Up-366/00
Natisni
Opravilna št.:
Up-366/00
Datum odločitve:
26. 2. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.366.00
Akt:
Ustavna pritožba A. A. in B. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 619/99 z dne 22. 6. 2000 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1351/99 z dne 8. 9. 1999 in sodbo in sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 36/99 z dne 22. 4. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. in B. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 619/99 z dne 22. 6. 2000 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1351/99 z dne 8. 9. 1999 in sodbo in sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 36/99 z dne 22. 4. 1999 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker pritožnikoma z izpodbijanimi sodnimi odločbami niso bile kršene ustavne pravice, Ustavno sodišče njune ustavne pritožbe ni sprejelo.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Pravica do zasebne lastnine in dedovanja.

Varstvo pravic zasebnosti in osebnostnih pravic.

Nedotakljivost stanovanja.

Odkup stanovanja po SZ.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 33., 35., 36. čl.

Stanovanjski zakon (SZ), 111. do 114., 129. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 51., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. U-I-95/91 z dne 14. 5. 1992, Uradni list RS, št. 34/92 - OdlUS I,35.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
20. 10. 2000
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21268
Up-366/00-5
26. 2. 2002
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. in B. B. iz Ž., ki ju zastopa odvetniška družba C.-Č., o.p. - d.n.o., Z., na seji senata dne 26. februarja 2002
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. in B. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 619/99 z dne 22. 6. 2000 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1351/99 z dne 8. 9. 1999 in sodbo in sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 36/99 z dne 22. 4. 1999 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnika sta v pravdnem postopku od Sklada za izgradnjo nove pediatrične klinike (prvotožena stranka) in Mestne občine Ljubljana (drugotožena stranka) zahtevala predložitev seznama nadomestnih stanovanj in prodajo drugega primernega stanovanja pod pogoji iz Stanovanjskega zakona (Uradni list RS, št. 18/91 in nasl. - v nadaljevanju SZ). Zahtevala sta tudi izdajo začasne odredbe, s katero se toženima strankama prepove rušenje stavbe, v kateri se nahajata stanovanji, v katerih živita na podlagi najemne pogodbe, sklenjene s pravnim prednikom drugotožene stranke in katere sedanji lastnik je prvotožena stranka. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo zahtevku pritožnikov ter prvotoženi stranki naložilo, da jima mora omogočiti nakup drugega primernega stanovanja pod pogoji iz 119. in naslednjih členov SZ, drugotoženi stranki pa, da mora pritožnikoma predložiti seznam zasedenih in nezasedenih stanovanj, katerih lastnica je in ki jih mora ponuditi v odkup po ugodnostih SZ.
Izdalo je tudi začasno odredbo, s katero je prvotoženi stranki prepovedalo rušenje sporne stavbe in izvajanje kakršnihkoli priprav na rušenje. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku zoper prvotoženo stranko ugodilo na podlagi določbe drugega odstavka 129. člena SZ, po kateri mora lastnik hiše, ki je predvidena za rušenje, prejšnjemu imetniku stanovanjske pravice, ki v dveh letih po uveljavitvi SZ to zahteva, omogočiti nakup drugega primernega stanovanja pod pogoji iz osmega poglavja SZ.
Zoper prvostopenjsko odločbo so se pritožile vse pravdne stranke, Višje sodišče pa je pritožbam delno ugodilo tako, da je v celoti zavrnilo tožbeni zahtevek zoper prvotoženo stranko, v delu, v katerem je bilo odločeno o zahtevku zoper drugotoženo stranko, pa je sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo in vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V zvezi z zahtevkom zoper prvotoženo stranko je ugotovilo, da prvotožene stranke ne zavezuje dolžnost prodaje po 129. členu SZ, ker stanovanja ni pridobila z lastninjenjem, ampak na podlagi prodajnih pogodb, sklenjenih z dedinjo denacionalizacijskih upravičencev. Vrhovno sodišče je revizijo pritožnikov zoper pravnomočni del drugostopenjske odločbe zavrnilo. V izpodbijani sodbi je zavzelo stališče, da so zavezanci za prodajo po 129. členu SZ samo tisti lastniki, ki so to postali na podlagi določb o lastninjenju, ne pa tisti, ki so lastninsko pravico pridobili na kakšni drugi pravni podlagi. Med slednje po mnenju Vrhovnega sodišča spada tudi prvotožena stranka, zato pritožnika proti njej z zahtevkom za nadomestni odkup ne moreta uspeti.
2. Pritožnika vlagata ustavno pritožbo zoper naštete sodne odločbe. Menita, da sta upravičena do nakupa drugega primernega stanovanja na podlagi določbe drugega odstavka 129. člena SZ.
Ker jima tak nakup ni bil omogočen, zatrjujeta, da sta bila v primerjavi z drugimi imetniki stanovanjske pravice v podobnih sodnih sporih obravnavana neenako, s čimer naj jima bi bili kršeni pravica do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena in pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
Vrhovnemu sodišču očitata napačno in protiustavno razlago določbe 129. člena SZ. Po mnenju pritožnikov sprememba lastništva sporne zgradbe ne bi smela vplivati na njuno pravico do odkupa, prvotožena stranka pa je zavezana za prodajo po določbi 129. člena SZ ne glede na to, na kakšen način je pridobila lastninsko pravico na zgradbi. Z izpodbijanimi sodnimi odločbami naj bi jima bile kršene tudi pravica do premoženja iz 1. člena Protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP) ter pravica do varstva zasebnosti in osebnostnih pravic iz 35. člena Ustave in pravica do nedotakljivosti stanovanja iz 36. člena Ustave.
B.
3. Ustavna pritožba je dopustna samo zoper tiste dele izpodbijanih sodnih odločb, ki se nanašajo na odločitev o tožbenem zahtevku zoper prvotoženo stranko. Samo v tem delu so bila namreč izčrpana vsa pravna sredstva, kar je pogoj za dopustnost ustavne pritožbe (prvi odstavek 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS). V postopku s to ustavno pritožbo bo torej Ustavno sodišče izpodbijane sodne odločbe preizkusilo z vidika morebitne kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin le v zgoraj navedenem obsegu.
4. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v pravdnem postopku, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja in pri uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom ZUstS Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. V obravnavanem primeru Ustavno sodišče torej ni pristojno presojati, ali so sodišča pri odločanju pravilno uporabila ter razlagala določbe SZ. Z vidika kršitev zatrjevanih ustavnih pravic bo Ustavno sodišče preverilo, ali so sodišča v izpodbijanih sodnih odločbah zavzela kakšno stališče, ki bi bilo sporno z vidika ustavnih pravic, ter ali so z izpodbijano odločitvijo neutemeljeno odstopila od ustaljene sodne prakse in s tem kršila pravico pritožnikov iz 22. člena Ustave.
5. Navedenih pomanjkljivosti izpodbijanim sodnim odločbam ni mogoče očitati. Izpodbijani odločitvi Višjega in Vrhovnega sodišča o zavrnitvi tožbenega zahtevka zoper prvotoženo stranko temeljita na stališču, da dolžnost prodaje nadomestnega stanovanja na podlagi določbe drugega odstavka 129. člena SZ zavezuje samo tiste lastnike stanovanj, ki so lastninsko pravico pridobili na podlagi določb o lastninjenju po 111. do 114. členu SZ (to so lastniki, ki jih zavezuje dolžnost prodaje po določbi 117. člena SZ), ne pa lastnike, ki so lastninsko pravico pridobili na podlagi kakšnega drugega pravnega naslova. Ni mogoče pritrditi pritožnikoma v zatrjevanju, da je taka razlaga določbe 129. člena SZ v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave.
6. SZ je z določbami VIII. poglavja določil način in pogoje za lastninjenje in privatizacijo stanovanj. Z določbami členov od 111 do 114 je določil krog oseb, ki so po 117. členu zavezane stanovanje prodati upravičencem do odkupa. Določba 129. člena SZ pa ne širi ali oži tako določenega kroga zavezancev oziroma upravičencev do odkupa po SZ, temveč le ureja primere, ko se stanovanje, ki bi bilo po navedenih določbah SZ sicer lahko predmet privatizacije, nahaja v hiši, predvideni za rušenje.
Uporaba določbe o nadomestnem odkupu na podlagi določbe 129. člena SZ torej pride v poštev le takrat, kadar je edina ovira, zaradi katere ne more priti do odkupa stanovanja, na katerem ima upravičenec stanovanjsko pravico, dejstvo, da se stanovanje nahaja v hiši, ki je predvidena za rušenje, sicer pa so izpolnjeni vsi pogoji, ki jih za odkup predpisuje SZ.
7. Zgolj okoliščina, da je objekt predviden za rušenje, namreč ne more učinkovati tako, da bi lastnik stanovanja, ki sicer po določbah SZ ni zavezanec za prodajo stanovanja, zaradi te okoliščine postal zavezan za prodajo. V nasprotnem primeru bi imetniki stanovanjske pravice zaradi okoliščine rušenja pridobili več pravic glede odkupa, kot bi jih imeli, če objekt ne bi bil predviden za rušenje. Določba 129. člena SZ torej najemniku stanovanja ne daje pravice do odkupa stanovanja, če je sicer na podlagi določb SZ ni imel (npr. zaradi
denacionalizacije stanovanja). Glede na to, da je iz obrazložitve izpodbijanih sodnih odločb razvidno, da gre v obravnavanem primeru za stanovanje, ki je bilo v
denacionalizacijskem postopku vrnjeno denacionalizacijskima upravičenkama, pa Ustavno sodišče dodaja, da je že z odločbo št. U-I-95/91 z dne 14. 5. 1992 (Uradni list RS, št. 34/92 in OdlUS I, 35) presodilo, da prejšnji imetnik stanovanjske pravice na stanovanju, ki je predmet denacionalizacije, s tem ko nima pravice do odkupa, ni diskriminiran, zaradi česar s tem ni kršeno načelo enakosti pred zakonom.
8. Pritožnika kršitve pravice iz 22. člena Ustave, ki je izpeljava splošnega načela enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave v postopkih pred sodišči, tudi nista izkazala s pavšalnimi trditvami o odstopu od sodne prakse. Kršitev pravice do enakega varstva pravic bi namreč bila podana, če bi sodišča v obravnavani zadevi odločila napačno in brez utemeljenega razloga drugače, kot sicer odločajo sodišča v primerih, ki so v bistvenih okoliščinah podobni obravnavanemu. Tega pritožnika ne izkažeta, splošno zatrjevanje, da so prejšnji imetniki stanovanjske pravice v podobnih sporih imeli pravico do nakupa drugega primernega stanovanja, pa ne izkazuje kršitve navedene ustavne pravice.
9. Za izkazanost kršitve pravice do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave (pritožnika sicer uveljavljata kršitev 1. člena 1.
Protokola k EKČP, iz vsebine njunih navedb pa izhaja, da je mogoče šteti, da uveljavljata kršitev pravice do zasebne lastnine iz 33. člen Ustave), sama trditev, da je izpodbijana sodba napačna, ne zadošča, tudi če bi bila utemeljena. Za kršitev bi šlo le v primeru, če bi sodišče ob odločanju zavzelo kakšno pravno stališče, ki bi bilo z vidika te ustavne pravice nesprejemljivo. Da sodiščem tega ni mogoče očitati, pa je razvidno iz prejšnjih točk obrazložitve tega sklepa.
10. Svojih zatrjevanj o kršitvah pravice do varstva zasebnosti in osebnostnih pravic iz 35. člena Ustave in pravice do nedotakljivosti stanovanja iz 36. člena Ustave z izpodbijanimi sodnimi odločbami pritožnika ne utemeljita. Zgolj dejstvo, da določbe SZ razumeta drugače, ko jih v izpodbijanih sodnih odločbah razume sodišče, pa za ugotovitev takšnih kršitev ne zadošča. Ker Ustavno sodišče v postopku s to ustavno pritožbo preverja le morebitne kršitve ustavnih pravic, ki so bile storjene z izpodbijanimi sodnimi odločbami, očitkov o kršitvi pravic iz 35. in 36. člena Ustave, ki jih pritožnika naslavljata na prvotoženo stranko, ne more presojati. Tudi navedbe pritožnikov o kršitvi predkupne pravice in protipravnem ravnanju prvotožene stranke za odločitev v obravnavani zadevi niso relevantne, saj predkupna pravica pritožnikov na spornem stanovanju ni bila predmet odločanja sodišča v konkretnem sodnem postopku, v katerem so bile izdane izpodbijane odločbe.
11. Ker z izpodbijanimi sodnimi odločbami pritožnikoma očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, Ustavno sodišče njune ustavne pritožbe ni sprejelo.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS in šeste alinee 52. člena Poslovnika Ustavnega sodišča Republike Slovenije (Uradni list RS, št.49/98) v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam-Lukić.
Predsednik senata
dr. Lojze Ude