Up-100/99
Natisni
Opravilna št.:
Up-100/99
Datum odločitve:
29. 11. 2000
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.100.99
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 268/98 z dne 10. 2. 1999 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1237/96 z dne 24. 2. 1998 in sklepom Okrajnega sodišča v Domžalah št. DN N 5/93 z dne 14. 10. 1996
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 268/98 z dne 10. 2. 1999 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1237/96 z dne 24. 2. 1998 in sklepom Okrajnega sodišča v Domžalah št. DN N 5/93 z dne 14. 10. 1996 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Zgolj okoliščina, da odločitev sodišča ni takšna, kot bi jo želel pritožnik, še ne utemeljuje očitka o neupoštevanju in presoji vseh za obravnavo bistvenih trditev predloga ter pritožbenih in revizijskih navedb.
Pritožnik zmotno meni, da izpodbijana sodna odločitev odstopa od stališča, ki ga je Vrhovno sodišče zavzelo pri odločanju v drugih podobnih primerih. Izpodbijana odločitev namreč ne temelji na stališču, da za presojo prave volje sklenitelja pravnega posla ni treba opraviti širše analize, kaj je konkretno ravnanje predstavnika oblasti v kontekstu takratnih družbenih razmer pomenilo oziroma kakšen vpliv je imelo na upravičenčevo voljo pri sklepanju pravnega posla. Po mnenju Vrhovnega sodišča določba 5. člena ZDen, ki po svoji vsebini in namenu predpostavlja obstoj revolucionarnih razmer, ki so pogojevale nasilno razlaščanje kmečke zemlje v povojnih letih, ne predpostavlja, da je vsak pravni posel, s katerim je v navedenih razmerah fizična oseba premoženje prepustila v državno last, bil sklenjen zaradi grožnje, sile ali zvijače državnega organa ali predstavnika oblasti. To stališče namreč ne odstopa od prejšnjih odločitev Vrhovnega sodišča, ki jih pritožnik navaja. Sodišče mora namreč v vsakem posameznem primeru presoditi, ali je zahteva za denacionalizacijo po 5. členu ZDen utemeljena ali ne. Tudi pritožnikovo utemeljevanje, da naj bi prišlo do neenake uporabe zakona, ker naj bi sodišče drugače kot v drugih primerih ne upoštevalo, da naj bi bila izročilna pogodba sklenjena zaradi zvijače, na odločitev v tej ustavni pritožbi ne more vplivati.
Iz revizijskih sklepov, ki jih pritožnik navaja kot primer drugačnega odločanja o tem vprašanju, je namreč razvidno, da je sodišče v obeh primerih glede na okoliščine konkretnega primera ugotovilo, da je bila v času sklepanja pravnega posla podana zvijačnost v ravnanju predstavnika oblasti, pri čemer ta zvijačnost ni bila ugotovljena zgolj zaradi neizpolnitve obljubljenega oziroma zaradi neodplačnosti. Ustavno sodišče pa v postopku ustavne pritožbe ne more ocenjevati pravilnosti dokazne ocene sodišč o tem, ali je v konkretnem primeru šlo za odplačnost pravnega posla ali ne. Poleg tega tudi morebitna ugotovitev neodplačnosti sama po sebi ne bi mogla pomeniti, da je šlo pri sklepanju pravnega posla za zvijačo, prisilo ali grožnjo pogodbene stranke, ki naj bi korist prejela.
Geslo:
Denacionalizacija.

Pravni posel, sklenjen zaradi sile, grožnje ali zvijače predstavnika oblasti.

Enako varstvo pravic.

Enakost pred zakonom.

Pravica do sodnega varstva.

Pravica do zasebne lastnine in dedovanja.

Načela pravne države.
Pravna podlaga:
Ustava, 2., 14., 22., 23., 33. čl.

Zakon o denacionalizaciji (ZDen), 5. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
13. 4. 1999
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20522
Up-100/99
29. 11. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z. na seji senata dne 29. novembra 2000
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 268/98 z dne 10. 2. 1999 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1237/96 z dne 24. 2. 1998 in sklepom Okrajnega sodišča v Domžalah št. DN N 5/93 z dne 14. 10. 1996 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik ni uspel z zahtevo za denacionalizacijo nepremičnin, ki so bile predmet izročilne pogodbe z dne 30. 6. 1949, ki jo je pritožnikova prednica C. C. sklenila v svojem imenu in v imenu svojega takrat pogrešanega moža kot skrbnica njegovega premoženja. Po presoji sodišč pri sklepanju navedene pogodbe ni šlo za dejanski stan iz 5. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 in nasl. - v nadaljevanju: ZDen).
2. Zavrnilnim sklepom pritožnik očita, da mu kršijo človekove pravice iz 14., 22., 23. in 33. člena Ustave. Meni, da sodišča v nasprotju z ustaljeno sodno prakso niso opravila širše analize o tem, kaj je pomenilo konkretno ravnanje predstavnika oblasti v kontekstu takratnih družbenih razmer oziroma kakšen vpliv je imelo to ravnanje na voljo osebe, ki je pogodbo sklepala. Zaradi neupoštevanja iz ZDen izhajajočega načela pravičnosti naj bi bilo pritožniku kršeno ustavno načelo "zaupanja v pravno državo" iz 2. člena Ustave.
3. Pritožnik meni, da so sodišča svojo ugotovitev o odplačnosti pogodbe napačno utemeljila s številnimi ugodnostmi, ki naj bi jih izročevalka pričakovala, dejstvo, da teh ugodnosti ni prejela, pa naj bi bilo drugotnega pomena. Tudi to stališče naj bi bilo v nasprotju s stališčem Vrhovnega sodišča (na katerem naj bi temeljil njegov sklep št. II Ips 569/94), po katerem za presojo intenzivnosti stiske (strahu), v kateri naj bi se znašla fizična oseba pred sklenitvijo pravnega posla, obremenjenega z napako volje, ni brez pomena primerjava med prejeto koristjo za premoženje, ki je bilo predmet tega pravnega posla, in koristjo, ki bi jo sicer imela od tega premoženja. Glede na dejansko podlago naj bi sodišče v pritožnikovem primeru sprejelo tudi drugačno interpretacijo pojma zvijača iz 5. člena ZDen, kot jo je sprejelo v drugih podobnih primerih.
4. Sodišča naj bi ne upoštevala tudi argumentov in dokazov o tem, da naj bi C. C. sploh ne bila lastnica izročenega premoženja, saj naj bi tudi Vrhovno sodišče v zvezi s tem navedlo le, da v tej okoliščini ni možno iskati elementov za uporabo določbe 5. člena ZDen.
B.
5. Ustavno sodišče se v postopku ustavne pritožbe ne more spuščati v presojo materialnopravne ali procesnopravne pravilnosti izpodbijanih sodnih odločb in tudi ne v dokazno oceno sodišč. Ustavno sodišče namreč ni nadaljnja instanca rednega sojenja. Njegova pristojnost je le ugotavljati, ali ni bila z izpodbijanimi sklepi kršena katera od človekovih pravic.
6. V zvezi z uveljavljanjem kršitve načel pravne države (2. člen Ustave), Ustavno sodišče pojasnjuje, da Ustavno sodišče v zvezi z ustavno pritožbo preverja le možno kršitev določb Ustave, ki zagotavljajo človekove pravice in temeljne svoboščine, za kar pa pri navedeni ustavni določbi ne gre. Zato tudi preizkus v tem delu ne pride v poštev.
7. Pritožnik uveljavlja kršitev pravice do poštenega sojenja, ki je zajeta z ustavno pravico do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) in s pravico do sodnega varstva (23. člen Ustave).
Ustava v 23. členu zagotavlja vsakomur pravico do sodnega varstva, ki obsega pravico do sodnega varstva v formalnem smislu kot pravico do dostopa do sodišča in pravico do zagotovitve učinkovite in celovite vsebinske sodne kontrole. Kršitve te pravice pa izpodbijanim sklepom ni mogoče očitati.
8. Člen 22 Ustave pomeni uporabo splošnega načela o enakosti vseh pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave) na področju sodnega in drugega varstva pravic. Gre za poseben primer načela pravne enakosti, ki vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodišči, drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil. Poseg v to ustavno pravico bi bil podan, če bi bil izpodbijani akt sprejet v postopku, v katerem bi pritožnik ne mogel uveljavljati ali bi le omejeno lahko uveljavljal svojo pravico, kar bi lahko posledično prizadelo tudi kakšno drugo njegovo pravico. Do tega bi lahko prišlo, če bi pritožnik sicer izpolnjeval z zakonom določene pogoje za uveljavitev svoje pravice, pa zaradi neustavnega oziroma nezakonitega postopka te svoje pravice ne bi mogel uveljavljati. V obravnavani zadevi očitno ne gre za tak primer. Zato pritožniku tudi ni mogla biti kršena pravica do zasebne lastnine in dedovanja iz 33. člena Ustave. Pravica do zasebne lastnine namreč ne more biti kršena zgolj s tem, da sodišče ni presodilo v prid premoženjskih interesov pritožnika.
9. Glede na navedbe ustavne pritožbe je v obravnavani zadevi za presojo bistveno, ali je bil pritožniku v postopku odločanja o zahtevi za denacionalizacijo zagotovljen pošten postopek predvsem s tem, da se je Vrhovno sodišče opredelilo do pritožnikovih navedb o okoliščinah sklenitve pravnega posla in presodilo, ali so te okoliščine zakonski razlog za denacionalizacijo na podlagi 5. člena ZDen, poleg tega pa tudi to, ali je svojo odločitev obrazložilo.
10. Pritožnik nasprotuje stališču Vrhovnega sodišča, da v okoliščini, da naj bi bila C. C. izročilno pogodbo sklepala kot skrbnica pogrešanega lastnika, ni možno iskati elementov za uporabo 5. člena ZDen. Kako naj bi ta okoliščina vplivala na presojo, ali je bil pravni posel sklenjen zaradi grožnje, sile ali zvijače državnega organa oziroma predstavnika oblasti, pritožnik ni pojasnil. Kot je v obrazložitvi svojega sklepa ugotovilo Vrhovno sodišče, je dokazni postopek, ki ga je izvedlo sodišče prve stopnje, ustrezno osvetlil okoliščine, ki so bile prisotne ob sklenitvi izročilne pogodbe. Sodišče je tudi argumentirano obrazložilo svojo odločitev, da ne ugodi zahtevi za denacionalizacijo. Zgolj okoliščina, da odločitev sodišča ni takšna, kot bi jo želel pritožnik, pa še ne utemeljuje očitka o neupoštevanju in presoji vseh za obravnavo bistvenih trditev predloga ter pritožbenih in revizijskih navedb.
11. Tudi če gre zgolj za očitek nepravilne uporabe materialnega ali procesnega prava, ki na raven človekovih pravic in svoboščin ne posega, bi Ustavno sodišče kvečjemu lahko presojalo, ali je izpodbijani sklep očitno napačen ter brez razumne pravne obrazložitve. V tem primeru bi lahko šlo za kršitev enakega varstva pravic po 22. členu Ustave, ki vključuje tudi prepoved sodniške samovolje oz. arbitrarnosti. Takšnih pomanjkljivosti pa izpodbijanemu sklepu ni mogoče očitati. Vrhovno sodišče je odločitev oprlo na ustrezne določbe zakonov ter svojo odločitev obrazložilo z argumenti, ki jih v pravni znanosti uveljavljene metode razlage zakonov tudi dopuščajo.
12. Za kršitev pravice iz 22. člena Ustave bi lahko šlo tudi, če bi sodišče z izpodbijano sodno odločbo odločilo napak in drugače, kot sicer v podobnih ali enakih primerih. Vendar pritožnik zmotno meni, da izpodbijana sodna odločitev odstopa od stališča, ki ga je Vrhovno sodišče zavzelo pri odločanju v drugih podobnih primerih. Izpodbijana odločitev namreč ne temelji na stališču, da za presojo prave volje sklenitelja pravnega posla ni treba opraviti širše analize, kaj je konkretno ravnanje predstavnika oblasti v kontekstu takratnih družbenih razmer pomenilo oziroma kakšen vpliv je imelo na upravičenčevo voljo pri sklepanju pravnega posla. Po mnenju Vrhovnega sodišča določba 5. člena ZDen, ki po svoji vsebini in namenu predpostavlja obstoj revolucionarnih razmer, ki so pogojevale nasilno razlaščanje kmečke zemlje v povojnih letih, ne predpostavlja, da je vsak pravni posel, s katerim je v navedenih razmerah fizična oseba premoženje prepustila v državno last, bil sklenjen zaradi grožnje, sile ali zvijače državnega organa ali predstavnika oblasti. To stališče namreč ne odstopa od prejšnjih odločitev Vrhovnega sodišča, ki jih pritožnik navaja. V vseh primerih se "širša analiza" nanaša na oceno ravnanja takratne oblasti na območju podržavljenja. V primerih, v katerih je Vrhovno sodišče ugodilo reviziji predlagateljev oziroma zavrnilo revizijo nasprotnega udeleženca, je bila odločilna okoliščina grožnja z arondacijo oziroma ugotovitev revizijskega sodišča, da glede na navedbe predlagateljev ta grožnja ni bila raziskana (sklepi št. II Ips 569/94, št. II Ips 915/94, št. II Ips 491/95). Tudi v zadevi št. II Ips 287/96 je Vrhovno sodišče reviziji ugodilo, ker sodišča niso dovolj raziskala, kako je ravnala takratna oblast na območju, kjer je živela predlagateljica (šlo je za območje, ki naj bi bilo predvideno za pozidavo v času, ko je veljal Zakon o razlastitvi iz leta 1957). V zadevi št. II Ips 538/94, ki jo pritožnik prav tako navaja, pa je Vrhovno sodišče revizijo predlagatelja zavrnilo, ker v konkretnem primeru v zvezi s sklenitvijo pravnega posla ni ugotovilo obstoja ravnanja tedanje oblasti v kontekstu takratnih družbenih razmer, ki bi merilo na sklenitev pravnega posla.
Sodišče mora namreč v vsakem posameznem primeru presoditi, ali je zahteva za denacionalizacijo po 5. členu ZDen utemeljena ali ne. Tako je tudi v obravnavani zadevi sodišče na podlagi okoliščin konkretnega primera ocenilo, da zahteva za denacionalizacijo ni utemeljena. Iz obrazložitve pa je razvidno, da izpodbijana odločitev upošteva navedena stališča, saj je bila sprejeta na podlagi dokazne ocene, po kateri dejanske ugotovitve v konkretnem primeru, ne same zase ne v povezavi z ostalimi okoliščinami, ne morejo utemeljiti pravne presoje, ki jo v smislu določbe 5. člena ZDen ponuja predlagatelj. Pri tem je sodišče upoštevalo tudi revizijski argument, da je edino izročevalka na tistem območju izročila zemljo narodni banki.
Ocena sodišča, da ta okoliščina prej kaže na izostanek prisile kot obratno, pa ni v nasprotju s prej opisano sodno prakso, temveč jo le potrjuje.
13. Tudi pritožnikovo utemeljevanje, da naj bi prišlo do neenake uporabe zakona, ker naj bi sodišče drugače kot v drugih primerih ne upoštevalo, da naj bi bila izročilna pogodba sklenjena zaradi zvijače, na odločitev v tej ustavni pritožbi ne more vplivati.
Pritožnik meni, da je zvijačnost podana, ker naj bi izročilno pogodbo sestavljali predstavniki oblasti, vanjo pa naj ne bi vnesli nikakršne svoje obveznosti. Iz revizijskih sklepov št. II Ips 431/95 in št. Ips 537/94, ki jih pritožnik navaja kot primer drugačnega odločanja o tem vprašanju, je namreč razvidno, da je sodišče v obeh primerih glede na okoliščine konkretnega primera ugotovilo, da je bila v času sklepanja pravnega posla podana zvijačnost v ravnanju predstavnika oblasti, pri čemer ta zvijačnost ni bila ugotovljena zgolj zaradi neizpolnitve obljubljenega oziroma zaradi neodplačnosti. Ustavno sodišče pa v postopku ustavne pritožbe ne more ocenjevati pravilnosti dokazne ocene sodišč o tem, ali je v konkretnem primeru šlo za odplačnost pravnega posla ali ne. Poleg tega tudi morebitna ugotovitev neodplačnosti sama po sebi ne bi mogla pomeniti, da je šlo pri sklepanju pravnega posla za zvijačo, prisilo ali grožnjo pogodbene stranke, ki naj bi korist prejela.
14. Ker glede na navedeno očitno ne gre za zatrjevane kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
15. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - ZUstS) v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam-Lukić. Predsednik senata:
dr. Lojze Ude