U-I-327/96
Natisni
Opravilna št.:
U-I-327/96
Datum odločitve:
10. 2. 2000
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 51/99,
Uradni list RS, št. 19/2000 in OdlUS IX, 19
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2000:U.I.327.96
Akt:
Zakon o žrtvah vojnega nasilja (Uradni list RS, št. 63/95, 8/96, 44/96, 70/97, 39/98 in 43/99) (ZZVN)

Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o žrtvah vojnega nasilja (Uradni list RS, št. 43/99) (ZZVN)
Izrek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti Zakona o žrtvah vojnega nasilja, ker ne določa, da gredo žrtvam vojnega nasilja pravice iz pokojninskega zavarovanja iz tega zakona od vložitve zahteve za priznanje statusa žrtve oziroma od upokojitve, se zavrne.

Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o žrtvah vojnega nasilja ni v skladu z Ustavo, kolikor ne ureja odprave posledic določbe, "ki ne izpolnjuje pogojev za priznanje statusa vojnega veterana po posebnem zakonu" v 5. členu Zakona o žrtvah vojnega nasilja, nastalih do 19. 6. 1999.

Ugotovljeno neskladnost iz 2. točke izreka mora zakonodajalec odpraviti v letu dni od objave odločbe v Uradnem listu Republike Slovenije.
Evidenčni stavek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti Zakona o žrtvah vojnega nasilja, kolikor ne določa, da gredo žrtvam vojnega nasilja pravice iz pokojninskega zavarovanja po tem zakonu od vložitve zahteve za priznanje statusa žrtve, je postala neutemeljena, ker je zakon o spremembah in dopolnitvah tega zakona to vprašanje tako tudi uredil. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti istega zakona, ker upravičencem istih pravic ne priznava že od upokojitve posameznega upravičenca, je očitno neutemeljena.
Ni v skladu z načeli pravne države (2. člen Ustave), če zakonodajalec, ko razveljavi določbo, ki je bila v neskladju z Ustavo in je povzročala posameznikom prikrajšanja, ne uredi tudi možnosti odprave.
Geslo:
Pokojninsko in invalidsko zavarovanje, žrtve vojnega nasilja, status.
Vojna, žrtve vojnega nasilja (pokojninsko in invalidsko zavarovanje).
Načela pravne države.
Načelo zaupanja v pravo.
Zakon, sprememba zakonske ureditve.
Odprava posledic (prikrajšanj).
Pravne praznine.
Ustavno sodišče, določitev zakonodajalcu roka za uskladitev.
Zakon, zakonodajalec, polje proste presoje.
Ustavno sodišče, načelo samoomejitve (self-restraint).
Načelo enakosti pred zakonom.
Načelo koneksitete (30. člen ZUstS).
Zakon, zakonodajna dejavnost, zakonodajni spodrsljaj, zakonodajna napaka.
Zakon, razlaga zakona.
Pravna podlaga:
Ustava, 2., 14. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 2. odst. 26., 48. čl.
Opomba:
K obravnavani zadevi so bile s sklepom Ustavnega sodišča pridružene zadeve št. U-I-241/97, št. U-I-242/97, št. U-I- 214/97, št. U-I-310/97, št. U-I-12/98, št. U-I-184/98, št. U-I- 318/98, št. U-I-195/98 z dne 11. 3. 199 in št. U-I-254/97 z dne 6. 5. 1999 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Vojko Tkavec, Ljubljana in drugi
Datum vloge:
17. 10. 1996
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev – je v neskladju z Ustavo/zakonom
Dokument:
US19908
Dokument v PDF obliki:
U-I-327-96_sklep.pdf
145 KB
Prenesite datoteko
U-I-327-96_odl..pdf
140 KB
Prenesite datoteko
U-I-327/96
6. 5. 1999
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobud Hermana Janeža iz Ljubljane; Petra Zupančiča iz Ljubljane; Martina Ježovnika, Štefanije Pečečnik in Ivanke Tamše iz Velenja; Lucije Zupan iz Trzina; Jožeta Škofa iz Maribora; Barbare Zazule iz Ljubljane; Karla Zorka iz Brežic; Zdenke Strežek iz Ljubljane in Vojka Tkavca iz Ljubljane na seji dne 6. maja 1999
s k l e n i l o :
1. Postopek za preizkus pobude Valerije Strežek za začetek postopka za oceno ustavnosti Zakona o žrtvah vojnega nasilja (Uradni list RS, št. 63/95, 8/96, 44/96, 70/97) se ustavi .
2. Pobude za začetek postopka za oceno ustavnosti zakona iz prejšnje točke oziroma 2., 13., in 16. člena istega zakona ter 3. člena Zakona o dopolnitvah Zakona o žrtvah vojnega nasilja (Uradni list RS, št. 44/96) se zavrnejo.
3. Pobudi za oceno ustavnosti 5. člena Zakona o žrtvah vojnega nasilja in za oceno ustavnosti tega zakona, kolikor ne določa, da gredo žrtvam vojnega nasilja pravice iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja iz tega zakona od vložitve zahteve za priznanje statusa žrtve, se sprejmeta.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Valerija Strežek je predlagala oceno "zakonitosti, ustavnosti in poštenosti Zakona o žrtvah vojnega nasilja" (v nadaljevanju: ZZVN), a tudi na zahtevo sodišča ni sporočila, katere določbe Zakona izpodbija in zakaj ter v čem je njen pravni interes, čeprav jo je sodišče opozorilo, da tako nepopolne vloge ne bi bilo mogoče obravnavati in bi bilo treba postopek ustaviti.
2. Herman Janež (tudi v imenu skupine šestdesetih nekdanjih otrok - internirancev v italijanskih koncentracijskih taboriščih) predlaga oceno ustavnosti 2. člena ZZVN, kolikor uzakonja poleg pojma interniranci še posebej pojem taboriščniki, a ta ne velja tudi za nekdanje otroke - internirance v italijanskih koncentracijskih taboriščih Gonars in Treviso, ter oceno ustavnosti 13. in 16. člena ZZVN, kolikor isti skupini žrtev vojnega nasilja ne priznavata najvišje mere pravic, (do pokojninske dobe in do doživljenjske mesečne rente).
Martin Žirovnik, Štefanija Pečečnik in Ivanka Tamše, ki so del vojne preživeli kot ukradeni otroci v nemških taboriščih za ukradene otroke, izpodbijajo iste določbe ZZVN iz enakih razlogov, toda s stališča te skupine žrtev vojnega nasilja.
Lucija Zupan, ki je bila vojnemu nasilju izpostavljena v Bosni, v Slovenijo pa je bila s skupino bosanskih otrok - vojnih sirot pripeljana šele jeseni 1945, izpodbija določbo v četrtem odstavku 2. člena ZZVN, da ima tak državljan status žrtve po tem zakonu le, "če je imel od prenehanja nasilnega dejanja stalno bivališče v Republiki Sloveniji".
Karel Zorko, ki se je izgnancema rodil po 15. 5. 1945, a preden sta se iz taborišča vrnila domov, izpodbija tretji odstavek 2. člena ZZVN, ker ne vsebuje določbe, ki bi tudi takim otrokom izgnancev priznala status žrtve vojnega nasilja.
Peter Zupančič, ki se je med vojno rodil taboriščnikoma, smiselno izpodbija 3. člen Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o žrtvah vojnega nasilja (Uradni list RS, št. 44/96 - v nadaljevanju: ZZVN-B), ki določa začetek veljavnosti te novele, s katero je šele postal upravičen do statusa žrtve; ta člen je po njegovem mnenju v nasprotju z Ustavo, ker ne določa, da gredo tudi žrtvam, ki jih zajema šele ZZVN-B, pravice iz ZZVN od dneva vložitve zahteve po uveljavitvi prvotnega ZZVN.
Barbara Zazula, ki se je iz izgnanstva vrnila šele 31. 7. 1945 in ji je bil status žrtve za čas od 5. 5. 1945 do vrnitve priznan šele po ZZVN-B, izpodbija smiselno 3. člen ZZVN-B iz enakih razlogov kot Peter Zupančič, a s stališča interesov svojega kroga žrtev. Poleg tega predlaga presojo ustavnosti določbe v 16. členu ZZVN: "za polni mesec se šteje, če je nasilje trajalo več kot 15 dni", ker meni, da bi bilo treba uzakoniti pri izračunavanju doživljenjske mesečne rente upoštevanje vsakega dne nasilja. Določbo istega člena, da se doživljenjska mesečna renta "valorizira tako kot pokojnine", pa izpodbija ne zaradi nje same, temveč, ker da se ne uresničuje dosledno.
3. Pobudniki iz prejšnje točke se izrecno ali smiselno sklicujejo na 2. člen Ustave (načela pravne države) in na 14. člen Ustave, (enakost pred zakonom), ki da jima izpodbijane določbe nasprotujejo; Herman Janež zatrjuje še neskladje s 25. členom Ustave (pravica do pravnega sredstva), s 30. členom Ustave (pravica do odškodnine) in z drugo alineo 160. člena Ustave (pristojnost Ustavnega sodišča, da presoja skladnost predpisov z mednarodnimi pogodbami in splošnimi načeli civilnega prava), Lucija Zupan pa z 32. členom Ustave (svoboda gibanja).
4. Jože Škof, vojaški vojni invalid, med vojno tudi zapornik in taboriščnik, ki izpolnjuje pogoje za status vojnega veterana po Zakonu o vojnih veteranih (Uradni list RS, št. 63/95), izpodbija določbo 5. člena ZZVN, po kateri prav zaradi tega ni upravičen do statusa žrtve po ZZVN, kar po njegovem mnenju ni v skladu z ustavnim načelom enakosti pred zakonom (14. člen Ustave).
5. Vojko Tkavc je kot žrtev vojnega nasilja upravičen do priznanja pokojninske dobe in je to pravico tudi uveljavil. ZZVN ga v 19. členu glede uveljavljanja te pravice napoti na Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, ta pa po petem odstavku 185. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 12/92 in kasnejši - v nadaljevanju: ZPIZ) lahko prizna pravico do ponovno odmerjene pokojnine zavarovancu od prvega dne po vložitvi zahteve in največ za 6 mesecev nazaj.
Od šestih mesecev od vložitve zahteve po ZZVN pa ta zakon ne zagotavlja vpisov v evidenco žrtev vojnega nasilja, čeprav je potrdilo o vpisu v evidenco po 19. členu ZZVN pogoj za odločanje Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Pobudnik meni, da ni v skladu z ustavnim načelom enakosti pred zakonom (14. člen Ustave), ker ZZVN ne zagotavlja, da bi omenjena pravica šla žrtvi vojnega nasilja od takrat, ko je v skladu z zakonom zahtevala ugotovitev statusa in pravico do pokojnine pod ugodnejšimi pogoji.
6. Državni zbor, pozvan v smislu prvega in četrtega odstavka 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS), na pobude ni odgovoril.
7. Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve je med drugim sporočilo, da je Vlada k predlogu Zakona o spremembah in dopolnitvah ZZVN, ki je v postopku v Državnem zboru, predlagala tudi amandma, naj se 5. člen ZZVN črta, in amandma, s katerim bi zagotovili, da bi začetek uveljavljanja pravice po predpisih o pokojninskem in invalidskem zavarovanju ne bil več odvisen od ažurnosti upravnega postopka.
B.
8. Ustavno sodišče je vse naštete pobude združilo za skupno obravnavanje.
9. Postopek za preizkus pobude Valerije Strežek je bilo nato treba ustaviti, ker niso bile odpravljene pomanjkljivosti, ki onemogočajo preizkus te pobude.
10. O preostalih pobudnikih je Ustavno sodišče ugotovilo, da so izkazali pravni interes v smislu 24. člena ZUstS.
11. Z določbo tretjega odstavka 50. člena Ustave je zakonodajalec kot del pravne in socialne ureditve nove države, Republike Slovenije, določil tudi posebno, kar brez dvoma pomeni povečano, socialno varstvo žrtev vojnega nasilja. V pravni ureditvi v Sloveniji je to novost. Ustavodajalec je torej v prvi vrsti presodil, da so nekatere smiselno zaokrožene oblike vojnega nasilja v sicer že odmaknjenih letih 1941 - 1945 pustile na vojni generaciji naših sedanjih državljanov (v povprečju in v pretežnem številu primerov) take posledice, ki jih je mogoče odpravljati, upočasnjevati ali blažiti s posebnimi materialnimi ali organizacijskimi napori družbe; presodil pa je tudi da je v skladu z načeli socialne države, če si sedanje in vsaj deloma prihodnje aktivne generacije državljanov take posebne napore nalože, ter da je družba kot celota v načelu tega tudi sposobna. Na poseben način in z nekaterimi posebnimi poudarki velja to tudi za nasilje v času vojne za osamosvojitev Slovenije, za posledice tega nasilja in za njihovo odpravljanje. Ker je bila prejšnja država Slovencev, namreč Kraljevina Jugoslavija v 2. svetovni vojni žrtev agresije, enako pa tudi Republika Slovenija v postopku svojega osamosvajanja žrtev agresije, v posebnem varstvu žrtev nasilja v obeh vojnah ni mogoče gledati poravnavanja dolga žrtvam ali nekaj, do česar bi bila žrtev nasproti državi a priori upravičena. Nasprotno: to varstvo temelji na solidarnosti kot enem temeljnih načel socialne države.
12. Zato je za zagotovljeno posebno varstvo žrtvam vojnega nasilja kot ustavno kategorijo še posebej razumljivo in še posebej pomembno, da ga Ustava, čeprav novoto, brez slehernega natančnejšega opredeljevanja prepusti zakonodajalcu. Edino, kar torej neposredno izhaja že iz določbe tretjega odstavka 50. člena Ustave, je, da mora zakonodajalec v razumnem času posebno varstvo žrtev uzakoniti.
13. Polje prostega zakonodajnega urejanja je ob obravnavanem primeru nujno še posebej široko tudi iz tehle razlogov: - Tako je celotno področje socialnih pravic; te pravice so praviloma po svoji naravi take, da jih je mogoče izoblikovati šele z zakoni in se v mejah in po pravilih teh zakonov tudi uresničujejo.
- Posebno varstvo je, kot izhaja že iz imena, dopolnilni del celotnega varstva. Zato je v svojih vsebinah in mejah nujno vezan na celoto in od nje odvisen.
- Za državo pomeni zagotavljanje posebnega varstva materialno breme in to novo. Pristojnost in odgovornost zakonodajne oblasti je, da presoja, kolikšno je lahko to breme, seveda v sklopu vseh javnih bremen, da ne bi bil ogrožen normalen družbeni razvoj.
14. Pri uzakonjanju posebnega varstva žrtev vojnega nasilja se zakonodajalec, tudi če bi ne hotel, znajde na zelo širokem polju prostega presojanja tudi zato, ker mora na novo izoblikovati pravne pojme, ki jih doslejšnja zakonodajna praksa ni poznala, z njimi pa dati urejevani problematiki hkrati vsebino in omejitve. Tak je že pojem žrtve vojnega nasilja: bolj ali manj, posredno ali manj posredno, so žrtve vojnega nasilja tako rekoč vsi, ki so morali živeti v neizogibnih razmerah druge svetovne vojne, kakršne so te razmere bile v Sloveniji ali za Slovence. Katere razmere izbrati in izoblikovati v pravno upoštevne in zaokrožene in tipizirane oblike nasilja, katere (posplošene, v povprečju najverjetnejše) posledice pripisati tem oblikam nasilja, namreč posledice, ki jih je mogoče prepričljivo domnevati pri državljanih, ki so jim bili izpostavljeni pred pol stoletja, in kako je mogoče na te posledice pri njih blagodejno vplivati v današnjih - njihovih in splošnih - razmerah, so vprašanja, ki jih je v njihovi medsebojni povezanosti mogoče zadovoljivo urejati le ob veliki stopnji proste zakonodajalčeve presoje.
15. Vse to so hkrati razlogi, da mora biti ustavnosodna presoja zakona zelo zadržana in omejena predvsem na vprašanje, ali je zakonodajalec za svoje odločitve imel razumne razloge ter ali ni zakonska ureditev v nasprotju z namenom, zaradi katerega je Ustava posebno varstvo žrtev vojnega nasilja ukazala. Tak zadržan pristop k ocenjevanju skladnosti ZZVN z Ustavo je Ustavno sodišče uporabilo in obrazložilo npr. že v odločbi št. U-I-86/94, z dne 14. 11. 1996 (OdlUS V, 153 in Uradni list RS št. 68/96).
16. Pobude, navedene v 2. točki tega sklepa, merijo na to, da bi zakonodajalec popustil pri nekaterih omejitvah (glede datumov, do katerih se nasilje lahko šteje za vojno nasilje; glede domicila po prenehanju nasilja kot obvezne navezne okoliščine); da bi še nekatere skupine žrtev vojnega nasilja uvrstil med žrtve z največjimi upravičenji (otroke v italijanskih taboriščih, ukradene otroke v nemških posebnih taboriščih); da bi nekaterim skupinam priznal status in upravičenja deloma za nazaj, to je pred uveljavitvijo zakona, ki je tem kategorijam priznal status žrtev, ali da bi uzakonil (za posamičen primer) ugodnejša pravila ugotavljanja časovnega obsega (po dnevih, ne po mesecih). Take težnje so razumljive in so za dosedanje življenje ZZVN z njegovimi tremi novelami - medtem ko je četrta sedaj v zakonodajnem postopku - tudi značilne. Pojavljajo se predvsem kot bolj ali manj organiziran pritisk na zakonodajalca, da bi širil krog upravičencev in večal obseg upravičenj iz posebnega varstva žrtev vojnega nasilja.
17. Očitno pa je, da tega od zakonodajalca ne zahteva nobena izrecna ustavna določba, pa tudi ne katero od ustavnih načel.
Ustavno sodišče tudi tokrat ponavlja, da pravilno razumljeno načelo enakosti pred zakonom ne izključuje, oz. ne preprečuje različnega zakonskega obravnavanja, kadar gre za objektivno različne dejanske stanove, temveč tako razlikovanje nasprotno logično narekuje. Posamezne vrste nasilja med 2. svetovno vojno so brez dvoma lahko na tiste, ki so jih morali prestajati, pustile (v povprečju) različno hude posledice, kar v načelu opravičuje različno mero pravic, ki sestavljajo njihovo posebno varstvo. Tehtanje teh mer pa je, dokler ne gre za očitno arbitrarno odločanje, ki bi se upiralo razumu, prepuščeno zakonodajalcu. To velja tudi za določanje datumskih okvirov za pojem vojnega nasilja, za uzakonjeno navezno okoliščino bivanja na Slovenskem kot pogoj za upravičenja iz obravnavanega zakona, za odločitev, od kdaj lahko upravičenci uresničujejo pravice iz statusa žrtev, ter za druge določbe, ki jih izpodbijajo pobudniki iz 2. točke te obrazložitve. V čem naj bi bila kršitev 25., 30., 32. oz. 160. člena Ustave, kot zatrjujejo posamezni od teh pobudnikov, ni niti pojasnjeno niti razvidno. Z očitanim nedoslednim izvajanjem zakonske določbe pa ni mogoče izpodbijati njene skladnosti z Ustavo. Kolikor gre pri obravnavanih pobudah le za posledico nezadovoljnosti s tem, kako je bil Zakon v posamičnem primeru uporabljen, bi imeli pobudniki pravni interes šele tedaj, ko bi v postopku za uveljavitev svojih pravic brez uspeha izčrpali vsa pravna sredstva. Pri tem bi se morda npr. pobudnikom Žirovniku, Pečečnikovi in Tamšetovi pokazalo, da utemeljenost njihovih zahtev izhaja že iz sodne prakse (sodba Vrhovnega sodišča RS št. U1106/96 z dne 3. 12. 1997), torej iz pravilne uporabe Zakona, kakršen je.Te pobude so torej neutemeljene, zato jih je bilo treba zavrniti.
18. Ustavno sodišče je sprejelo pobudo Jožeta Škofa. Iz razlogov te pobude je mogoče povzeti, da je vojni invalid, ki izpolnjuje pogoje za vojnega veterana in mu zato 5. člen ZZVN odreka upravičenja iz tega zakona, lahko zaradi tega na slabšem kot vojni invalid, ki ne izpolnjuje pogojev za status vojnega veterana. Taki ureditvi ne bi bilo videti razumnega razloga in Ustavno sodišče bo dalo zakonodajalcu priložnost, da ta del določbe 5. člena ZZVN pojasni in utemelji, nato pa presodilo, ali ne gre v tem primeru za neskladje z ustavnimi načeli pravne države (2. člen Ustave).
19. Ustavno sodišče je sprejelo tudi pobudo Vojka Tkavca.
Prepričljiv se zdi njegov prikaz, da je začetek uveljavljanja pravice do višje pokojnine kot ene od pravic žrtve po ZZVN odvisen ne od zakonodajalčeve odločitve, temveč od poslovanja izvršilne veje oblasti.
C.
20. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi drugega in tretjega odstavka 26. člena ter tretjega odstavka 28. člena ZUstS v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, dr. Miroslava Geč - Korošec, Milojka Modrijan in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejelo soglasno.
P r e d s e d n i k
Franc Testen
U-I-327/96
10.2.2000
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Vojka Tkavca iz Ljubljane oziroma v postopku za oceno ustavnosti, začetem na pobudo Jožefa Škofa iz Maribora, na seji dne 10. februarja 2000
o d l o č i l o :
1. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti Zakona o žrtvah vojnega nasilja (Uradni list RS, št. 63/95, 8/96, 44/96, 70/97, 39/98 in 43/99), ker ne določa, da gredo žrtvam vojnega nasilja pravice iz pokojninskega zavarovanja iz tega zakona od vložitve zahteve za priznanje statusa žrtve oziroma od upokojitve, se zavrne.
2. Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o žrtvah vojnega nasilja (Uradni list RS, št. 43/99) ni v skladu z Ustavo, kolikor ne ureja odprave posledic določbe, "ki ne izpolnjuje pogojev za priznanje statusa vojnega veterana po posebnem zakonu" v 5. členu Zakona o žrtvah vojnega nasilja, nastalih do 19. 6. 1999.
3. Ugotovljeno neskladnost iz 2. točke izreka mora zakonodajalec odpraviti v letu dni od objave odločbe v Uradnem listu Republike Slovenije.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Prvi pobudnik je izpodbijal Zakon o žrtvah vojnega nasilja, (v nadaljevanju: ZZVN), kolikor ni določal, da pripada žrtvi vojnega nasilja pravica iz 4. in 5. točke 8. člena od takrat, ko je v skladu z zakonom zahteval ugotovitev statusa in omenjeno pravico. Člen 19 namreč upravičenca glede uveljavljanja te pravice napoti na Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije, ta pa po petem odstavku 185. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 12/92 in nasl. - v nadaljevanju: ZPIZ) lahko prizna pravico do ponovno odmerjene pokojnine zavarovancu od prvega dne po vložitvi zahteve in največ za šest mesecev nazaj. Potrdilo o vpisu v evidenco žrtev vojnega nasilja je po 19. členu ZZVN pogoj za vložitev zahteve za priznanje pravic iz 4. in 5. točke 8. člena tega zakona. Pobudnik je tudi na lastnem primeru dokazoval, da zaradi takih postopkovnih zahtev na eni strani, in omejitvene določbe petega odstavka 185. člena ZPIZ po drugi strani, ni zagotovljeno, da mu bo pravica žrtve vojnega nasilja priznana od dneva vložitve zahteve za priznanje statusa iz prvega odstavka 18. člena ZZVN, kot drugim upravičencem. To pa po njegovem mnenju ni v skladu z ustavnim načelom enakosti pred zakonom (14. člen Ustave).
2. Ustavno sodišče je s sklepom z dne 6. 5. 1999 pobudo sprejelo. Kot prepričljiv je namreč ocenilo pobudnikov prikaz, da je začetek uveljavljanja pravice do višje pokojnine kot ene od pravic žrtve vojnega nasilja po ZZVN lahko odvisen od poslovanja izvršilne veje oblasti in ne (izključno) od zakonodajalčeve odločitve.
3. Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o žrtvah vojnega nasilja (Uradni list RS, št. 43/99 - v nadaljevanju: ZZVN-D) pa je nato v svojem 18. členu določil, da lahko žrtve vojnega nasilja, ki so jim bile do uveljavitve tega zakona priznane pravice iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja ob upoštevanju pokojninske dobe, uveljavljene po tem zakonu, oziroma priznana pravica do pokojnine pod ugodnejšimi pogoji po tem zakonu od datuma v skladu s predpisi o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, vložijo novo zahtevo pri pristojni območni enoti Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije za priznanje pravic za čas od prvega dne naslednjega meseca po vložitvi zahteve za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja oziroma po vložitvi zahteve za vpis v evidenco žrtev vojnega nasilja do dneva predhodne uveljavitve pravic.
4. Pobudnik, opozorjen na to spremembo v zakonodaji, je sodišču sporočil, da pri pobudi vseeno vztraja, ne da bi svoje vztrajanje tudi pojasnil.
5. Smiselno pa je pobudnik svoji prvotni pobudi dodal pobudo za oceno ustavnosti ZZVN, kolikor ne določa, da gredo žrtvi vojnega nasilja pravice iz 4. in 5. točke 8. člena (ter 13. in 14. člena) ZZVN že od njene upokojitve. Tako svoje gledanje je omenil že v prvotni pobudi. Meni namreč, da bi bilo v skladu z načeli enakosti pred zakonom (14. člen Ustave) le, če bi bila vsaka upokojena žrtev vojnega nasilja deležna omenjenih pravic glede pokojnine ves čas upokojenosti.
B. - I.
6. Ker je pravna ureditev od uveljavitve ZZVN drugačna, je Ustavno sodišče vnovič preizkusilo prvotno pobudo, pri kateri pobudnik vztraja. Ugotovilo je, da je ta pobuda zdaj očitno neutemeljena, saj smiselno izpodbija pomanjkanje zakonske ureditve, ki ga je zakonodajalec med tem odpravil na način, ki stališču pobudnikov prvotni pobudi primerno ustreže in tako jemlje pobudi argumente, zaradi katerih je bila s sklepom tega sodišča z dne 6. 5. 1999 sprejeta.
7. Neutemeljena je tudi dodatna pobuda. Ustavno sodišče je že v obrazložitvi sklepa z dne 6. 5. 1999 ugotovilo in utemeljilo, da ima zakonodajalec pri urejanju posebnega socialnega varstva žrtev vojnega nasilja široko polje prostega presojanja in da mora biti ustavnosodna presoja zakonskih določb o tem zadržana in omejena predvsem na vprašanje, ali je zakonodajalec za svoje odločitve imel razumne razloge ter ali ni zakonska ureditev v nasprotju z namenom, zaradi katerega je Ustava posebno varstvo žrtev vojnega nasilja ukazala. Zaradi tega je z omenjenim sklepom zavrnilo pobude drugih pobudnikov, ki so se prav tako nanašale na zakonske določbe o tem, od kdaj lahko upravičenci uresničujejo pravice iz statusa žrtve. Očitno je, da tudi s tem, ko o začetku uveljavljanja pravic v zvezi s pokojnino ni odločil v skladu s pogledi pobudnika, zakonodajalec ni kršil pravice do enakosti pred zakonom ali povzročil kakšnega drugega neskladja z Ustavo. Podrobneje je ta presoja Ustavnega sodišča obrazložena v sklepu z dne 6. 5. 1999.
B. - II.
8. Drugi pobudnik je smiselno izpodbijal tisti del določbe 5. člena ZZVN, ki se je (po Zakonu o spremembah in dopolnitvah ZZVN, Uradni list RS, št. 8/96 - ZZVN-A) glasil: " ki ne izpolnjuje pogojev za priznanje statusa vojnega veterana po posebnem zakonu". Pobudnik je bil del vojne udeleženec NOB, del pa zapornik in interniranec. Z zahtevo za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja ni uspel prav zaradi izpodbijane določbe, torej zato, ker izpolnjuje tudi pogoje za status vojnega veterana (Zakon o vojnih veteranih, Uradni list RS, št. 43/95 - v nadaljevanju: ZVV). Ta status pa mu ne daje pravice do doživljenjske mesečne rente. Trdil je torej, da je izpodbijana določba v neskladju z Ustavo, ker ga samo zaradi njegove udeležbe v NOB prikrajšuje za pravice žrtve, čeprav (tudi) za status žrtve izpolnjuje vse zakonske pogoje.
9. Ustavno sodišče je pobudo s sklepom z dne 6. 5. 1999 sprejelo. V obrazložitvi je zapisalo: "Iz razlogov pobude je mogoče povzeti, da je vojni invalid, ki izpolnjuje pogoje za vojnega veterana in mu zato 5. člen ZZVN odreka upravičenje iz tega zakona, lahko zaradi tega na slabšem kot vojni invalid, ki ne izpolnjuje pogojev za status vojnega veterana. V taki ureditvi ne bi bilo videti razumnega razloga. Ustavno sodišče bo dalo zakonodajalcu priložnost, da izpodbijano določbo pojasni in utemelji, nato pa bo presodilo, ali ne gre v tem primeru za neskladje z ustavnimi načeli pravne države (2. člen Ustave)".
10. Z uveljavitvijo ZZVN-D je 5. člen tega zakona tako spremenjen, da izpodbijane določbe ne vsebuje več.
11. Pobudnik je na poziv sodišča sporočil, da pri pobudi vseeno vztraja in to v tistem delu, kolikor po prenehanju izpodbijane določbe ni zagotovljeno, da bi prizadeti ne bili prikrajšani za doživljenjsko mesečno rento v času veljavnosti te določbe.
12. Gre torej za isto pobudnikovo prikrajšanost, čeprav le še za čas od uveljavitve ZZVN do uveljavitve ZZVN-D, in za enak očitek kršitve Ustave. Ker se je medtem, kot rečeno, pravna ureditev obravnavanega predmeta na podlagi ZZVN-D spremenila, je sodišče, upoštevaje procesno pravilo iz 30. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS), štelo pobudnikovo vztrajanje smiselno za njegovo pobudo, naj presodi skladnost ZZVN-D z Ustavo, kolikor ne ureja odprave posledic izpodbijane določbe, dokler je veljala.
13. V skladu z obrazložitvijo v sklepu z dne 6. 5. 1999 je Ustavno sodišče po uveljavitvi ZZVN-D pozvalo nasprotnega udeleženca, naj odgovori, ali so v času veljavnosti izpodbijane določbe obstajali razumni razlogi za odrekanje statusa žrtve vojnega nasilja tistim, ki so pogoj za ta status izpolnjevali, a so bili tudi vojni invalidi in veterani; če pa takih razlogov ni bilo, ali so obstajali razumni razlogi, da po prenehanju izpodbijane določbe zakonodajalec v ZZVN-D ni uredil možnosti, da se odpravijo že nastale posledice take določbe.
14. Državni zbor ni odgovoril. Vlada je poslala sodišču v vednost mnenje, ki ga je od nje v tej zadevi zahteval Državni zbor. Iz tega mnenja izhaja, da je do opisanega prikrajšanja tistih, ki izpolnjujejo pogoje za status vojnega veterana, v primerjavi z vsemi drugimi, ki tudi izpolnjujejo pogoje za status žrtve vojnega nasilja, prišlo ne-hote, namreč zaradi tega, ker so poslanci v zadnji fazi zakonodajnega postopka dodali pravicam žrtev vojnega nasilja še pravico do doživljenjske mesečne rente ter pravico do vojne odškodnine po posebnem zakonu (6. in 7. točka 8. člena ZZVN); to je porušilo načrtovana razmerja v pravicah iz tega in hkrati sprejemanega ZVV oziroma razmerja v ravni posebnega socialnega varstva teh kategorij. Iz mnenja Vlade torej ni mogoče izluščiti razumnega razloga za prikrajšanje, kot ga je ZZVN-A očital pobudnik; nasprotno, izkaže se, da gre za zakonodajni spodrsljaj. Za ureditev, ki bi omogočala odpravljati prikrajšanje (za obroke doživljenjske mesečne rente) v času veljavnosti izpodbijane določbe, pa Vlada, kot sporoča, ni videla razlogov.
15. Določbe 5. člena ZZVN imajo več vsebin, predmet izpodbijanja je bil le že omenjeni del, ki je veljal do uveljavitve ZZVN-D, kolikor je imel za posledico prikrajšanje tistih vojnih veteranov, ki so po vsebinski plati tudi žrtve vojnega nasilja, za obroke doživljenjske mesečne rente, ki bi jim po ZZVN šla, ko bi izpodbijane določbe ne bilo. Za pravico do vojne odškodnine po posebnem zakonu prizadeti niso mogli biti prikrajšani, ker takega zakona še ni.
16. Za izpodbijano določbo se je torej po eni strani pokazalo, da je prikrajšujoča, po drugi pa, da zanjo niti v ZZVN niti v siceršnji zakonodaji ni bilo razumnega razloga.
17. Izpodbijana določba dopušča morda tudi razlago, po kateri bi za vojne veterane, ki izpolnjujejo tudi pogoje za status žrtve vojnega nasilja, ne pomenila odrekanja pravic iz tega statusa.
Ustavno sodišče se glede tega ne izreka. Ugotavlja namreč, da so jo tako pristojni upravni kot sodni organi v svoji praksi razlagali izključno tako, da je vojnim veteranom odrekala status in pravice žrtev vojnega nasilja.
18. Kot zakonodajni spodrsljaj, ki je brez razumnega razloga, brez logične zveze z namenom ZZVN (posebno varstvo žrtev vojnega nasilja) in v nasprotju z namenom ZVV (posebno varstvo vojnih veteranov) odrekal žrtvi vojnega nasilja uzakonjene pravice samo zato, ker je poleg tega s svojo dejavnostjo med vojno izpolnil tudi pogoje za status vojnega veterana, in ga s tem diskriminiral v primerjavi z vsemi drugimi žrtvami vojnega nasilja, je bila izpodbijana določba v neskladju z načeli pravne države (2. člen Ustave) in z načelom enakosti vseh pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave).
19. Vse omenjeno je bilo gotovo razlog, da je zakonodajalec izpodbijano določbo v ZZVN-D črtal. Pri tem ni šlo za spremembo njegove volje glede ureditve obravnavanega vprašanja, temveč za odpravo naknadno ugotovljene napake oziroma spregleda v pravni ureditvi. Sad tega spregleda je bila določba, ki ni bila v skladu z Ustavo in ki je prizadetim povzročala prikrajšanje.
20. Kadar je zakonska ureditev, ki ni bila v skladu z Ustavo, povzročala posameznikom prikrajšanja, zahtevajo načela pravne države, da zakonodajalec hkrati s črtanjem neustavne določbe uredi tudi možnost odpravljanja negativnih posledic, če je to mogoče. Samo tako se lahko tudi v primerih zakonodajnih napak ohranja zaupanje v pravo kot eno od temeljnih načel pravne države (2. člen Ustave). Tako je zakonodajalec v primeru napake, ki jo je očital prvi pobudnik, tudi ravnal, ko je uzakonil 18. člen ZZVN-D. Da v tem zakonu ni urejeno tudi odpravljanje prikrajšanj za prizadete, med katerimi je tudi pobudnik, je torej v neskladju z Ustavo. Kako bo uredil pravno pot za odpravljanje posledic črtane določbe, pa je stvar zakonodajalca.
C.
21. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi drugega odstavka 26. člena in 48. člena ZUstS v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, dr. Miroslava Geč-Korošec, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Mirjam Škrk, dr. Lojze Ude in dr. Dragica Wedam-Lukić. Prvo točko izreka je sprejelo soglasno, drugo in tretjo točko pa z osmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Ude.
P r e d s e d n i k
Franc Testen