Up-140/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-140/98
Datum odločitve:
11. 9. 2000
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:Up.140.98
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 208/97 z dne 24. 2. 1998 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. Pdp 184/96-6 z dne 25. 9. 1997 in sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. I Pd 3122/94 z dne 29. 11. 1995
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 208/97 z dne 24. 2. 1998 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. Pdp 184/96-6 z dne 25. 9. 1997 in sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. I Pd 3122/94 z dne 29. 11. 1995 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker z izpodbijanimi sodbami očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Pravica do sodnega varstva.

Pravica do socialne varnosti.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 23., 50. čl.

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 6. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 1. al. 2. ods. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
13. 5. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20313
Up-140/98 -9
11. 9. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 11. septembra 2000
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 208/97 z dne 24. 2. 1998 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. Pdp 184/96-6 z dne 25. 9. 1997 in sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. I Pd 3122/94 z dne 29. 11. 1995 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Ustavnemu pritožniku je leta 1993 prenehalo delovno razmerje kot trajno presežnemu delavcu. Delovno in socialno sodišče v Ljubljani je zavrnilo njegov zahtevek za razveljavitev sklepa o prenehanju delovnega razmerja. Pritožba in revizija sta bili zavrnjeni kot neutemeljeni. Ustavni pritožnik se s tako odločitvijo ne strinja in meni, da so bili kršeni delovnopravni predpisi ter da so mu bile kršene temeljne človekove pravice.
2. V ustavni pritožbi pritožnik ponavlja svoje navedbe iz sodnega postopka o tem, da izbira in določitev trajno presežnih delavcev ni bila pravilna, da je bil krog delavcev, ki so se primerjali med seboj, neustrezno določen, da so se zgodile nepravilnosti pri ocenjevanju delovne uspešnosti, da bi pri izbiri morali upoštevati tudi dejstvo, da je pritožnik 30 let delal pri delodajalcu in je imel skupaj že 32 let delovne dobe ter dejstvo, da je imel enega nepreskrbljenega otroka. Pritožnik oporeka verodostojnost ocenjevalnega lista, na katerem je seznam primerjanih delavcev in navedba točk po posameznih kriterijih za vsakega izmed njih, češ da je neoverjen, brez datuma, brez žiga in vsebuje netočne podatke.
3. Pritožnik zatrjuje kršitev enakosti pred zakonom (14. člen Ustave), saj naj bi "na delu ostali priviligiranci, pred katerimi je imel pritožnik prednost". Nadalje zatrjuje kršitev določb 22. člena (enako varstvo pravic) in 23. člena Ustave (pravica do sodnega varstva) ter kršitev "z mednarodno konvencijo predpisane pravice do poštene obravnave", kar je razumeti kot sklicevanje na določbo 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju: EKČP). Po mnenju pritožnika naj bi bile kršitve v tem, da naj bi sodišče v njegovo škodo kršilo zakon, ki točno določa postopek in kriterije pri odločanju o presežkih delavcev. Pritožnik meni, da so vse izpodbijane sodbe "razsodile pristransko v škodo pritožnika". Sodišče naj tudi ne bi upoštevalo navedb pritožnika in njegovega zaslišanja kot stranke v postopku, ampak je po mnenju pritožnika sledilo delodajalcu pri napačnem izračunu točk za določitev trajno presežnih delavcev in upoštevalo ocenjevalni list, čeprav naj ne bi vseboval resničnih podatkov. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev določbe 50. člena Ustave (pravica do socialne varnosti), ki naj bi bila v tem, da je po ukinitvi denarnega nadomestila ostal brez vsakršnih sredstev, čeprav je imel 32 let delovne dobe in bi moral ostati na delu ter tako pridobiti pravico do starostne pokojnine. Pritožnik tudi splošno zatrjuje kršitev Konvencije Mednarodne organizacije dela št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca (Uradni list SFRJ, Mednarodne pogodbe, št. 4/84 - v nadaljevanju:
Konvencija MOD št. 158). Pritožnik na več mestih poudarja, da sodišče ni upoštevalo zakonskih določb in da so bili kršeni delovnopravni predpisi, pri čemer izrecno omenja določbe drugega in tretjega odstavka 36. d člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93 - ZDR) in Zakon o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Uradni list SFRJ, št. 60/89 in 42/90 - ZTPDR).
B.
4. Ustavno sodišče se v postopku ustavne pritožbe ne more spuščati v presojo materialnopravne pravilnosti izpodbijanih odločitev in v dokazno oceno sodišč. Ustavno sodišče namreč ni nadaljnja instanca rednega sojenja. Njegova pristojnost je le ugotavljati, ali ni bila z izpodbijanimi sodbami pritožniku kršena kakšna človekova pravica ali temeljna svoboščina (določba 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS). Zgolj dejstvo, da pritožnik v sodnem postopku ni uspel, še ne pomeni kršitve katerekoli človekove pravice ali temeljne svoboščine, ki jo zagotavljajo Ustava ali mednarodne pogodbe, ki obvezujejo Slovenijo. Za kršitev teh pravic bi šlo, če bi sodišče svojo odločitev oprlo na kakšno, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivo pravno stališče. Za tak primer pa v obravnavani zadevi ne gre.
Ustavno sodišče lahko presoja tudi, ali ni morda odločitev tako očitno napačna ali brez razumne pravne utemeljitve, da jo je mogoče označiti za arbitrarno oziroma samovoljno. Tega izpodbijanim sodbam ni mogoče očitati.
5. Enakost pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave pomeni nearbitrarnost predpisov v odnosu do vsakega posameznika. To pomeni, da se morajo uporabljati enaka pravila za enaka dejanska stanja in da se ne morejo uporabljati enaka pravila za bistveno različna dejanska stanja. Zgolj dejstvo, da so nekateri delavci ostali na delu, medtem ko je drugim, med njimi tudi pritožniku, prenehalo delovno razmerje kot trajno presežnim delavcem, še ne pomeni kršitve enakosti pred zakonom. Zakon točno določa, v katerih primerih in pod kakšnimi pogoji lahko delavcem preneha delovno razmerje, in v primeru trajno presežnih delavcev tudi natančno ureja postopek in kriterije za izbiro delavcev, ki jim bo delovno razmerje prenehalo. Zgolj pavšalna navedba pritožnika, da je imel prednost pred drugimi delavci, ki so ostali na delu, ne utemeljuje obstoja zatrjevane kršitve.
Prav tako pa tudi ni mogoče upoštevati njegovih konkretnejših navedb o tem, zakaj naj bi imel prednost, saj se nanašajo na vprašanje dejanskega stanja, ki pa ne more biti predmet presoje Ustavnega sodišča v postopku ustavne pritožbe.
6. Določba 22. člena Ustave pomeni aplikacijo splošnega načela o enakosti vseh pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave) na področju varstva pravic. Gre za poseben primer načela pravne enakosti, ki vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodišči, drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil. V 23. členu Ustave pa je določena pravica do sodnega varstva, ki vsakomur zagotavlja, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Ustava torej v 22. in 23. členu določa temeljna jamstva poštenega postopka, kar zagotavlja tudi prvi odstavek 6. člena EKČP. Za kršitev navedenih pravic pa v obravnavanem primeru očitno ne gre, saj iz ustavne pritožbe ne izhaja, da bi bile izpodbijane sodbe sprejete v postopku, v katerem pritožnik ne bi mogel uveljavitvi pravice do poštenega sojenja. Po eni strani ta pravica vsebuje zahtevo, da mora biti stranki dana možnost, da sodeluje v postopku, da predstavi svoja stališča tako glede dejanske kot pravne podlage spora, da predlaga dokaze ter da se izjavi o navedbah nasprotne stranke in rezultatih dokazovanja. Pravici stranke, da se v postopku izjavi, na drugi strani odgovarja obveznost sodišča, da vse navedbe stranke vzame na znanje, da pretehta njihovo relevantnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev bistvenega pomena, v obrazložitvi sodbe tudi opredeli. Vendar pa pravica do poštenega sojenja ni kršena s tem, da sodišče ob spoštovanju enakega položaja strank v postopku glede na načelo proste presoje dokazov samo odloči o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. V obravnavanem primeru je sodišče izčrpno in jasno obrazložilo in utemeljilo svojo odločitev. Vse izpodbijane sodbe vsebujejo ustrezno obrazložitev, iz katere jasno in sklepčno izhaja, katera dejstva sodišče šteje za bistvena, katera za dokazana oziroma kakšno dejansko stanje je sodišče ugotovilo in vzelo za podlago pri odločanju ter zakaj. Poudariti pa je še enkrat treba, da se Ustavno sodišče ne more spuščati v presojo same pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja in pravilnosti dokazne ocene sodišč. Iz povedanega izhaja, da ni mogoče upoštevati pritožnikovih navedb, ki se nanašajo na ugotovljeno dejansko stanje, ki je bilo podlaga za odločanje o prenehanju delovnega razmerja pritožnika. Nesprejemljive pa so tudi pavšalne navedbe pritožnika o pristranskosti sodišč pri odločanju.
7. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev pravice do socialne varnosti iz 50. člena Ustave. Ta v prvem in drugem odstavku določa, da imajo državljani pod pogoji, določenimi z zakonom, pravico do socialne varnosti in da država ureja obvezno zdravstveno, pokojninsko, invalidsko in drugo socialno zavarovanje ter skrbi za njihovo delovanje. Sodbe, ki jih pritožnik v tem postopku izpodbija in so predmet presoje Ustavnega sodišča, se nanašajo na prenehanje delovnega razmerja pritožnika. Sodišče v izpodbijanih sodbah torej ni odločalo o pritožnikovih pravicah iz zdravstvenega, pokojninskega ali drugega socialnega zavarovanja oziroma o njegovih pravicah iz sistema socialne varnosti. Prenehanje delovnega razmerja samo po sebi pa ni neposredno pokrito z ustavno pravico iz 50. člena Ustave, zato v obravnavanem primeru očitno ne gre za kršitev navedene pravice.
8. Pritožnik se sklicuje tudi na Konvencijo MOD št. 158 in povzema nekatere njene določbe, vendar pa ne pove natančno, v čem naj bi bila z izpodbijanimi sodbami ta konvencija kršena.
Konvencija zagotavlja delavcem pravico do varstva pred odpustom, ko določa, da lahko delovno razmerje preneha na pobudo delodajalca le, če so za to podani resni razlogi. Vsebinsko enako pravico določa tudi Evropska socialna listina (spremenjena) v 24. členu (Uradni list RS, št. 24/99, MP, št. 7/99 - MESL). To pomeni, da bi bilo v nasprotju s konvencijo, če bi delavcu delovno razmerje prenehalo, ne da bi obstajal razlog, ki ga konvencija šteje za resnega. V obravnavanem primeru je bilo v ustreznem postopku v skladu z zakonom ugotovljeno prenehanje potreb po delavcih zaradi nujnih operativnih razlogov pri delodajalcu; pritožniku je torej delovno razmerje prenehalo kot trajno presežnemu delavcu. Slednje konvencija šteje za resen razlog, zato z izpodbijanimi sodbami Konvencija MOD št. 158 oziroma v njej določena pravica delavcev do varstva pred odpustom očitno ni bila kršena.
9. Ker z izpodbijanimi sodbami očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko.
Predsednica senata:
Milojka Modrijan