Up-251/99
Natisni
Opravilna št.:
Up-251/99
Datum odločitve:
15. 10. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.251.99
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 490/98 z dne 3. 6. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 490/98 z dne 3. 6. 1999 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Pritožnikova tožba je bila zaradi prekoračitve materialnopravnega prekluzivnega roka za vložitev tožbe zavržena, ker morata biti, po stališču Vrhovnega sodišča, za vložitev tožbe zaradi kršitve predkupne pravice najemnika po Stanovanjskem zakonu obe v zakonu določeni procesni predpostavki, to je vložitev tožbe v roku 30 dni in polog zneska pri sodišču ali garancije za njegovo plačilo, kumulativno izpolnjeni. Takšno stališče sicer pomeni poseg v pravico do sodnega varstva, vendar je v danem primeru poseg ustavno dopusten. Zakonska določba na kateri stališče temelji, je namreč jasna tako glede dolžine roka za vložitev tožbe kot glede višine zneskov oziroma garancij zanje, ki jih je v istem roku treba položiti pri sodišču, iz določbe dovolj jasno tudi izhaja, da ima prekluzivni učinek. Po oceni Ustavnega sodišča določeni rok ni pretirano kratek tako, da bi resnemu kupcu onemogočal, uveljavljanje domnevno kršene predkupne pravice. To, da naj predkupno pravico uveljavljajo le resni kupci, pa je dopusten in legitimen namen ureditve. Tudi stališče Vrhovnega sodišča, da v danem primeru glede na trditveno podlago tožbeni zahtevek predstavlja celoto in ni sestavljen iz treh različnih delov z različno pravno podlago, zaradi česar v reviziji predlagano posebno (meritorno) odločanje o prvem in drugem delu tožbenega zahtevka nima podlage, očitno ni v neskladju s pravico do sodnega varstva, saj gre za tipično vprašnje uporabe prava, v katero Ustavno sodišče ne posega. Pravica do enakega varstva pravic pa je izpeljava pravice do enakosti pred zakonom. Za kršitev pravice do enakega varstva pravic bi lahko šlo, če v sodnem postopku ne bi bile spoštovane temeljne človekove pravice procesne narave ali če bi bila odločitev tako očitno napačna oziroma brez razumne pravne utemeljitve, da bi jo bilo mogoče označiti za arbitrarno. Za to pa v danem primeru ne gre. Ustavna pritožba glede na navedeno ni bila sprejeta v obravnavo.
Geslo:
Predkupna pravica.

Kršitev predkupne pravice najemnika stanovanja.

Sodno varstvo.

Vložitev tožbe, polog zneskov kupnine, materialnopravni prekluzivni rok.

Enakost pred zakonom.

Pravica do sodnega varstva.

Pravica do enakega varstva pravic.
Pravna podlaga:
Ustava (URS), 14., 22., 23. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
27. 9. 1999
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21770
Up-251/99-5
5. 11. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 15. oktobra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 490/98 z dne 3. 6. 1999 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnik izpodbija v izreku navedeni sklep Vrhovnega sodišča, s katerim je bila kot neutemeljena zavrnjena njegova revizija proti sklepu Višjega sodišča v Mariboru št. Cp 1441/97 z dne 13. 3. 1998 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Mariboru št. III P 130/96 z dne 25. 9. 1997. Tožba, ki jo je vložil zaradi kršitve predkupne pravice po Stanovanjskem zakonu (Uradni list RS, št. 18/91 in nasl. - v nadaljevanju SZ), je bila v pravdi zaradi ugotovitve ničnosti prodajne pogodbe in sklenitve kupne pogodbe zavržena, ker ni v roku za vložitev tožbe položil zneskov ali garancije za zneske, ki so na račun kupnine po sklenjeni pogodbi s tretjo osebo zapadli v plačilo do dneva vložitve tožbe.
2. Pritožnik uveljavlja kršitev 14. člena (enakost pred zakonom) in 22. člena (enako varstvo pravic) Ustave, glede na trditveno podlago pa smiselno tudi kršitev 23. člena (pravica do sodnega varstva) Ustave. Navaja namreč, da je vložil tri tožbene zahtevke in sicer na ničnost prodajne pogodbe, ki sta jo sklenili prva tožena stranka (stanovanjski sklad Občine Maribor) kot prodajalec in drugo tožena stranka kot kupec, na izročitev stanovanja v last in posest prvo tožene stranke in na sklenitev prodajne pogodbe med njim (kot kupcem) in prvo toženo stranko (kot prodajalcem).
Meni, da je sodišče prve stopnje zavrglo tožbeni zahtevek le zaradi pomanjkanja procesnih predpostavk, ki se nanašajo na tožbeni zahtevek pod točko tri (sklenitev prodajne pogodbe), ni pa odločilo glede prvih dveh zahtevkov, česar kasneje ni popravilo ne Višje in ne Vrhovno sodišče. Pritožnik tudi navaja, da sta z ženo upokojenca z nizko pokojnino, zato v trenutku vložitve tožbe nista imela potrebnega denarja. Meni, da 20. člen SZ spravlja kupca kot tožečo stranko v neenakopraven položaj in mu ne zagotavlja enakega varstva pravic, ker v primeru, da nima zneskov ali garancij, ne more uspeti s tožbo in uveljaviti svoje predkupne pravice.
3. S kasnejšimi vlogami, oddanimi po izteku 60 dnevnega roka za vložitev ustavne pritožbe (prvi odstavek 52. člena Zakona o Ustavnem sodišču - v nadaljevanju ZUstS), pritožnik in posebej še njegova soproga seznanjata Ustavno sodišče z okoliščinami dodelitve spornega stanovanja, kot tudi z okoliščinami pred vložitvijo tožbe in po njej. Z vlogo oddano dne 29. 3. 2002 oba dodatno uveljavljata še neskladje 117. člena SZ s 14. členom Ustave (enakost pred zakonom) in s 53. členom Ustave (zakonska zveza in družina), zaradi domnevne diskriminacije in prikrajšanja žensk ter neenakopravnosti zakoncev. Predlagata, naj Ustavno sodišče 117. člen SZ popravi tako, da bo tudi zakoncu imetnika stanovanjske pravice omogočen odkup stanovanja. Menita, da soproga pritožnika zaradi navedene določbe SZ ni bila stranka v postopku odkupa stanovanja in v pravdi in tudi sicer v postopku ni sodelovala.
B.
4. Ustavno sodišče se v postopku ustavne pritožbe ne more spuščati v presojo materialnopravne ali procesnopravne pravilnosti izpodbijanih sodnih odločb in tudi ne v ugotovljeno dejansko stanje ter dokazno oceno sodišč. Ustavno sodišče namreč ni nadaljnja instanca rednega sojenja. Kot je Ustavno sodišče že večkrat navedlo, v postopku ustavne pritožbe ne ocenjuje napačne uporabe prava same po sebi, pač pa presoja le, ali je sodišče v rednem postopku izdalo odločbo na podlagi zakona, ki je v nasprotju z Ustavo, ali na podlagi z Ustavo neskladne interpretacije zakona ter s tem kršilo človekove pravice in temeljne svoboščine.
5. Po stališču zgoraj navedenih sodnih odločb morata biti za vložitev tožbe, zaradi kršitve predkupne pravice iz 18. člena SZ, po 20. členu SZ obe procesni predpostavki, to je vložitev tožbe v roku 30 dni in polog zneska pri sodišču ali garancije za njegovo plačilo, kumulativno izpolnjeni. Pri tem je Višje sodišče tudi pojasnilo, da stroge določbe SZ varujejo dobrovernega kupca in preprečujejo zlorabo zakonite predkupne pravice. Vrhovno sodišče je v izpodbijanem sklepu izrecno navedlo, da je bila predkupna pravica tožnika kot najemnika s prodajo stanovanja drugi toženki res kršena, vendar razlaga določb 18. do 20. člena SZ ne omogoča sklepanja, da je pogodba, sklenjena v nasprotju z določbo 18. člena SZ, nična. Predkupni upravičenec lahko po določbi 20. člena in v tam določenem roku vloži tožbo na razveljavitev pogodbe, s katero je bila predkupna pravica kršena. V danem primeru je del tožbenega zahtevka res uveljavljal ugotovitev ničnosti sporne kupoprodajne pogodbe, vendar je glede na trditveno podlago pravna podlaga zahtevka zatrjevana kršitev predkupne pravice s posledično sankcijo razveljavitve pogodbe in zahtevkom na prodajo stanovanja tožniku. Tožbeni zahtevek torej predstavlja celoto in ni sestavljen iz treh različnih delov, ki naj bi imeli različno pravno podlago. V reviziji predlagano posebno (meritorno) odločanje o prvem in drugem delu tožbenega zahtevka zato po oceni Vrhovnega sodišča nima podlage. Tožba je bila namreč tudi po stališču Vrhovnega sodišča zaradi prekoračitve materialnopravnega prekluzivnega roka za vložitev tožbe utemeljeno zavržena.
6. Ustavno sodišče je že pojasnilo, da prekluzivni roki za vložitev tožbe predstavljajo omejitev pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave), saj sodišče tožbe, vložene po preteku takšnega roka, ne bo vsebinsko obravnavalo. Določitev takšnih rokov pa je ustavno dopustna, saj služi zagotovitvi jasnosti in gotovosti v medsebojnih pravnih razmerjih in je s tem v interesu vseh strank pravnega razmerja, prav tako pa v interesu instituta učinkovitega sodnega varstva v celoti. Podan mora biti torej legitimen namen določitve prekluzivnega roka. Tako določeni roki tudi ne smejo biti pretirano kratki, saj bi se sicer praktično izenačili z odvzemom pravice do sodnega varstva. Dolžina teh rokov kot tudi njihov prekluzivni učinek morata iz zakona tudi dovolj jasno in nedvoumno izhajati. Ni namreč dopustno, da bi zaradi ne dovolj jasne zakonske norme stranki bila dokončno odvzeta pravica do sodnega varstva.
7. Pritožnikova tožba je bila tudi po stališču Vrhovnega sodišča zaradi prekoračitve materialnopravnega prekluzivnega roka za vložitev tožbe utemeljeno zavržena, ker morata biti za vložitev tožbe, zaradi kršitve predkupne pravice iz 18. člena SZ, po 20. členu SZ obe procesni predpostavki, to je vložitev tožbe v roku 30 dni in polog zneska pri sodišču ali garancije za njegovo plačilo, kumulativno izpolnjeni. Takšno stališče, tako kot tudi sama določitev prekluzivnega roka za vložitev tožbe, seveda pomeni poseg v pravico do sodnega varstva, toliko bolj, ker gre v danem primeru tudi za omejitev pravice do dostopa do sodišča (kot sestavnega dela pravice do sodnega varstva) z relativno visokimi pologi denarnih zneskov oziroma garancij zanje, kar za manj premožne lahko pomeni, da prav iz tega razloga (zaradi nepologa ustreznih zneskov ali garancij zanje v roku za vložitev tožbe) o njihovi tožbi zaradi kršitve predkupne pravice ne bo vsebinsko odločeno. Določba 20. člena SZ je po oceni Ustavnega sodišča jasna in nedvoumna. Iz nje namreč jasno izhaja tako dolžina roka za vložitev tožbe kot tudi višina zneskov oziroma garancij zanje, ki jih je v istem roku treba položiti pri sodišču, na katerega območju je stanovanje ali stanovanjska hiša. Iz določbe tudi dovolj jasno izhaja, da ima prekluzivni učinek in njeno nespoštovanje privede do izgube pravice do sodnega varstva zaradi kršitve predkupne pravice. Po oceni Ustavnega sodišča določeni rok 30 dni tudi ni pretirano kratek, tako da bi resnemu kupcu onemogočal uveljavljanje domnevno kršene predkupne pravice.
Legitimen namen takšne, sicer jasne, zakonske ureditve pa utemeljeno izhaja, kot je to opozorilo že Višje sodišče, iz potrebe po varstvu dobrovernega kupca in preprečevanju zlorabe sicer zakonite predkupne pravice. To, da naj predkupno pravico uveljavljajo le resni kupci, je torej dopusten in legitimen namen ureditve, ki na ta način upošteva tudi interes dobrovernega tretjega ter lastnika, da nista predolgo izpostavljena negotovosti glede medsebojnega pravnega razmerja, kot tudi interes pravne varnosti v celoti. Takšno, do predkupnega upravičenca sicer strogo stališče Vrhovnega sodišča, ki temelji na jasni zakonski določbi, ima tako namen zagotoviti, da bodo tožbo zaradi kršitve predkupne pravice vlagali le resni kupci, to je takšni, ki ustrezne denarne zneske imajo ali so garancije zanje zmožni pridobiti, ter so jih tudi pripravljeni položiti v dokaz svoje resnosti, kar je v interesu pravne varnosti in učinkovitosti sodnega varstva v celoti. V danem primeru je zato institut materialnopravnega prekluzivnega roka v interesu učinkovitega sodnega varstva in pravne varnosti v celoti. To, da je pritožnik s potekom zakonsko določenega roka objektivne in prekluzivne narave izgubil pravico do tožbe zaradi kršitve predkupne pravice, ker ni istočasno položil pri sodišču ustreznih zneskov oziroma garancije zanje, zato ni v neskladju s pravico do sodnega varstva.
8. Stališče Vrhovnega sodišča, da v danem primeru glede na trditveno podlago tožbeni zahtevek predstavlja celoto in ni sestavljen iz treh različnih delov z različno pravno podlago, zaradi česar v reviziji predlagano posebno (meritorno) odločanje o prvem in drugem delu tožbenega zahtevka nima podlage, očitno ni v neskladju z 23. členom Ustave, saj gre za tipično vprašnje uporabe prava, v katero Ustavno sodišče ne posega.
Sicer pa so v zadevi odločala sodišča na treh stopnjah. Glede na navedeno pritožniku z izpodbijano odločbo pravica iz 23. člena Ustave očitno ni bila kršena.
9. Pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave je izpeljava ustavne določbe drugega odstavka 14. člena Ustave, ki opredeljuje pravico do enakosti pred zakonom. Za kršitev 22. člena Ustave bi lahko šlo, če v sodnem postopku ne bi bile spoštovane temeljne človekove pravice procesne narave ali če bi bila odločitev tako očitno napačna oziroma brez razumne pravne utemeljitve, da bi jo bilo mogoče označiti za arbitrarno. Za to pa v danem primeru ne gre. Vrhovno sodišče je v izpodbijani odločbi odgovorilo na vsa za zadevo bistvena vprašanja in razumno utemeljilo svoja stališča. Ta stališča iz že navedenih razlogov (v zvezi s 23. členom Ustave) tudi ne pomenijo nedopustnega posega v procesno ravnotežje strank. Ustavno sodišče hkrati ni prezrlo, da je pritožnika ves čas postopka, tudi ob vložitvi tožbe, zastopal odvetnik, torej kvalificirana oseba. Zato ob vsej strogosti na zakonu temelječega izpodbijanega stališča rednega sodstva obravnavana zadeva ne more biti sporna niti z vidika "enakosti orožij", kot sestavnega dela pravice do poštenega sojenja, ki ga tudi zagotavlja 22. člen Ustave. Z izpodbijano sodno odločbo zato očitno ni bila kršena pritožnikova pravica iz 22. člena Ustave.
9. Ker z izpodbijanim sklepom očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
10. Niti vprašanje pravice zakonca imetnika stanovanjske pravice do odkupa stanovanja, ki je bilo dodeljeno v času trajanja zakonske zveze, niti vprašanje njegovih procesnih pravic v pravdnem postopku, katerega predmet je takšno stanovanje, ni bilo predmet odločanja v obravnavani zadevi. Ker navedena vprašanja niso bila predmet odločanja, se v tej zadevi že iz tega razloga ni bilo treba ukvarjati z vprašanjem ustavnosti 117. člena SZ.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: namestnik predsednice senata Jože Tratnik ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča, razen sodnici mag. Mariji Krisper Kramberger, ki je bila izločena. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Namestnik predsednice senata
Jože Tratnik