Up-112/99
Natisni
Opravilna št.:
Up-112/99
Datum odločitve:
5. 12. 2000
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.112.99
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 65/98 z dne 3. 3. 1999 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 300/97 z dne 2. 12. 1997 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 188/96 z dne 11. 7. 1997
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 65/98 z dne 3. 3. 1999 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 300/97 z dne 2. 12. 1997 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 188/96 z dne 11. 7. 1997 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker je ugotovilo, da z izpodbijanimi sodnimi odločbami očitno niso bile kršene zatrjevane človekove pravice, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
Obsodilna sodba.

Enako varstvo pravic.

Pravica do sodnega varstva .

Načelo zakonitosti v kazenskem pravu.

Pravica do izvajanja dokazov v korist obdolženca.
Pravna podlaga:
Ustava, 22., 23., 28., 29. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 354., 385. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-34/93 z dne 8.6.1995 - OdlUS IV,129.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
3. 5. 1999
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20544
Up-112/99-9
5. 12. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnica v Z. na seji senata dne 5. decembra 2000
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 65/98 z dne 3. 3. 1999 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 300/97 z dne 2. 12. 1997 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 188/96 z dne 11. 7. 1997 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je dne 3. 5. 1999 vložil ustavno pritožbo zoper sodbo Vrhovnega sodišča, ki je zavrnilo vloženo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno obsodilno sodbo. S prvostopno sodbo je bil pritožnik spoznan za krivega storitve nadaljevanega kaznivega dejanja pridobivanja orožja in pripomočkov, namenjenih za kaznivo dejanje po prvem odstavku 309. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju: KZ), nadaljevanega kaznivega dejanja napeljevanja h kaznivemu dejanju povzročitve splošne nevarnosti po prvem odstavku 317. člena KZ v zvezi s 26. členom KZ in kaznivega dejanja izsiljevanja po prvem odstavku 218. člena KZ.
Za prvo kaznivo dejanje mu je bila določena kazen 10 mesecev zapora, za drugo kaznivo dejanje kazen 9 mesecev zapora in za tretje kaznivo dejanje kazen 1 leta zapora, nato pa izrečena enotna kazen 2 leti in 5 mesecev zapora. Pritožbeno sodišče je ob ugoditvi pritožbi tožilstva, delni ugoditvi pritožbi ustavnega pritožnika in po uradni dolžnosti sodbo sodišča prve stopnje spremenilo v odločbi o krivdi tako, da je dejanji, prej opredeljeni kot nadaljevani kaznivi dejanji po prvem odstavku 309. člena KZ in po prvem odstavku 317. člena KZ, opredelilo kot eno samo nadaljevano kaznivo dejanje napeljevanja h kaznivemu dejanju povzročitve splošne nevarnosti po prvem odstavku 317. člena v zvezi s prvim odstavkom 26. člena KZ. Dejanje, prej pravno opredeljeno kot izsiljevanje, pa opredelilo kot poskus kaznivega dejanja izsiljevanja po prvem odstavku 218. člena v zvezi z 22. členom KZ. V odločbi o kazenski sankciji pa je pritožbeno sodišče sodbo spremenilo tako, da je za prvo kaznivo dejanje določilo kazen 1 leta in 6 mesecev zapora, prej določeno kazen za drugo kaznivo dejanje pa zvišalo na dve leti zapora, nato pa enotno kazen zvišalo na 3 leta in 4 mesece zapora.
2. Pritožnik zatrjuje kršitev 22. člena (enako varstvo pravic), 23. člena (pravica do sodnega varstva), 28. člena (načelo zakonitosti v kazenskem pravu) in 29. člena (pravna jamstva v kazenskem postopku) Ustave. Pritožnik navaja, da naj bi sodišče prve stopnje prekoračilo obtožbo, saj je dejanski stan razdelilo na tri različna kazniva dejanja, ki jih obtožba ni vsebovala.
Pri tem naj bi pripravljalna in izvršitvena dejanja nezakonito štelo za samostojna kazniva dejanja. Tudi sodišče druge stopnje naj bi eno dejanje nezakonito ohranilo kot samostojno kaznivo dejanje (napeljevanje), čeprav je po mnenju pritožnika le izvršitveno dejanje kaznivega dejanja izsiljevanja. Glede kaznivega dejanje pridobivanja orožja pa bi po mnenju pritožnika pritožbeno sodišče moralo po uradni dolžnosti sodbo (tudi glede kazni) razveljaviti, ne pa zaradi ugotovitve, da kaznivo dejanje napeljevanja konzumira kaznivo dejanje pridobivanja orožja, zvišati kazen za kaznivo dejanje napeljevanja in to kljub temu, da se tožilec zoper to kazen sploh ni pritožil. Vrhovno sodišče naj bi se izognilo trditvam pritožnika, da je bil v njegovo škodo kršen kazenski zakon, z "nenavadno" obrazložitvijo, da je sodišče zaradi nove pravne opredelitve dejanj v korist pritožnika utemeljeno izreklo višjo zaporno kazen. Zatrjuje tudi kršitev pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist in navaja, da prvostopno sodišče ni izvedlo dokaza o tem, da iz vozečega vozila voznik bombe ne more odvreči tako, kot je bilo zatrjevano, pritožbeno sodišče pa se s tem vprašanjem sploh ni hotelo ukvarjati. Poleg tega sodišče ni zaslišalo oseb, ki naj bi izpovedale o morebitnih grožnjah pritožnika drugim osebam in s tem preverilo verodostojnosti priče Šalamona. Pritožnik tudi navaja, da je tožilec kar tekom glavne obravnave vložil obtožbo zaradi kaznivega dejanja izsiljevanja, čeprav za to dejanje ni bilo niti kazenske ovadbe niti zahtevana preiskava niti ni bilo dano soglasje preiskovalnega sodnika za neposredno obtožbo.
Zaradi kršitve načela zakonitosti v kazenskem postopku bi po mnenju pritožnika to moralo preprečiti že sodišče prve stopnje, pa tega ni storilo. Z nepravilno vložitvijo obtožbe zaradi kaznivega dejanja izsiljevanja pa se po pritožnikovem zatrjevanju nista ukvarjali niti pritožbeno sodišče niti Vrhovno sodišče. Kršena naj bi mu bila tudi pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja. Svoje zatrjevanje utemeljuje z navedbo, da je postopek tekel nesorazmerno dolgo (na prvi stopnji 9 mesecev, na pritožbenem sodišču 3 mesece in na Vrhovnem sodišču 14 mesecev) pri tem pa je bil vseskozi v priporu oziroma na prestajanju kazni.
3. Pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče spremeni sodbe Vrhovnega sodišča tako, da ugodi zahtevi za varstvo zakonitosti, razveljavi pravnomočno sodbo in vrne zadevo v ponovno odločanje sodišču prve stopnje. Hkrati predlaga zadržanje izvrševanja kazni po izpodbijani sodbi. Predloga ne obrazloži.
B.
4. Glede na vsebino navedb v obravnavani ustavni pritožbi je treba na prvem mestu poudariti, da je ustavna pritožba poseben institut varovanja človekovih pravic in svoboščin in je v sistemu sodnega varstva namenjena izjemni obravnavi sodnih odločb, zato jo je tudi mogoče vložiti šele po izčrpanju vseh rednih in izrednih pravnih sredstev. Ustavno sodišče ni instančno sodišče, ki bi presojalo, ali je sodišče v kazenskem postopku pravilno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno in procesno pravo. Ta presoja je zaupana sodiščem splošne pristojnosti, ki sodijo v skladu z Ustavo in zakoni. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno.
5. V obravnavani zadevi očitno ne gre za zatrjevano kršitev načela zakonitosti v kazenskem pravu. Po prvem odstavku 28. člena Ustave ne sme biti nihče kaznovan za dejanje, za katero zakon ni določil, da je kaznivo, in zanj ni predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. Navedena določba med drugim pomeni, da morajo biti v opisu dejanja, očitanega pritožniku, vsebovani vsi znaki kaznivega dejanja, ki jih določa zakon.
Vsebina pritožnikovega očitka pa ni v tem. Pritožnik ne zatrjuje, da bi v opisu kaznivih dejanj manjkal kateri izmed njihovih zakonskih znakov, temveč zatrjuje prekoračitev obtožbe, kršitev načela prepovedi spremembe na slabše in nezakonito razširitev obtožbe. V primeru ugotovitve navedenih kršitev bi morda lahko šlo za kršitev pravice do obrambe iz 29. člena Ustave in s tem za kršitev pravice do poštenega sojenja iz 23. člena Ustave. Vendar pa se Ustavnemu sodišču ni bilo treba opredeliti do tega vprašanja, saj v pritožnikovem primeru očitno ne gre za zatrjevane kršitve zakona.
6. Institut objektivno subjektivne identitete med obtožbo in sodbo opredeljuje 354. člen Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju: ZKP). Po prvem odstavku navedenega člena se sme sodba nanašati samo na osebo, ki je obtožena, in samo na dejanje, ki je predmet obtožbe, obsežene v vloženi oziroma na glavni obravnavi spremenjeni ali razširjeni obtožnici. Po drugem odstavku istega člena sodišče ni vezano na predloge tožilca glede pravne presoje dejanja. Iz izpodbijanih sodb je razvidno, da sta sodišče prve stopnje in pritožbeno sodišče spreminjali le pravno kvalifikacijo ugotovljenega dejanskega stanu in tako tudi po mnenju Ustavnega sodišča nista prekoračili obtožbe. Glede navedb pritožnika o kršitvi prepovedi odločitve na slabše (prepoved reformatio in peius; 385. člen ZKP) pa je treba pritrditi stališču Vrhovnega sodišča, da je pritožbeno sodišče spremenilo prvostopno sodbo le v okviru pritožbe tožilstva in obrambe ter po uradni dolžnosti v zakonsko dopustnem okviru in pravno opredelitev kaznivega dejanja spremenilo v korist pritožnika. Pri tem je za kaznivo dejanje napeljevanja h kaznivemu dejanju povzročitve splošne nevarnosti pritožbeno sodišče določilo sicer višjo kazen kot sodišče prve stopnje, vendar je bila ta kazen nižja od seštevka kazni, določenih za kaznivi dejanji pridobivanja orožja in napeljevanja h kaznivemu dejanju v prvostopni sodbi. Tudi očitek, da se je Vrhovno sodišče izognilo trditvam pritožnika, da je bil v njegovo škodo kršen kazenski zakon, z "nenavadno" obrazložitvijo, da je sodišče zaradi nove pravne opredelitve dejanj v korist pritožnika utemeljeno izreklo višjo zaporno kazen, ni utemeljen. Iz sodbe Vrhovnega sodišča (6. stran) je razvidno, da je Vrhovno sodišče zadovoljivo obrazložilo zavrnitev njegove trditve o kršitvi prepovedi odločitve na slabše s sklicevanjem na tožilčevo pritožbo. Kot neutemeljene je treba zavrniti tudi pritožnikove navedbe, da se pritožbeno in Vrhovno sodišče sploh nista ukvarjali z zatrjevano nepravilno vložitvijo obtožbe zaradi kaznivega dejanja izsiljevanja (4. stran sodbe pritožbenega sodišča in 5. stran sodbe Vrhovnega sodišča).
7. V zvezi s tretjo alineo 29. člena Ustave, ki določa, da mora biti vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljeno izvajanje dokazov v njegovo korist, je Ustavno sodišče v odločbi št. Up-34/93 z dne 8.6.1995 (OdlUS IV, 129) sprejelo sledeča stališča: (1) sodišče glede na načelo proste dokazne presoje samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost; (2) sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba; (3) predlagani dokazi morajo biti materialno pravno relevantni; (4) obramba mora obstoj in pravno relevantnost predlaganega dokaza utemeljiti s potrebno stopnjo verjetnosti. V zvezi z navedeno ustavno pravico je Ustavno sodišče sprejelo tudi stališče, da je v dvomu vsak dokazni predlog obrambe v korist obdolženca.
Sodišče ga mora izvesti, razen če je očitno, da dokaz ne more biti uspešen.
8. Iz sodbe sodišča prve stopnje je razvidno, da je sodišče pri ugotavljanju pritožnikove krivde izvedlo številne dokaze.
Nekatere dokazne predloge obrambe je sodišče na podlagi proste presoje, ali gre za relevanten dokaz ali ne, sicer zavrnilo, med drugim tudi predlagani dokaz z metanjem bombe iz premikajočega vozila in zaslišanje prič, ki naj bi povedale o grožnjah pritožnika. Vendar pa je svojo odločitev obrazložilo (12. in 17. stran sodbe). Iz navedb v obrazložitvi sodbe je razvidno tudi prepričanje sodišča, da nobeden od zavrnjenih dokazov ne poraja dvoma v oceno sodišča o njegovi irelevantnosti. Glede na ugotovljeno Ustavno sodišče ocenjuje, da s sodbo sodišča prve stopnje očitno ni bila povzročena s strani pritožnika zatrjevana kršitev človekove pravice.
9. Tudi presoja, odločitev in konkretno razlogovanje pritožbenega in Vrhovnega sodišča po mnenju Ustavnega sodišča zadosti kriterijem v zvezi z ugotavljanjem morebitne kršitve pravice iz tretje alinee 29. člena Ustave, zato tudi sodbi teh dveh sodišč očitno ne predstavljata kršitev navedene človekove pravice.
10. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (23. člen Ustave). V postopku, ki naj bi bil predolgo trajal, je bila že izdana pravnomočna odločba, odločeno pa je bilo tudi že o vloženi zahtevi za varstvo zakonitosti. Dejanje, s katerim naj bi bila kršena ustavna pravica, je prenehalo že pred vložitvijo ustavne pritožbe. V takem primeru lahko pritožnik morebitne zahtevke iz naslova domnevne kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja uveljavlja v postopku pred pristojnim sodiščem. Pritožnik ni izkazal, da bi to sodno pot pred vložitvijo ustavne pritožbe izkoristil. Ker torej pred vložitvijo ustavne pritožbe ni izčrpal razpoložljivih pravnih sredstev (51. člen ZUstS), se Ustavno sodišče v presojo te kršitve ni spuščalo.
11. Zatrjevane kršitve 22. člena Ustave pritožnik ni z ničimer obrazložil, Ustavno sodišče samo pa v okoliščinah primera tudi ni našlo razlogov, ki bi govorili za, to da mu je bila navedena pravica kršena.
12. Ker je ugotovilo, da z izpodbijanimi sodnimi odločbami očitno niso bile kršene zatrjevane človekove pravice, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata dr. Mirjam Škrk ter člana dr. Zvonko Fišer in dr. Lojze Ude.
Predsednica senata:
dr. Mirjam Škrk