Up-81/99
Natisni
Opravilna št.:
Up-81/99
Datum odločitve:
21. 4. 1999
ECLI:
ECLI:SI:USRS:1999:Up.81.99
Akt:
Ustavna pritožba D. S. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. I Ips 62/99 z dne 3. 3. 1999 in zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 86/99 z dne 5. 2. 1999 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru št. Ks 31/99 z dne 28. 1. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba D. S. zoper sklep Vrhovnega sodišča in zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Senat Ustavnega sodišča ugotavlja, da sta sodišče prve stopnje in pritožbeno sodišče utemeljili begosumnost, z uporabo načela sorazmernosti presojali, ali bi bilo mogoče doseči neoviran potek postopka tudi z odreditvijo hišnega pripora in tako nadomestiti pripor, kot najhujši poseg v pritožnikovo osebno svobodo, svojo odločitev, da ni mogoče pričakovati, da bi bila že s predlagano odreditvijo hišnega pripora zagotovljena pritožnikova navzočnost v kazenskem postopku pa pa sta tudi konkretno obrazložili. Glede na navedeno z izpodbijanima sodnima odločbama očitno nista bili kršeni pravici do osebne svobode in do pritožbe, sodna odločitev pa je tudi v skladu z 20. členom Ustave.
S tem, ko zoper izpodbijano sodno odločbo o zavrnitvi predloga za odreditev hišnega pripora ni mogoče vložiti zahteve za varstvo zakonitosti očitno ni kršena pravica do pritožbe.
Geslo:
Pripor, begosumnost.

Hišni pripor.

Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.

Pravica do pravnega sredstva.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 25. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 195., 195. b, 199. a, 192., 201. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
drugi akti
Datum vloge:
17. 3. 1999
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US19434
Up-81/99
21.4.1999
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe D. S. iz M., ki ga zastopajo dr. P. Č., R. Č., A. Č. in M. S., odvetniki v G. na seji senata dne 21. aprila 1999
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba D. S. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. I Ips 62/99 z dne 3. 3. 1999 in zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 86/99 z dne 5. 2. 1999 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru št. Ks 31/99 z dne 28. 1. 1999 se ne sprejme. O b r a z l o ž i t e v :
A.
1. Pritožnik je dne 17. 3. 1999 vložil ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa naveden sklep Vrhovnega sodišča, s katerim je bila kot nedovoljena zavržena zahteva za varstvo zakonitosti.
Dne 17. 3. 1999 pa je ustavno pritožbo razširil še na sklep pritožbenega sodišča, s katerim je bila zavrnjena pritožba zoper sklep, s katerim je bil zavrnjen predlog pritožnika za odreditev hišnega pripora. Dne 14. 4. 1999 je pritožnik Ustavnemu sodišču posredoval fotokopijo, v izreku tega sklepa navedenega, sklepa sodišča prve stopnje. Pritožnik zatrjuje kršitev 20. člena in 25. člena Ustave in predlaga, da Ustavno sodišče ustavno pritožbo sprejme in ji ugodi, pri čemer naj na podlagi 60. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) napadeni akt odpravi in samo odloči tako, da se zoper njega odrejeni pripor spremeni v hišni pripor.
2. V zvezi z ustavno pritožbo zoper sklep Vrhovnega sodišča o zavrženju zahteve za varstvo zakonitosti pritožnik navaja, da gre tudi pri hišnem priporu za evidenten poseg v človekovo osebno svobodo, zato bi moral zanj veljati enak procesni režim kot velja za pripor, in bi morala biti dana možnost pravnega sredstva na najvišje sodišče v državi. Stališče Vrhovnega sodišča, zavzeto v izpodbijanem sklepu, da zahteva za varstvo zakonitosti zoper sklep o odreditvi hišnega pripora ni dopustna, predstavlja po pritožnikovem mnenju kršitev 25. člena Ustave.
3. V zvezi z ustavno pritožbo zoper pravnomočni sklep o zavrnitvi predloga za odreditev hišnega pripora pritožnik navaja, da je že iz preiskovalnega spisa razvidno, da dejanje, zaradi katerega je zoper njega vložena obtožba, pravzaprav sploh ni kaznivo dejanje. Po mnenju pritožnika tudi ni podan priporni razlog begosumnosti, saj naj bi bilo iz obstoječih okoliščin razvidno, da bi lahko, če bi hotel, pobegnil že zdavnaj pred odreditvijo pripora. Pritožnik tudi meni, da ni nobenih razlogov, da se pripor ne bi spremenil v hišni pripor, poleg tega pa naj bi bilo na ta način direktorju devetih podjetij, ki še nikdar pred tem ni bil kaznovan, omogočeno, da skuša rešiti propadajoča podjetja v interesu zaposlenih, vlagateljev in v lastnem interesu. Nadalje navaja, da je celo absurdno, da se pritožniku pripor ne spremeni v hišni pripor, saj ta na eni strani omogoča 24 urno nadzorovanje s strani policije, na drugi strani pa omogoča poslovanje s telefoni, faksi, pregledovanje listin in podobno, česar pripor ne omogoča. Zlasti še, ker je mogoče hišni pripor vsak trenutek, ob najmanjšem sumu zlorabe spremeniti zopet v pripor. Navedeno naj bi pritožnik zatrjeval tako v predlogu za odreditev hišnega pripora, kot tudi v pritožbi zoper zavrnitev predloga in v zahtevi za varstvo zakonitosti, vendar njegovemu predlogu ni bilo ugodeno. Po mnenju pritožnika ni neogibno potrebno za potek kazenskega postopka, da bi moral ves čas trajanja kazenskega postopka prebiti v priporu, ko pa bi bil enak namen dosežen tudi s hišnim priporom (načelo sorazmernosti), zato zatrjuje kršitev 20. člena Ustave. Člen 25 Ustave pa naj bi bil kršen, ker izpodbijane odločbe ne vsebujejo konkretnih razlogov in nimajo jasne obrazložitve, čeprav bi moralo sodišče, tudi kadar odloča o predlogu priprte osebe, presojati, ali so podani ustavni in zakonski pogoji za trajanje pripora, in jih, če so, ustrezno obrazložiti.
4. Izvenobravnavni senat Okrožnega sodišča v Mariboru je s sklepom št. Ks 31/99 dne 28. 1. 1999 zavrnil predlog zagovornika obtoženega za odreditev hišnega pripora. V obrazložitvi navaja, da je na podlagi pravnomočne obtožnice zoper obtoženca v teku kazenski postopek zaradi kaznivega dejanja zlorabe položaja ali pravic po drugem v zvezi s prvim odstavkom 244. člena in zaradi kaznivega dejanja preslepitve pri poslovanju z vrednostnimi papirji po 236. členu Kazenskega zakonika Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 63/94: KZ), zoper njega pa je odrejen pripor iz razloga begosumnosti. Po mnenju senata predlog za odreditev hišnega pripora ni utemeljen, saj še vedno obstajajo takšne okoliščine, ki kažejo na nevarnost, da bi obtoženec pobegnil, če bi senat pripor nadomestil s hišnim priporom. Kot okoliščine, izhajajoče iz kazenskega spisa, navaja: obtoženi ima vse možnosti življenja in prebivanja v tujini; je tudi državljan Republike V., kar pomeni, da bi na vsaki ambasadi te države v tujini lahko prišel do novega potnega lista; vozniško dovoljenje in osebno izkaznico ima na tuje ime, na to tuje ime je imel prijavljeno prebivališče v tujini, nenazadnje ima na to ime v tujini odprte tudi bančne račune; v tujini ima veliko število poslovnih prijateljev, pa tudi svoja podjetja; obtoženi naj bi si s kaznivim dejanjem pridobil premoženjsko korist v višini 396.000.000 SIT, samo za to kaznivo dejanje pa je zagrožena kazen do osmih let zapora; obtoženi v Sloveniji nima nepremičnega premoženja. Senat ocenjuje, da je zato le odrejeni pripor tista garancija in neogibno potreben ukrep za dosego cilja. Pri hišnem priporu bi imel obtoženi po mnenju senata več možnosti za pobeg, saj ga ne bi bilo mogoče nadzorovati v takšni meri kot v priporu.
5. Višje sodišče v Mariboru je s sklepom št. Kp 86/99 dne 5. 2. 1999 zavrnilo pritožbo zoper zgoraj navedeni sklep. V sklepu navaja, da v celoti soglaša z ugotovitvami senata, da v obravnavani zadevi obstajajo take okoliščine, ki ne opravičujejo odreditve hišnega pripora kot alternative za odrejeni pripor. Pri tem pritožbeno sodišče tudi samo navede relevantne okoliščine primera in zaključi, da vsekakor obstaja realna nevarnost, da bi obtoženi, če bi se nahajal v hišnem priporu, pobegnil in s tem oviral nadaljnji potek kazenskega postopka. Po mnenju pritožbenega sodišča zato ne more biti nobenega dvoma, da je pripor zoper njega neogibno potreben za potek kazenskega postopka in da ga hišni pripor ne more nadomestiti. Nadalje pritožbeno sodišče navaja, da bo moral obtoženi pač preko žene ali koga drugega poskrbeti, da za PS D. ne bo nastala še večja škoda, pri tem pa ugotavlja, da finančna situacija PS D. že pred obtoženčevo aretacijo ni bila posebno rožnata.
6. Vrhovno sodišče je s sklepom št. I Ips 62/99 dne 3. 3. 1999 kot nedovoljeno zavrglo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper zgoraj navedeni sklep pritožbenega sodišča. Vrhovno sodišče navaja, da z izpodbijano pravnomočno sodno odločbo ni bilo odločeno o odreditvi in podaljšanju pripora, pač pa je bil zavrnjen predlog za odreditev hišnega pripora. Zoper tako pravnomočno odločbo, pa glede na 420. člen Zakona o kazenskem postopku, ni mogoče vložiti tega izrednega pravnega sredstva.
B.
7. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Pojem "potrebno za potek kazenskega postopka" se nanaša tudi na zagotovitev obdolženčeve prisotnosti v kazenskem postopku, brez katere kazenskega postopka sploh ni mogoče izvesti. Pripor zaradi tako imenovanega razloga begosumnosti je mogoče odrediti le ob izpolnjenih pogojih, določenih v Ustavi in v zakonu.
8. Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94, 72/98 in 6/99 - v nadaljevanju: ZKP) določa v 1. točki prvega odstavka 201. člena, da se sme pripor odrediti, če se oseba skriva, če ni mogoče ugotoviti njene istovetnosti, ali če so druge okoliščine, ki kažejo na nevarnost, da bi pobegnila. Kot milejše ukrepe za uspešno izvedbo kazenskega postopka predvideva ZKP obljubo obdolženca, da ne bo zapustil prebivališča (195. člen), javljanje na policijski postaji (195.b člen), varščino (196. člen) in hišni pripor (199.a člen). Po prvem odstavku 199.a člena lahko sodišče zoper obdolženca odredi hišni pripor, tudi če obstaja razlog iz 1. točke prvega odstavka 201. člena ZKP (torej razlog za odreditev pripora zaradi begosumnosti), vendar odreditev pripora ni neogibno potrebna za potek kazenskega postopka. Po drugem odstavku 192. člena ZKP mora sodišče pri odločanju o tem, kateri od ukrepov za uspešno izvedbo kazenskega postopka naj se uporabi, upoštevati pogoje, ki so določeni za posamezne ukrepe. Pri izbiri ukrepa pa mora tudi upoštevati, da ne uporabi strožjega ukrepa, če se da isti namen doseči z milejšim. Po določbi tretjega odstavka 192. člena se odrejeni ukrepi odpravijo tudi po uradni dolžnosti (ali na predlog), če prenehajo razlogi, ki so jih narekovali, oziroma se nadomestijo z drugim milejšim ukrepom, če se za to pokažejo pogoji.
9. Iz navedenih določb sledi, da morajo sodišča v primeru predloga priprtega, da se mu pripor, odrejen iz razloga begosumnosti, nadomesti z milejšim ukrepom hišnega pripora, skrbno pretehtati, ali obstajajo pogoji za predlagano odločitev. Pri tem se sicer osredotočijo na razloge, navedene v predlogu, pretehtati pa morajo tudi vsa ostala relevantna dejstva in okoliščine. Tako morajo sodišča ugotoviti, ali je še podan utemeljen sum storitve kaznivega dejanja in priporni razlog.
Sklepanje o obstoju begosumnosti mora tudi pri tej presoji temeljiti na konkretno izkazanih okoliščinah, na podlagi katerih je mogoče z veliko verjetnostjo sklepati, da obstoji nevarnost bega. Sodišče mora ugotoviti, ali takšne okoliščine še obstojijo in ponovno razumno presoditi obstoj nevarnosti bega. Nato pa mora v skladu z načelom sorazmernosti sodišče ugotoviti, ali je za dosego cilja (neoviran potek postopka) še vedno nujen pripor ali pa se ga da doseči tudi z odreditvijo hišnega pripora. Taka ugotovitev mora temeljiti na konkretnih dejstvih in mora biti obrazložena.
10. Ustavno sodišče ugotavlja, da sta sodišče prve stopnje in pritožbeno sodišče opravili zgoraj navedeno presojo. Begosumnost sta utemeljili s težo očitanega kaznivega dejanja in z ugotovljenimi konkretnimi okoliščinami (točka 4 in 5 te obrazložitve) na strani pritožnika. Prav tako sodiščema ni mogoče očitati, da nista z uporabo načela sorazmernosti presojali, ali bi bilo mogoče doseči neoviran potek postopka tudi z odreditvijo hišnega pripora in tako nadomestiti pripor, kot najhujši poseg v pritožnikovo osebno svobodo. Svojo odločitev, da ni mogoče pričakovati, da bi bila že s predlagano odreditvijo hišnega pripora zagotovljena pritožnikova navzočnost v kazenskem postopku, pa sta tudi obrazložili. Glede na navedeno z izpodbijanima sodnima odločbama očitno nista bili kršeni pravici do osebne svobode in do pritožbe, sodna odločitev pa je tudi v skladu z 20. členom Ustave.
11. Glede pritožnikovih navedb, da dejanje, ki mu je očitano, sploh ni kaznivo dejanje, je treba ugotoviti, da gre v bistvu za izpodbijanje ugotovljenega dejanskega stanja, kar ne more biti predmet ustavne pritožbe. V primeru, da pritožnik z navedenim izpodbija obstoj utemeljenega suma, pa je treba ugotoviti, da je obtožnica zoper pritožnika pravnomočna, s tem pa je tudi izkazan obstoj utemeljenega suma storitve očitanega kaznivega dejanja.
Poleg tega je že iz samega dejstva, da pritožnik ni predlagal odprave pripora ampak njegovo nadomestitev s hišnim priporom, razvidno, da v postopku, v katerem so bile izdane izpodbijane sodne odločbe, ni izpodbijal ugotovitev o obstoju utemeljenega suma. Obstoj navednega pogoja je namreč tudi predpostavka za odreditev hišnega pripora. Ker pritožnik v ustavni pritožbi ni izkazal, da bi naveden ugovor uveljavljal že v postopku s pritožbo, ga senat Ustavnega sodišča ni presojal, saj za njegovo presojo ni izpolnjena procesna predpostavka vsebinske izčrpanosti pravnih sredstev.
12. Kot očitno neutemeljeno pa je treba zavrniti tudi pritožnikovo zatrjevanje, da mu je s tem, ker zoper izpodbijano sodno odločbo o zavrnitvi predloga za odreditev hišnega pripora ni mogoče vložiti zahteve za varstvo zakonitosti, kršena pravica do pritožbe. Pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave namreč ne zagotavlja tudi pravice do izrednih pravnih sredstev.
13. Ker je ugotovilo, da kršitve pravic in svoboščin, zatrjevane v ustavni pritožbi, očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
14. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) v sestavi: predsednica dr. Mirjam Škrk ter člana dr. Zvonko Fišer in dr. Miroslava Geč - Korošec.
Predsednica senata:
dr. Mirjam Škrk