Up-409/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-409/01
Datum odločitve:
15. 2. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.409.01
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 286/2001 z dne 27. 9. 2001 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 735/2001 z dne 22. 8. 2001 in s sklepom senata Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 189/2001 z dne 6. 8. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 286/2001 z dne 27. 9. 2001 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 735/2001 z dne 22. 8. 2001 in s sklepom senata Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 189/2001 z dne 6. 8. 2001 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker so sodišča pri odreditvi pripora presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo odločitev obrazložila (20. člen Ustave), očitno ni podana kršitev pravice do oseben svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave.
Zgolj pavšalno zatrjevanje pritožnika, da je on v priporu, čeprav se mu očita storitev le enega kaznivega dejanja, soobtoženki, ki je na prostosti pa se očita storitev treh kaznivih dejanj, očitno ne utemeljuje kršitve 22. člena Ustave.
Pogoji za odreditev in podaljšanje pripora se presojajo v vsakem konkretnem primeru posebej.
Glede kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (23. člen Ustave) oziroma smiselnega zatrjevanja prekoračitve razumnega časa trajanja pripora, pa pritožnik vsebinsko ni izčrpal vseh pravnih sredstev, ki jih je imel na voljo. Ne v pritožbi in ne v zahtevi za varstvo zakonitosti navedene kršitve ni uveljavljal.
Geslo:
Pripor, ponovitvena nevarnost.

Kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa z mamili.

Odreditev in trajanja pripora.

Varstvo osebne svobode.

Enako varstvo pravic.

Razumni čas trajanja pripora.

Načelo enakosti pred zakonom.

Pravica do sodnega varstva.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 19., 20., 22., 23. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996, Uradni list RS, št. 25/96 - OdlUS V,40, št. Up-74/95 z dne 7. 7. 1995 - OdlUS IV,131, št. Up-205/95 z dne 9. 4. 1996 - OdlUS V,212 in št. Up- 155/95 z dne 5. 12. 1996 - OdlUS V,190.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
5. 10. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21257
Up-409/01-7
15. 2. 2002
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. Z. ob V., trenutno v ZPKZ U. T., na seji senata dne 15. februarja 2002
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 286/2001 z dne 27. 9. 2001 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 735/2001 z dne 22. 8. 2001 in s sklepom senata Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 189/2001 z dne 6. 8. 2001 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Okrožno sodišče v Murski Soboti je Ustavnemu sodišču odstopilo v pristojno reševanje ustavno pritožbo A. A. z dne 3.
10. 2001. Pritožnik je z njo izpodbijal sklep Višjega sodišča v Mariboru, s katerim je bila zavrnjena njegova pritožba zoper sklep Okrožnega sodišča v Mariboru o podaljšanju pripora po vložitvi obtožnice. Pripor je bil podaljšan iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP). Zatrjeval je kršitev 14. člena Ustave (enakost pred zakonom) ter 19. in 20. člena Ustave.
Predlagal je, naj Ustavno sodišče, ker gre za pripor, o ustavni pritožbi odloči predčasno, na podlagi drugega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS). V zvezi s tem je pritožnik navajal, da je dne 3. 9. 2001 vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, vendar odgovora še ni dobil.
2. Po pritožnikovem mnenju utemeljen sum (kot predpogoj za odreditev pripora), da je član kriminalne združbe, ni podan. Na to naj bi kazali tudi izvedeni posebni operativni ukrepi (POMS), saj naj bi v njih ne bil omenjen. Tudi to, kar navaja Okrožno sodišče, " da je storil kaznivo na širšem območju Republike Slovenije in da je dejanje storil zaradi pridobitve velike premoženjske koristi .", naj ne bi držalo. Pri podaljševanju pripora naj bi sodišča ne upoštevala načela sorazmernosti med težo kaznivega dejanja in ustavno pravico do osebne svobode.
Pritožnik je menil, da je treba najprej ugotoviti potrebno stopnjo verjetnosti, da bi storilec na prostosti ponovil kaznivo dejanje in v zvezi s tem jasno izražene specifične okoliščine.
Sodišče bi moralo po navedbah pritožnika upoštevati tudi okoliščine, v katerih je živel, to, da je imel ob aretaciji delo, koliko časa je poteklo od storitve domnevnega kaznivega dejanja in od odvzema prostosti in na podlagi tega konkretizirati sklep o realni nevarnosti ponovitve nekega specifičnega kaznivega dejanja. V zvezi s tem je pritožnik navajal, da je imel zaposlitev z dobrim osebnim dohodkom, da je od storitve domnevnega kaznivega dejanja do odvzema prostosti poteklo devet mesecev (v vmesnem času naj bi bil zaposlen), kaznivih dejanj pa ni ponavljal. Predhodno naj se ne bi dogovarjal za nobeno plačilo, prav tako si po njegovih navedbah ni pridobil velike premoženjske koristi. Pritožnik je tudi menil, da ni ogrožal varnosti ljudi, saj mamil ni prodajal in ni posredoval pri njihovi prodaji. V priporu naj bi bil zgolj zato, ker je nekaj peljal, ne da bi za to prejel plačilo. Navajal je tudi, da se mu očita le eno kaznivo dejanje, zaradi katerega je v priporu, soobtoženi B. B. pa storitev treh kaznivih dejanj, vendar se ta lahko brani s prostosti. Zato je pritožnik menil, da gre v tem primeru za kršitev 14. člena Ustave. Predlagal je odpravo pripora oziroma vsaj njegovo nadomestitev s hišnim priporom ali javljanjem na policijski postaji.
3. Ker je bila prvotna pritožnikova vloga tako nepopolna, da je ni bilo mogoče obravnavati, je bil z dopisom Ustavnega sodišča z dne 16. 10. 2001 pozvan, naj ustavno pritožbo ustrezno dopolni, zlasti s predložitvijo izpodbijanih aktov. Pritožnik je nato dne 25. 10. 2001 ustavno pritožbo dopolnil in jo razširil še na sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 286/2001 z dne 27. 9. 2001, s katero je bila kot neutemeljena zavrnjena pritožnikova zahteva za varstvo zakonitosti. V tej vlogi meni, da ne držijo navedbe v obrazložitvi izpodbijane sodbe, da je bil zaloten pri tovorjenju 60 kg heroina in da ga tega tudi nihče ne obtožuje. Pritožnik še navaja, da bi ga po določbi četrtega odstavka 204.a člena ZKP preiskovalni sodnik moral že po uradni dolžnosti izpustiti iz pripora, ker državni tožilec ni v roku 48 ur vložil pisne zahteve za uvedbo postopka. Pred preiskovalnim sodnikom naj bi bil zaslišan 12. 12. 2000, državni tožilec pa naj bi šele 15. 12. 2000 vložil zahtevo za uvedbo postopka. Pritožnik tudi navaja, da je v priporu že enajst mesecev; obtožnica naj bi še ne bila pravnomočna kakor tudi ne razpisana glavna obravnava.
Navaja tudi, da bi za varščino zastavil del stanovanjske hiše, ki jo je podedoval, če bi bil zoper njega odrejen hišni pripor ali če bi bil izpuščen na prostost.
B.
4. Ustavno sodišče je vpogledalo spis Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. K 104/2001.
5. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. ZKP v 3. točki drugega odstavka 201. člena določa, da se sme pripor odrediti, če teža, način storitve ali okoliščine, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, in njene osebne lastnosti, prejšnje življenje kažejo na nevarnost, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi.
6. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) in v drugih odločitvah o pripornih zadevah opredelilo pogoje, pod katerimi je dopusten poseg v osebno svobodo posameznika. Po stališču Ustavnega sodišča mora sklepanje sodišča o obstoju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti temeljiti na konkretnih okoliščinah, iz katerih je mogoče napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da obstaja realna nevarnost, da bo obdolženec ponovil določeno specifično kaznivo dejanje. Sodišče mora nadalje ugotoviti, da obstoji nevarnost ponavljanja takšnega dejanja, ki pomeni ogrožanje varnosti ljudi. Nato pa mora ob uporabi načela sorazmernosti presoditi, ali je pripor neogibno potreben za dosego cilja (odvrnitev ponovitvene nevarnosti) ali pa ga je možno doseči tudi z odreditvijo katerega od milejših ukrepov.
7. Po presoji Ustavnega sodišča so vsa sodišča, kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijanih odločb, sprejela svoje odločitve o priporu v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji in v skladu s kriteriji, ki jih je postavilo Ustavno sodišče.
8. Temeljni pogoj za odreditev in podaljšanje pripora po Ustavi in ZKP je obstoj utemeljenega suma. Ustavno sodišče je že zavzelo stališče, da je preveritvi obstoja utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja po vložitvi obtožnice namenjen postopek ugovora zoper obtožnico (odločba št. Up-74/95 z dne 7.
7. 1995, OdlUS IV, 131). Če bi sodišče ob preizkusu obtožnice ugotovilo, da ni zadosti dokazov, da bi bil obdolženec utemeljeno sumljiv dejanja, ki je predmet obtožbe, bi moralo postopek ustaviti (4. točka 277. člena ZKP). Nujna posledica tega bi bila tudi odprava pripora. Sodišče je o pritožnikovem ugovoru zoper obtožnico odločilo dne 13. 7. 2001 in ga zavrnilo. Glede na navedeno in kot izhaja iz obrazložitve izpodbijanih sklepov je bilo ustavnim in zakonskim zahtevam po obstoju in preveritvi utemeljenega suma zadovoljeno. O obstoju ponovitvene nevarnosti so sodišča sklepala tako na podlagi teže kaznivega dejanja (kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa z mamili), načina storitve (član dobro organizirane skupine) in dejstva, da je šlo za 60 kg heroina. Prav tako so se sodišča opredelila do izvajanj pritožnika glede časa storitve kaznivega dejanja, časa, ki je pretekel do odreditve pripora, in dejstva, da v vmesnem času kaznivih dejanj ni ponavljal, pritožnikovega premoženjskega stanja in ostalih posebnih okoliščin primera. Te okoliščine, ki so jih sodišča upoštevala in ustrezno obrazložila, so tudi po mnenju Ustavnega sodišča takšne, da opravičujejo sklep o obstoju ponovitvene nevarnosti. Sklepanju sodišč o (p)osebnih okoliščinah primera v povezavi s težo predmetnega kaznivega dejanja in s tem realno možnostjo ponovitve očitanega kaznivega dejanja, pa ni mogoče odreči razumne presoje. Glede presoje, kakšna stopnja verjetnosti mora biti izkazana za realno ponovitev kaznivega dejanja, se Ustavno sodišče sklicuje tudi na svoje stališče v zadevi št. Up-205/95 (sklep z dne 9. 4. 1996, OdlUS V, 212), po katerem za presojo nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj, ki predstavljajo hudo ogrožanje varnosti ljudi, zadostuje za odreditev pripora nižja stopnja verjetnosti ponovitve kaznivega dejanja, kot v primerih, ko varnost ljudi ni tako hudo ogrožena. Pritožniku se namreč očita kaznivo dejanje nedovoljene proizvodnje in prometa z mamili, konkretno naj bi šlo kar za 60 kg heroina, ki je nedvomno zelo nevarno mamilo za zdravje in življenje ljudi. Pri tako hudem kaznivem dejanju je ob izkazani realni nevarnosti ponovitve tega kaznivega dejanja tudi po presoji Ustavnega sodišča pripor zoper pritožnika neogibno potreben za varnost ljudi. Iz obrazložitve izpodbijanih odločb je razvidno, da so sodišča glede na naravo in način storitve kaznivega dejanja ter dovolj prepričljivo ugotovljeno nevarnost ponavljanja istovrstnih kaznivih dejanj tudi utemeljeno sklepala, da je pripor neogibno potreben za varnost ljudi in da ga ni mogoče nadomestiti z milejšim ukrepom. S tem pa je bilo zadoščeno tudi pogoju sorazmernosti.
9. Z navajanjem okoliščin, ki naj bi utemeljevale odreditev hišnega pripora in javljanje na policijski postaji, ter navajanjem kršitev določb ZKP, pritožnik izpodbija pravilnost ugotovitve dejanskega stanja, pravno presojo sodišča in zmotno uporabo procesnega prava. Ustavno sodišče je v svojih odločitvah o ustavnih pritožbah že večkrat poudarilo, da ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ni pristojno presojati pravilnosti ugotovitev dejanskega stanja ter uporabe prava samih po sebi. Po ustaljeni ustavnosodni presoji se Ustavno sodišče pri odločanju o ustavni pritožbi omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču (tako že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998, OdlUS VII, 118).
10. Ker so sodišča pri odločanju o priporu presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo presojo razumno obrazložila, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave. Zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
11. Ustavna pravica iz 22. člena Ustave (enako varstvo pravic), ki je v razmerju do drugega odstavka 14. člena Ustave specialna ustavna pravica, med drugim zagotavlja, da sodišče vsakogar obravnava enako in da v njegovi zadevi odloči tako, kot sicer redno odloča v vsebinsko podobnih primerih. V postopku odreditve pripora in odločitve o podaljšanju pripora je treba v vsakem konkretnem primeru presojati obstoj pogojev, določenih z zakonom in Ustavo. Zato zatrjevanje pritožnika, da je on v priporu, čeprav se mu očita le storitev enega kaznivega dejanja, soobtoženka, kateri se očita storitev treh kaznivih dejanj in se brani s prostosti, očitno ne utemeljuje kršitve načela enakosti. Za kršitev pravice iz 22. člena bi lahko šlo, če bi bila izpodbijana sodna odločba tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da bi jo bilo mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno. Vendar tega izpodbijanim odločbam ni mogoče očitati.
12. Glede kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (23. člen Ustave) oziroma smiselnega zatrjevanja prekoračitve razumnega časa trajanja pripora pa je treba ugotoviti, da pritožnik pred vložitvijo ustavne pritožbe vsebinsko ni izčrpal pravnih sredstev, ki so mu bila na voljo oziroma tega ni izkazal. Pogoj izčrpanosti pravnih sredstev namreč ne velja le za posamični akt kot celoto, temveč tudi za vsako zatrjevano kršitev, na katero pritožnik opira svojo ustavno pritožbo. Po stališču Ustavnega sodišča (odločba št. Up-155/95 z dne 5. 12. 1996, OdlUS V, 190) je trajanje pripora v okviru razumnega časa eden od pogojev za morebitno podaljšanje pripora. Po določenem času trajanja pripora je sodišče poleg ostalih pogojev dolžno presojati tudi, ali je trajanje pripora še v okviru razumnega časa. Če sodišče prve stopnje te presoje ne opravi, ima priprti možnost kršitev pravice iz prvega odstavka 23. člena Ustave uveljavljati v pritožbi oziroma zahtevi za varstvo zakonitosti zoper odločitev o podaljšanju pripora. Iz izpodbijanih sodnih odločb je razvidno, da je pritožnik zoper sklep o podaljšanju pripora sicer vložil redno in izredno pravno sredstvo, vendar kršitve navedene ustavne pravice v njih ni uveljavljal. Zato v tem delu niso izpolnjene procesne predpostavke za obravnavanje ustavne pritožbe.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer