustavno sodišče je sprejelo to odločitev na podlagi 21. in 43. člena ZUstS v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki: dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, dr. Miroslava Geč-Korošec , Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Mirjam Škrk, dr. Lojze Ude in dr. Dragica Wedam-Lukić. Prvo točko izreka je sprejelo soglasno; drugo točko izreka je sprejelo s sedmimi glasovi proti dvema, proti sta glasovala sodnica Wedam - Lukićeva in sodnik Čebulj, ki je dal delno odklonilno ločeno mnenje; tretjo točko izreka je sprejelo z osmimi glasovi proti enemu, proti je glasoval sodnik Ude, ki je dal odklonilno ločeno mnenje. Pritrdilno ločeno mnenje je napovedal sodnik Testen.
P r e d s e d n i k :
Franc Testen
Delno odklonilno ločeno mnenje sodnika dr. Čebulja,
ki se mu pridružuje sodnica dr. Wedam-Lukić
V obravnavani zadevi sem glasoval proti drugi točki izreka odločbe, s katero je Ustavno sodišče z večino glasov ugotovilo, da tretji in četrti odstavek 125. člena Stanovanjskega zakona (Uradni list RS, št. 18/91 in sl. - v nadaljevanju: SZ) nista v neskladju z Ustavo.
SZ v 125. členu ureja pravice prejšnjega imetnika stanovanjske pravice na stanovanjih, ki so bila vrnjena upravičencem do denacionalizacije. Prejšnji imetnik stanovanjske pravice lahko uveljavlja pravico do nakupa stanovanja pod enakimi pogoji, kot jo SZ določa sicer za imetnike stanovanjske pravice (drugi odstavek 125. člena). V izpodbijanima tretjem in četrtem odstavku 125. člena pa SZ nalaga zavezancem za vrnitev stanovanja obveznosti, ki jih imajo pri uveljavljanju takšne pravice do nakupa stanovanja s strani bivših imetnikov stanovanjske pravice. Če se lastnik, ki mu je bilo stanovanje vrnjeno v postopku denacionalizacije, strinja s prodajo, ima po tretjem odstavku 125. člena SZ namreč pravico do nadomestila za popust, ki ga ima imetnik stanovanjske pravice po SZ pri nakupu stanovanja. Nadomestilo za popust mora plačati zavezanec za vrnitev stanovanja. Če se s prodajo ne strinja, si lahko po četrtem odstavku 125. člena SZ prejšnji imetnik stanovanjske pravice sam priskrbi stanovanje. V takšnem primeru mu mora lastnik plačati odpravnino v višini 30% vrednosti stanovanja, ki ga zaseda (vrednost se ugotovi po merilih SZ), 50% vrednosti pa dobi po eno tretjino od zavezanca za vrnitev stanovanja, od Slovenskega odškodninskega sklada in od Sklada Republike Slovenije za razvoj.
Za zavezanca za vrnitev stanovanja to pomeni naslednji položaj.
Na podlagi denacionalizacijske odločbe je vrnil stanovanje denacionalizacijskemu upravičencu, ki je s tem postal lastnik stanovanja. Če se lastnik odloči za prodajo tega stanovanja bivšemu imetniku stanovanjske pravice (zdaj najemniku v tem stanovanju), mora zavezanec poleg tega, da je novemu lastniku vrnil stanovanje, temu plačati še znesek popusta, ki ga ima bivši imetnik stanovanjske pravice pri nakupu stanovanja. Če se novi lastnik ne odloči za prodajo, pa mora (v primeru četrtega odstavka 125. člena ZS) zavezanec poleg tega, da je vrnil stanovanje, plačati še del njegove vrednosti kot odpravnino bivšemu imetniku stanovanjske pravice.
Naj pojasnim, da ne nasprotujem temu, da bivši imetnik stanovanjske pravice dobi popust pri nakupu oziroma odpravnino v primeru izpraznitve stanovanja. Prav tako ne nasprotujem temu, da denacionalizacijski upravičenec dobi nadomestilo za popust.
Neustavna pa je po mojem mnenju ta ureditev zato, ker na zavezanca, ki je vrnil stanovanje, prevaljuje bremena, ki bi jih morala nositi država. Ob stališču odločbe, da so bremena nastala skupaj z lastnino in da z njo tudi prehajajo, je namreč nelogično, da naj bi bila pravilna ureditev, po kateri denacionalizacijskemu zavezancu, potem ko (neodplačno) vrne lastnino (stanovanje), ostanejo bremena olajšav, ki jih za lastnino (stanovanje) daje zakonodajalec bivšemu imetniku stanovanjske pravice.
Na seji Ustavnega sodišča, na kateri je potekalo odločanje o obravnavani zadevi, pa sem opozarjal tudi na naslednje.
Vprašanje ustavnosti obravnavane ureditve ni v različni zakonski ureditvi in položaju subjektov, ki so postali lastniki stanovanj po SZ. Jasno je, da ni v nasprotju z drugim odstavkom 14. člena Ustave (enakost pred zakonom), če je položaj tistih subjektov, ki so razpolagali s stanovanji, ki so bila predmet denacionalizacije, drugače urejen, kot položaj tistih, ki so razpolagali s stanovanji, zgrajenimi v sistemu vzajemnostnega financiranja stanovanjske izgradnje. Če bi menil drugače, bi moral glasovati tudi proti prvi točki izreka odločbe, s katero je Ustavno sodišče ugotovilo, da drugi odstavek 123. člena SZ ni v neskladju z Ustavo.
V 11. točki obrazložitve odločbe (ta del se nanaša na tretji in četrti odstavek 125. člena SZ) Ustavno sodišče pobudnici (Plinarni Maribor, d.d.) odgovarja, zakaj izpodbijana ureditev ni v neskladju s 14. členom Ustave. To utemeljuje z naslednjim: " Osebe iz drugega odstavka 113. čl. SZ so postale lastnice stanovanj in stanovanjskih hiš šele z dnem uveljavitve SZ. Prej lastnine na teh nepremičninah ni bilo. Lastnina je torej s tem zakonom nastala originarno, nastala pa je z obremenitvami in omejitvami vred, kakor jih je hkrati določil zakonodajalec. Te zakonske omejitve in obremenitve ne pomenijo posega v lastnino občin na stanovanjskih enotah, ker te lastnine pred uzakonitvijo obremenitev ni bilo. To velja za nadomestila iz tretjega odstavka, kar izpodbijata tako predlagateljica kot tudi pobudnik, in za odpravnine iz četrtega odstavka 125. člena SZ, kar izpodbija samo predlagateljica. Izpodbijane določbe ne spreminjajo predlagateljičinega ali pobudnikovega lastniškega pravnega položaja predlagatelja ali pobudnika, obrazloženega že v 9. točki te odločbe.... Kot je Ustavno sodišče že večkrat pojasnjevalo, vsebuje načelo enakosti pred zakonom poleg zahteve, da je treba v bistvu enaka stanja obravnavati enako, tudi zahtevo zakonodajalcu, da stanja, ki se med seboj upoštevno razlikujejo, ureja temu primerno različno. Že dejstvo, da gre za stanovanjske enote, ki so nekoč s prisilnimi predpisi postale splošno ljudsko premoženje in torej niso nastale v sistemu javnega vzajemnostnega financiranja stanovanjske izgradnje, in razlogi, navedeni že v 9. točki te odločbe, kažejo, da je imel zakonodajalec tehtne razloge, ko je položaj tistih, ki so s SZ postali lastniki takih stanovanj, uredil posebej." Vendar (vsaj pobudnica) ne izpodbija ureditve, da mora po SZ v lastnino pridobljena stanovanja vrniti denacionalizacijskim upravičencem. Prav tako ne ugovarja temu, da je v drugačnem položaju, kot tiste osebe, ki so postale po SZ lastnice stanovanj, ki v preteklosti niso bila nacionalizirana. Tudi ne trdi, da zakonodajalec ni imel tehtnih razlogov (kar mu pojasnjuje Ustavno sodišče v 11. točki obrazložitve), da je položaj tistih, ki so postali lastniki nekoč nacionaliziranih stanovanj, uredil drugače. Trdi pa, da gre za neenakost pred zakonom zaradi tega, ker ni razumnega in stvarnega razloga za to, da se na te osebe prevali še dodatno breme, ki presega njihovo 100% obveznost - vrnitev stanovanja. Z besedami pobudnice: "... kateri so tisti razumni in stvarni razlogi, ki (poleg nesporne obveznosti, da je vrnil stanovanje) prav njemu naprtijo, da denacionalizacijskemu upravičencu (oziroma njegovim dedičem) povrne še 60% od vrednosti vrnjenega stanovanja ..." Ker sama ocenjuje to obveznost kot nekakšno odškodnino za uporabo tudi izrecno navaja, da drugi odstavek 72. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 in sl. - v nadaljevanju. ZDen) izrecno izključuje "odškodninske zahtevke iz naslova nemožnosti uporabe oz. upravljanja premoženja" (o tem je Ustavno sodišče zavzelo stališče v odločbi št. U-I-72/93 z dne 20. 4. 1995; Uradni list RS, št. 24/95 in OdlUS IV, 42)j.
Ker jo izpodbijani tretji odstavek 125. člena SZ (s tem, ko ji nalaga plačilo popusta potem, ko je stanovanje že vrnila upravičencu) postavlja v drugačen položaj, kot ga daje drugi odstavek 72. člena ZDen denacionalizacijskim zavezancem, naj bi bil v nasprotju z načelom enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena). Gre torej za zatrjevanje neenakosti med denacionalizacijskimi zavezanci in ne za zatrjevanje neenakosti glede na lastniški položaj po SZ. Tudi možnosti za takšno neenakost pa ne izključuje, vendar meni, da ni v skladu z Ustavo, ker "zanjo ni razumnega, iz narave stvari izhajajočega razloga."
Na to pobudničino zatrjevanje nenenakosti Ustavno sodišče ni odgovorilo. Sam menim, da je utemeljeno. Tudi sam namreč ne najdem druge razlage za takšno ureditev, kot te, da je plačilo dodatnih bremen nekakšna odškodnina za preteklo uporabo stanovanj oziroma s stališča denacionalizacijskega upravičenca nekakšna odškodnina za izgubljeni dobiček v času od podržavljenja do vrnitve stanovanja. Ker tega pri ostalih nepremičninah (glede na 72. člen ZDen) ni, je to neenako obravnavanje denacionalizacijskih zavezancev, ki nepremičnine vračajo v naravi, za katerega tudi sam ne vidim razumnega razloga, ki bi izviral iz predmeta denacionalizacije. Poleg tega pa menim (čeprav niti predlagateljica niti pobudnica tega izrecno ne zatrjujeta), da izpodbijana ureditev iz tretjega in četrtega odstavka 125. člena SZ, posega tudi v pravico do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave (vsaj v primeru, ko so zavezanci za vrnitev stanovanj gospodarske družbe). Plačilo bremen namreč ne gre na račun pridobljene lastnine stanovanj (ta so vrnjena), temveč na račun drugih sredstev v lasti zavezanca za vrnitev stanovanja.
Dr. Janez Čebulj
Dr. Dragica Wedam-Lukić
Odklonilno ločeno mnenje sodnika dr. Udeta
Glasoval sem proti izreku pod tč. 3 odločbe z dne 25. 11. 1999, s katerim je Ustavno sodišče razveljavilo peti in sedmi odstavek ter prvi stavek osmega odstavka 125. člena Stanovanjskega zakona. Moji razlogi za tako glasovanje so naslednji:
1. Glavni argument za razveljavitev citiranih delov 125. člena SZ naj bi bil po mnenju večine v tem, da razveljavljene odločbe predstavljajo naknaden poseg v pravico lastnikov stanovanjskih enot, nastalo z uveljavitvijo SZ, saj bistveno omejujejo svobodo njihovega razpolaganja s stanovanji v pravnem prometu. Po mnenju večine bi bil tak poseg ustavno opravičljiv le, če in kolikor bi ga upravičevala potreba po zagotavljanju gospodarske, socialne in ekološke funkcije lastnine (67. člen Ustave). Mnenja sem, da ti razlogi niso prepričljivi. Ne le s petim odstavkom, s sedmim odstavkom ter prvim stavkom osmega odstavka 125. člena, temveč tudi z nekaterimi drugimi določbami 125. člena, ki jih Ustavno sodišče ni razveljavilo, temveč je ugotovilo njihovo skladnost z Ustavo, je zakonodajalec posegel v pravni položaj nekaterih kategorij, na primer upravičencev do denacionalizacije. Če so obstajali taki razlogi pri upravičencih za denacionalizacijo, ki jim je četrti odstavek 125. člena SZ naložil nove obveznosti, kadar nočejo prodati stanovanja bivšim imetnikom stanovanjske pravice, je smel nove obveznosti naložiti tudi tistim pravnim osebam, ki so postale lastniki stanovanja na podlagi 113. člena SZ. Ni prepričljiv argument, da zakonodajalec ni smel poseči v pravice občin in drugih pravnih oseb kot novih lastnikov, smel pa je predvideti nove obveznosti za upravičence do denacionalizacije.
2. Ne drži po mojem mnenju tudi stališče, da za tak poseg ni bilo razlogov, ki zagotavljajo gospodarstvo, socialno ali ekološko funkcijo lastnine. Tudi po mojem mnenju določbe petega odstavka 125. člena SZ in z njim povezane določbe sedmega in osmega odstavka 125. člena SZ vsebujejo kar nekaj vsebinskih pomanjkljivosti. Ni na primer jasno, ali ima prejšnji imetnik stanovanjske pravice pravico zahtevati od zavezanca za vrnitev stanovanja tudi podatke o novih ( na novo zgrajenih) stanovanjih, prav tako pa tudi ni jasno, ali lahko to zahteva brez vsakršne časovne omejitve. Razlogi za tako ureditev pa vendarle obstojijo in so v interesu ne le prejšnjih imetnikov stanovanjske pravice, temveč tudi upravičencev do
denacionalizacije. Če obremenjujejo občine ali druge pravne osebe, ki so postale lastniki stanovanj na podlagi 113. člena SZ, to ne predstavlja ustavno nedopustnega posega, saj gre v bistvu tudi pri vsebini novele 125. člena SZ za pravne norme, ki skupaj z drugimi določbami SZ in ZDen predstavljajo pravno ureditev procesa lastninjenja stanovanjskih hiš in stanovanj in reguliranja pravic bivših imetnikov stanovanjske pravice. Tega procesa pa zakonodajalec ni mogel urediti v celoti in v pogledu vseh izvedb že od vsega začetka (ob sprejemu SZ in ZDen), temveč je moral tudi v zvezi z uporabo ZDen in SZ ter problemi, ki so se ob tem pojavili, oblikovati nova pravna pravila. Eno od teh je tudi novela SZ, ki se nanaša na njegov 125. člen. Vsebino 125. člena je torej treba po mojem mnenju obravnavati kot del pravne ureditve, ki na področju lastninjenja stanovanj in urejanja stanovanjskih razmerij ureja preoblikovanje prejšnjih pravnih razmerij, temelječih na družbeni lastnini in stanovanjski pravici, v taka razmerja, ki temeljijo na zasebni lastnini in klasični najemni pogodbi. Dokler pa tak proces ni bil zaključen, občine in druge pravne osebe, ki so pridobile lastninsko pravico na stanovanjskih enotah, v pogledu te pravice še ne morejo uživati popolnega pravnega varstva kot bi sicer izhajalo iz 33. in 67. člena Ustave.
dr. Lojze Ude