Up-52/97
Natisni
Opravilna št.:
Up-52/97
Datum odločitve:
26. 9. 2000
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.52.97
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 270/96 z dne 30. 12. 1996 v zvezi s sklepom senata Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 329/96 z dne 22. 11. 1996 v zvezi s sklepom preiskovalnega sodnika Okrožnega sodišča v Kopru št. Kpr 225/96 z dne 21. 11. 1996
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 270/96 z dne 30. 12. 1996 v zvezi s sklepom senata Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 329/96 z dne 22. 11. 1996 v zvezi s sklepom preiskovalnega sodnika Okrožnega sodišča v Kopru št. Kpr 225/96 z dne 21. 11. 1996 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker so sodišča pri odreditvi pripora iz razloge koluzijske nevarnosti presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo odločitev obrazložila, ni podana kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
Geslo:
Koluzijska nevarnost.

Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20. čl.

Zakon o kazenskem potopku (ZKP), 201. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svoji zadevi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996, Uradni list RS, št. 25/96 - OdlUS V,40 in št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998 - OdlUS VII,118.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
11. 2. 1997
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20372
Up-52/97
26. 9. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa mag. B. B., odvetnik v Z. na seji senata dne 26. septembra 2000
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 270/96 z dne 30. 12. 1996 v zvezi s sklepom senata Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 329/96 z dne 22. 11. 1996 v zvezi s sklepom preiskovalnega sodnika Okrožnega sodišča v Kopru št. Kpr 225/96 z dne 21. 11. 1996 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik z ustavno pritožbo z dne 11. 2. 1997 izpodbija v preiskavi izdan sklep preiskovalnega sodnika o odreditvi pripora iz razloga koluzijske nevarnosti, sklep zunajobravnavnega senata, ki je zavrnil pritožbo zoper prvi sklep in sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila zavrnjena zahteva za varstvo zakonitosti. Zatrjuje kršitev pravice do osebne svobode v zvezi z odreditvijo in trajanjem pripora. Zaradi nezakonitega pripora, ki je trajal od 17. 11. 1996 do 23. 12. 1996, naj bi utrpel moralno in materialno škodo. Ne glede na to, da je bil pripor zoper pritožnika s sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 364/96 dne 23. 12. 1996 odpravljen, pa naj bi posledice nezakonitega pripora čutil še danes. Pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče ugotovi, da so mu bile z izpodbijanimi odločbami kršene človekove pravice in temeljne svoboščine opredeljene v 20. členu Ustave in izpodbijane akte odpravi.
2. V obrazložitvi ustavne pritožbe pritožnik trdi, da sodišča niso ugotavljala, ali so podani ustavni pogoji za odreditev pripora in navaja, da so izpodbijane odločbe v direktnem nasprotju z ugotovitvami in napotili iz odločbe Ustavnega sodišča U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40). Po njegovem mnenju je sklep preiskovalnega sodnika o odreditvi pripora iz razloga koluzijske nevarnosti sicer obsežen, vendar ne vsebuje tistih bistvenih okoliščin, ki morajo biti podane za odreditev pripora kot posega v osebno svobodo. Pritožnik navaja, da naj bi preiskovalni sodnik zoper njega odredil pripor zato, ker bo treba v preiskavi preveriti njegov zagovor z izvajanjem dokazov. Z ugotovitvami preiskovalnega sodnika, da ni zasežena dokumentacija, na katero se obdolženec v zagovoru sklicuje in razlogovanjem, da zato obstaja upravičena bojazen, da bo obdolženec ponaredil dokumentacijo, ker naj bi glede na težo kaznivega dejanja imel velik interes, da do tega pride, gre po mnenju pritožnika zgolj za teoretična razmišljanja in ne za konkretna dejstva in okoliščine. Prav tako naj bi preiskovalni sodnik tudi pri ugotavljanju nevarnosti, da bo obdolženec na prostosti vplival na priče glede vprašanja, kako naj se tolmači sklep upravnega odbora, navajal zgolj teoretično možnost. Pri tem naj ne bi navedel in obrazložil niti ene konkretne okoliščine, ki bi kazala na obstoj takšne nevarnosti. Pritožnik meni, da preiskovalni sodnik v sklepu o odreditvi pripora ni navedel niti ene konkretne okoliščine, ki bi utemeljevala upravičeno bojazen, da bo obdolženec uničil sledove kaznivega dejanja, niti posebnih okoliščin, ki bi kazale na to, da bo vplival na priče in druge udeležence. Po mnenju pritožnika pripora tudi ob obstoju vseh okoliščin ne bi bilo treba odrediti, saj je imel preiskovalni sodnik na voljo vse možnosti, da zaseže dokumentacijo in pravočasno zasliši priče. Zato naj bi bil pripor zlorabljen kot sredstvo pritiska na pritožnika. Tudi sklep pritožbenega senata glede konkretizacije pripornih razlogov po mnenju pritožnika ni obrazložen, saj naj bi ugotavljal le to, da priporni razlog koluzijske nevarnosti obstoji zato, ker bo treba v preiskavi razjasniti nejasnosti v zvezi z dokumentacijo in obdolženčevim zagovorom ter zaslišati tesne sodelavce obdolženca; kateri so ti sodelavci, naj senat ne bi navedel. Zgolj formalno odločitev naj bi predstavljala tudi sodba Vrhovnega sodišča, s katero je to odločilo o zahtevi za varstvo zakonitosti zoper pravnomočni sklep preiskovalnega sodnika o odreditvi pripora. Po mnenju pritožnika naj bi bila podana tudi kršitev Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, 63/94 - v nadaljevanju: ZKP), saj zgolj navedba zakonskega teksta o razlogih pripora ne more zadostiti zahtevi po konkretno obrazloženem razlogu za pripor.
3. Preiskovalni sodnik Okrožnega sodišča v Kopru je z izpodbijanim sklepom št. Kpr 225/96 z dne 21. 11. 1996 zoper pritožnika odredil pripor iz razloga koluzijske nevarnosti po 2. točki drugega odstavka 201. člena ZKP. Pritožnik naj bi storil kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic po drugem v zvezi s prvim odstavkom 244. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju: KZ) in kaznivo dejanje ponareditve ali uničenja poslovnih listin po prvem odstavku 240. člena KZ.
Preiskovalni sodnik ugotavlja, da utemeljen sum storitve navedenih kaznivih dejanj s strani pritožnika izhaja iz ovadbe in konkretno navedenih priloženih listinskih dokazov. Upošteva tudi zagovor pritožnika, da je lastnoročno podpisal enajst spornih faktur za plačilo stroškov v zvezi z organiziranjem posebnih igralnišnih prireditev v skupnem znesku 256 105 DEM in navaja, da obdolženi ni znal konkretno utemeljiti, na kaj se ti stroški nanašajo; dokumentacija, ki bi specificirala višino in določila izvor posamičnih zneskov, pa ne obstaja. Obstoj pripornega razloga koluzijske nevarnosti preiskovalni sodnik utemeljuje s sledečimi okoliščinami: v preiskavi bo treba preveriti osumljenčev zagovor z zaslišanjem priče C. C. kot predsednice upravnega odbora igralnice U. U. in drugih članov upravnega odbora, poimensko pa našteva tudi igralniške agente iz V. Upravičeno bojazen, da bo pritožnik na prostosti uničil sledove kaznivega dejanja, preiskovalni sodnik obrazloži s tem, da naj bi po navedbah obdolženega zneski v enajstih spornih fakturah predstavljali 5% provizijo od organiziranja posebnih igralniških prireditev; za nadzor takšnih prireditev pa naj bi bila ustanovljena posebna komisija, ki naj bi vodila dokumentacijo. Dokumentacija, ki se nanaša na ugotavljanje finančnega rezultata posameznih prireditev, kot ugotavlja preiskovalni sodnik, še ni bila zasežena. Obstoj posebnih okoliščin preiskovalni sodnik obrazloži s tem, da iz zagovora obdolženega in gramatikalne razlage sklepov upravnega odbora igralnice U. U., v zvezi z organiziranjem teh posebnih prireditev izhaja različno tolmačenje namena 5% provizije.
Preiskovalni sodnik ugotavlja, da upoštevajoč to dejstvo obstaja nevarnost vplivanja na člane upravnega odbora. Preiskovalni sodnik ugotavlja tudi obstoj upravičene bojazni, da bo vplival na C. C., vodjo računovodstva, in na druge delavce v računovodstvu, da bi ponaredili ali pridobili dokumentacijo, ki bi bila podlaga za opravičilo stroškov enajstih spornih faktur.
Nevarnost oviranja preiskave z vplivanjem na priče pa preiskovalni sodnik utemeljuje s tem, da se zagovora obdolženega (sodeloval naj bi samo Č. Č.) in D. D. (sodelovali naj bi tudi ostali igralniški agenti) v delu, kateri izmed igralniških agentov so sodelovali pri organiziranju posebnih prireditev, ne ujemata.
4. Zunajobravnavni senat je s sklepom z dne 22. 11. 1996 zavrnil pritožbo pritožnikovih zagovornikov. Tudi po oceni senata je ugotovitev preiskovalnega sodnika, da je podan utemeljen sum, povsem pravilna in obrazložena, saj je preiskovalni sodnik točno navedel, da utemeljen sum izhaja iz ovadbe in drugih listin, ocenil pa je tudi zagovor pritožnika. Senat v izpodbijanem sklepu tudi pojasnjuje, da je ravno utemeljen sum tisti, ki v tej fazi kazenskega postopka zadošča. Glede obstoja pripornega razloga koluzijske nevarnosti senat vsebinsko ponavlja razloge prvostopnega sklepa. Poleg tega pa tudi sam ugotavlja, da je pripor sicer izjemen ukrep, vendar pa pri pritožniku obstoji priporni razlog koluzijske nevarnosti vsaj za čas, dokler ne bodo v preiskavi zaslišane tudi ključne priče, ki so nedvomno tesni sodelavci pritožnika, kot so člani komisije, ki je ugotavljala dobiček posebnih prireditev in bodo lahko pojasnile nejasnosti v zvezi z razpoložljivo dokumentacijo in zagovorom pritožnika. Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijanega sklepa senat ocenjuje, da je pripor vsaj v začetni fazi preiskave zoper pritožnika upravičen.
5. Vrhovno sodišče je s sodbo zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno odločitev o odreditvi pripora.
Ugotavlja, da obrazložitev pravnomočnega sklepa o odreditvi pripora vsebuje vse razloge o odločilnih dejstvih, ki so narekovala odreditev pripora iz razloga koluzijske nevarnosti, da je v pravnomočnem sklepu prepričljivo pojasnjeno, katere dokaze bo treba izvesti med preiskavo, katere so tiste okoliščine, ki upravičujejo bojazen, da bi obdolženec, če bi bil na prostosti, vplival na priče, ki v času izdaje sklepa o odreditvi pripora še niso bile zaslišane.
B.
6. Ustavno sodišče je vpogledalo kazenski spis Okrožnega sodišča v Kopru št. K 81/97.
7. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Po drugi točki drugega odstavka 201. člena ZKP je bilo pripor mogoče odrediti v primeru opravičene bojazni, da bo določena oseba uničila sledove kaznivega dejanja, ali če posebne okoliščine kažejo, da bo ovirala preiskavo s tem, da bo vplivala na priče, udeležence ali prikrivalce. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 in v drugih odločitvah o pripornih zadevah opredelilo pogoje, ki morajo biti izpolnjeni za ustavno dopustnost posega v osebno svobodo posameznika. Nanje se Ustavno sodišče sklicuje tudi v tej zadevi.
8. Pogoj za vsakršno odreditev pripora je utemeljen sum, da je določena oseba storila kaznivo dejanje. Ker sklep o uvedbi preiskave ob odločanju o priporu še ni bil izdan, je bilo sodišče dolžno v sklepu o odreditvi pripora ugotoviti in obrazložiti obstoj utemeljenega suma, kot temeljne predpostavke za odreditev pripora. Kot je razvidno iz obrazložitve sklepa preiskovalnega sodnika o odreditvi pripora in izpodbijanega sklepa senata, je sodišče obstoj utemeljenega suma obrazložilo in njegov obstoj ob reševanju pritožbe ponovno preizkusilo. Zato je neutemeljen pritožnikov očitek, da sodišča niso ugotavljala, ali so podani ustavni pogoji za odreditev pripora, kot je utemeljen sum.
9. Zatrjevanje pritožnika, da sodišča niso ugotavljala pripornega razloga, ni utemeljeno. Odreditev pripora iz razloga koluzijske nevarnosti mora temeljiti na konkretnih okoliščinah, iz katerih je mogoče sklepati na obstoj opravičene bojazni, da bo storilec uničil sledove kaznivega dejanja ali na obstoj posebnih okoliščin, ki kažejo na to, da bo storilec oviral preiskavo, s tem da bo vplival na priče, udeležence ali prikrivalce. Sodišča so v vseh izpodbijanih odločbah take okoliščine tudi navedla in jih obrazložila (točke 3, 4, 5 te obrazložitve).
10. Tudi zatrjevanje pritožnika, da v izpodbijanih odločbah niso navedene konkretne okoliščine, ki bi kazale na obstoj upravičene bojazni (nevarnosti) uničenja sledov kaznivega dejanja in posebne okoliščine, ki bi kazale na nevarnosti vplivanja na priče, ni utemeljeno. Sodišča so konkretno in dovolj prepričljivo navedla, zakaj pri pritožniku obstaja nevarnost uničenja sledov očitanih mu kaznivih dejanj, in utemeljila, zakaj bi uničenje teh sledov oviralo preiskavo. Na podlagi konkretnih okoliščin so sodišča tudi prepričljivo utemeljila nevarnost oviranja preiskave z vplivanjem na priče. Z vsem tem so zadostila tudi zahtevam za odreditev pripora iz prvega odstavka 20. člena Ustave (neogibni potrebnosti za potek kazenskega postopka).
11. Glede zatrjevanih kršitev določb ZKP pa je Ustavno sodišče v svojih odločitvah o ustavnih pritožbah že večkrat poudarilo, da ni inštanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in da ni pristojno presojati pravilnosti ugotovitev dejanskega stanja in uporabe materialnega in procesnega prava samih po sebi. Po ustaljeni ustavnosodni presoji se Ustavno sodišče pri odločanju o ustavni pritožbi omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem stališču, ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za samovoljno (tako že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998 - OdlUS VII, 118); tega pa izpodbijanim odločbam ni mogoče očitati.
12. Ker so sodišča pri odločanju o priporu presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo odločitev obrazložila, očitno ni podana kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave. Zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - ZUstS) v sestavi: predsednica senata dr. Mirjam Škrk ter člana dr. Zvonko Fišer in dr. Lojze Ude.
Predsednica senata
dr. Mirjam Škrk