Up-106/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-106/02
Datum odločitve:
25. 4. 2002
Objavljeno:
OdlUS XI, 128
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.106.02
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 95/2002 z dne 14. 2. 2002 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XII Pg 89/2001-2 z dne 24. 12. 2001 ter sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XII Pg 89/2001-10 z dne 8. 1. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 95/2002 z dne 14. 2. 2002 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XII Pg 89/2001-2 z dne 24. 12. 2001 ter sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XII Pg 89/2001-10 z dne 8. 1. 2002 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Iz pravice do uporabe jezika (62. člen Ustave) ne izhaja zahteva, da si stranka lahko izbere pooblaščenca, ki slovenskega jezika ne razume, in da zato pridejo v poštev ustavna jamstva glede prevajanja.
Ni v nasprotju s pravico do enakega varstva pravic (22. člen Ustave), če sodišče po tem, ko je začasno odredbo izdalo brez predhodne možnosti nasprotne stranke, da se izjavi, po ugovoru te stranke ne zagotovi osemdnevnega roka za odgovor na ugovor, pač pa v primeru, ko začasna odredba predstavlja hud poseg v položaj domnevnega dolžnika zagotovi hitro obravnavanje ugovora.
Z domnevno vsebinsko nepravilnostjo odločitve sodišča ni mogoče utemeljevati trditve, da gre za kršitev pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave).
Zavrnitev izdaje začasne odredbe lahko povzroči kršitev pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave) le, če brez začasne odredbe pritožnik tudi ob morebitnem uspehu v pravdi smisla sodnega varstva več ne more doseči.
Geslo:
Pravica do uporabe svojega jezika in pisave.
Svobodna gospodarska pobuda.
Varstvo konkurence.
Pravica do sodnega varstva.
Enako varstvo pravic.
Začasna odredba.
Pravna podlaga:
Ustava, 22., 23., 62., 74. čl.
Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 6. čl.
Zakon o pravdnem postopku (ZPP), 87. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
4. 3. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21426
Dokument v PDF obliki:
Up-106-02.pdf
139 KB
Prenesite datoteko
Up-106/02-8
25. 4. 2002
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A. A. A. A. B.V. B., Ž., ki jo zastopa odvetniška pisarna C. & C., d.n.o., o.p., Z., na seji senata dne 25. aprila 2002
sklenilo:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 95/2002 z dne 14. 2. 2002 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XII Pg 89/2001-2 z dne 24. 12. 2001 ter sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XII Pg 89/2001-10 z dne 8. 1. 2002 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Sodišče prve stopnje je na predlog pritožnika (v postopku zavarovanja upnika) izdalo začasno odredbo, s katero je prvemu dolžniku (Pivovarna V.) prepovedalo razpolaganje s 54 818 delnicami Pivovarne U. ter vsak nadaljnji nakup njenih delnic.
Ugovor prvega dolžnika je sodišče prve stopnje s sklepom zavrnilo. Pritožbi prvega dolžnika pa je Višje sodišče ugodilo in sklep sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je predlog za izdajo začasne odredbe zavrnilo z utemeljitvijo, da upnik ni verjetno izkazal obstoja terjatve (glede ugotovitve ničnosti prodajne pogodbe med dolžnikoma in glede zahtevka, naj prvi dolžnik vrne delnice drugemu dolžniku).
2. V ustavni pritožbi pritožnik navaja, da je manjšinski delničar Pivovarne U. in da je podal javno ponudbo za prevzem te pivovarne, prvi dolžnik pa je njegov konkurent pri nakupu delnic. Meni, da je prvi dolžnik (skupaj z odvisno družbo) kršil pravila Zakona o prevzemih (Uradni list RS, št. 23/99 - ZPre), saj je brez javne ponudbe (skupaj z odvisnimi in "prijateljskimi" družbami) pridobil več kot 25% delnic s sporno prodajno pogodbo z drugim dolžnikom (Slovenska odškodninska družba). V postopku z ugovorom naj bi sodišče prve stopnje kršilo pravico do uporabe svojega jezika po 62. členu Ustave.
Pooblaščenec pritožnika naj bi na naroku navedel, da se ga udeležuje stranka, ki ne govori slovensko, in da zato zahteva prevajanje, sodišče pa naj bi to zahtevo neutemeljeno zavrnilo.
Pritožnik navaja, da je to kršitev uveljavljal tudi pred sodiščem druge stopnje v odgovoru na pritožbo, za vložitev pritožbe pa ni mogel imeti pravnega interesa, saj je v postopku pred sodiščem prve stopnje uspel. Meni, da instančno sodišče ob ugotovitvi, da je v postopku pred nižjim sodiščem bila storjena absolutno bistvena kršitev postopka, ne bi smelo v škodo pritožnika spremeniti sklepa, pač pa bi kvečjemu lahko sklep sodišča prve stopnje razveljavilo in mu zadevo vrnilo v nov postopek. Ker Višje sodišče ni tako ravnalo, naj bi bila kršena tudi pravica do pravnega sredstva po 25. členu Ustave.
Odločitev Višjega sodišča naj bi bila tudi v nasprotju z ustaljeno sodno prakso, po kateri naj bi smelo sodišče druge stopnje spremeniti sodno odločbo sodišča prve stopnje le, ko poleg drugih pogojev niso bile ugotovljene absolutno bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Zaradi odstopa od ustaljene sodne prakse naj bi bila kršena pravica do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave. Ta pravica pa naj bi bila kršena tudi zato, ker sodišče prve stopnje pritožniku ni zagotovilo osemdnevnega roka za odgovor na ugovor dolžnika, medtem ko je nasprotna stranka imela osemdnevni rok za odgovor na predlog za izdajo začasne odredbe. Zaradi teh kršitev naj pritožnikov pooblaščenec ne bi imel možnosti kvalitetnega zastopanja pritožnika v postopku. Glede vsebine odločitve pritožnik meni, da je upravičen uveljavljati ničnost sporne pogodbe tudi glede na pravila o nedopustnih koncentracijah podjetij. Če ima pravico uveljavljati ničnost koncentracij Urad za varstvo konkurence, naj bi to pravico še toliko bolj imelo neposredno prizadeto podjetje. Pritožnik navaja, da je Višje sodišče s tem, ko je zaradi napačne uporabe materialnega prava odreklo pritožniku pravno varstvo pred z Ustavo prepovedanimi ravnanji nelojalne konkurence, kršilo pravico do sodnega varstva po 23. členu Ustave. Ta pravica naj bi bila kršena tudi s tem, da je Višje sodišče pritožniku odreklo pravni interes za uveljavljanje ničnosti. Sodišče naj bi ob odreku pravnega interesa prezrlo oziroma napačno ocenilo trditve pritožnika v zvezi s preprečevanjem omejevanja konkurence. Višje sodišče naj bi v nasprotju z Ustavo skrčilo določbe o prepovedi nelojalne konkurence le na dejanja, storjena na trgu v zvezi z gospodarsko dejavnostjo podjetja. Pritožnik meni, da so prepovedana tudi dejanja nelojalne konkurence na trgu vrednostnih papirjev, ne glede na to, ali je nakup vrednostnih papirjev glavna dejavnost vpletenih gospodarskih organizacij.
Sicer pa naj bi bilo sporno ravnanje v tesni zvezi z gospodarsko dejavnostjo obeh strank. Pritožnik s tem v zvezi še predlaga, da kolikor Zakona o varstvu konkurence (Uradni list RS, št. 18/93, 56/99 - v nadaljevanju ZVK) ni mogoče razlagati drugače, kot ga je uporabilo Višje sodišče, Ustavno sodišče razveljavi tiste določbe tega zakona, ki takšno razlago omogočajo. Pritožnik navaja, da imajo opisane kršitve zanj pomembne posledice, saj njegove terjatve sedaj niso zavarovane, kar omogoča prvemu dolžniku, da v skladu s svojo prakso nakupov prek "prijateljskih" družb razprši sporne delnice in s tem onemogoči uveljavljanje zahtevka. Zaradi obsega in očitnosti navedenih kršitev naj bi bilo izkazana tudi kršitev pravice do pravičnega in nepristranskega sojenja po 6. členu Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP). Tudi s tem, ko naj bi Višje sodišče samo navedlo, da je odgovor na pritožbo upoštevalo le v delu, ki se nanaša na absolutno bistvene kršitve postopka, in ko naj bi spregledalo trditve in dokazne predloge pritožnika, naj bi bila kršitev te pravice izkazana.
Pritožnik predlaga tudi zadržanje učinkovanja izpodbijanega sklepa. V dopolnitvi ustavne pritožbe se pritožnik še sklicuje na stališča v teoriji, iz katerih naj bi izhajalo, da je domet določb o prepovedi nelojalne konkurence treba razumeti širše in da je tudi trgovanje z delnicami treba šteti kot gospodarski promet. V nadaljnji dopolnitvi ustavne pritožbe pritožnik še dodatno utemeljuje, da je imel pravni interes za ugotavljanje ničnosti predmetne pogodbe. Navaja, da bi prvi dolžnik v primeru, če bi v tej pravdi izgubil, nato pa še vedno hotel pridobiti delnice Pivovarne U., moral objaviti javno ponudbo, v tej javni ponudbi pa bi pritožnik delnice te pivovarne lahko tudi prodal. Pritožnik meni, da Višje sodišče ni razumelo obrazložitve sodišča prve stopnje, njegov sklep naj bi bil brez razumne pravne obrazložitve, površnost pri obravnavanju pritožnikove zadeve pa naj bi kazala na arbitrarnost, odločitev pa naj bi kršila njegovo pravico do poštenega in nepristranskega sojenja.
B.
3. Za kršitev pravice do uporabe svojega jezika po 62. členu Ustave ne gre. Predvsem je treba upoštevati ugotovitev sodišča prve stopnje, da v postopku ni bilo izkazano, ali je tujka, ki je uveljavljala pravico do uporabe svojega jezika zastopnica ali le pooblaščenka stranke. Če gre le za pooblaščenko (kot vsaj izhaja tudi iz pooblastila, ki je priloženo ustavni pritožbi), potem sodišče s tem, ko ni zagotovilo prevajanja, ni kršilo ustavnih pravic pritožnice. Ustavno sodišče v skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) presoja le kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin in ne kršitev zakona. Zahteve 62. člena Ustave so spoštovane, če se pravica do uporabe svojega jezika zagotovi stranki (oziroma njenemu zastopniku, kadar gre za stranko, ki nima procesne sposobnosti, ali stranko, ki je pravna oseba). Ni ustavna zahteva, da si stranka lahko kot pooblaščenca za zastopanje pred sodiščem v Republiki Sloveniji izbere osebo, ki slovenskega jezika ne razume, in da zato v poštev pridejo na Ustavi temelječa jamstva glede prevajanja.
Sicer pa tudi iz pogoja, da je pooblaščenec stranke pred Okrožnim sodiščem lahko le oseba, ki ima opravljen pravniški državni izpit (tretji odstavek 87. člena Zakona o pravdnem postopku; Uradni list RS, št. 26/99 - ZPP), logično izhaja, da je pooblaščenec pred tem sodiščem lahko le oseba, ki razume slovenski jezik. Prav tako ni v nasprotju s pravico do uporabe jezika tudi pravno stališče sodišča, da bi stranka morala upoštevati, da je postopek za izdajo začasne odredbe hiter in nujen in da bi zato ob poštenem izvrševanju svojih pravic lahko že predhodno in ne šele na samem naroku zahtevala prevajanje.
Ker za kršitev pravice do uporabe lastnega jezika sploh ne gre, Ustavnemu sodišču ni treba odgovarjati na vprašanje, ali bi sicer takšno kršitev lahko upoštevalo, če bi bila storjena v škodo stranke, ki je v postopku pred sodiščem, ki je to kršitev povzročilo, uspela.
4. Iz pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave med drugim izhaja, da sodišče ne sme samovoljno oz. arbitrarno odstopiti od uveljavljene in enotne sodne prakse. Ta zahteva v obravnavani zadevi ni bila prekršena. Pritožnik ne izkaže enotne in uveljavljene sodne prakse glede vprašanja, ali sme instančno sodišče v primeru, ko je sodišče prve stopnje sicer odločilo v korist ene stranke, ob tem pa je v škodo te stranke bila storjena kakšna absolutno bistvena kršitev pravdnega postopka, sodbo ob ugotovitvi napačne uporabe materialnega prava spremeniti, ali pa mora sodbo sodišča prve stopnje razveljaviti in zadevo vrniti v nov postopek. Pritožnik prilaga le eno sodbo Vrhovnega sodišča (kar enotne in uveljavljene sodne prakse še ne izkazuje), predvsem pa iz te zadeve tudi ni mogoče oceniti, ali bi stališče, da instančno sodišče izpodbijane sodbe ne sme spremeniti, če so bile storjene absolutno bistvene kršitve postopka, bilo sprejeto tudi, če gre za absolutno bistveno kršitev postopka, na katero sodišče ne pazi po uradni dolžnosti (kot je to glede kršitev pravice do uporabe jezika). Priložena sodba se s tem vprašanjem ne ukvarja in tudi sicer problematika zveze med absolutno bistvenimi kršitvami postopka in možnostjo spremembe sodbe za odločitev v tisti zadevi ni bila bistvena. Omenjeno pravno stališče je tedaj sodišče izreklo obiter dictum, kar tudi z vidika učinkov v zvezi s pravico iz 22. člena Ustave ne more imeti takšnih učinkov, kot jih imajo pravna stališča sodišča, na katerih sodba temelji (ratio decidendi). Sicer pa za odstop od sodne prakse glede vprašanja, ali se lahko v korist stranke, ki se ni pritožila, upoštevajo absolutne bistvene kršitve postopka, ne more iti tudi zato, ker po oceni sodišč za kršitev v obravnavani zadevi sploh ne gre.
5. Pravilno ugotavlja pritožnik, da je nasprotna stranka imela osemdnevni rok za odgovor na predlog za izdajo začasne odredbe, vendar pa pozablja, da je sodišče začasno odredbo izdalo še preden se je nasprotna stranka o tem sploh lahko izjavila. Res je, da mora pravica do kontradiktornega postopka po 22. členu Ustave biti spoštovana tudi v postopku za izdajo začasne odredbe, vendar pa je glede na naravo instituta treba upoštevati tudi zahtevo po hitrosti odločanja. Iz tega pa izhaja tako ugotovitev, da ni v nasprotju z Ustavo, če sodišče o predlogu za začasno odredbo v breme domnevnega dolžnika odloči še preden da možnost nasprotni stranki, da se o tem izjavi, kot tudi ni v nasprotju z Ustavo, če se v breme predlagatelja s skrajševanjem roka za odgovor na ugovor zagotovi hitrost odločanja v ugovornem postopku. Ni v nasprotju s pravico do izjave v postopku niti splošno z zahtevo po enakopravnem obravnavanju strank, če sodišče po tem, ko je začasno odredbo izdalo brez predhodne možnosti nasprotne stranke, da se izjavi (da je s tem hitro in učinkovito zavarovalo položaj predlagatelja), po ugovoru te stranke ne zagotovi osemdnevnega roka za odgovor na ugovor, pač pa v primeru, ko začasna odredba predstavlja hud poseg v položaj domnevnega dolžnika, zagotovi hitro obravnavanje ugovora. Ker je pritožniku možnost odgovora na ugovor bila zagotovljena (skrajšani rok pa, kot je obrazloženo zgoraj, glede na naravo postopka ni v nasprotju s kakšno ustavno pravico), se Ustavnemu sodišču ni treba opredeljevati do vprašanja, ali iz ustavne pravice do izjave v postopku pravica do odgovora na ugovor sploh izhaja ali pa je zadostna kontradiktornost v pisnem postopku vzpostavljena že s tem, da se je predlagatelj lahko izjavil v predlogu za začasno odredbo, nasprotna stranka pa v ugovoru.
6. Pravica do sodnega varstva po 23. členu Ustave je ustavno procesno jamstvo in domnevne kršitve te pravice ni mogoče utemeljevati z navedbo, da naj bi bila izpodbijana sodna odločba po vsebini napačna. V delu, ki kršitev pravice do sodnega varstva utemeljuje z domnevno napačno vsebinsko odločitvijo sodišč, je ustavna pritožba zato nesklepčna. Pa tudi sicer je treba upoštevati, da pravica do izdaje začasne odredbe kot sredstva zavarovanja iz te ustavne določbe neposredno ne izhaja. Le ob dodatnem pogoju, namreč, da je začasna odredba nujno sredstvo, ki preprečuje, da bi v času postopka pred sodiščem prišlo do ravnanj, ki bi povzročila, da sodno varstvo ne bi več moglo doseči svojega namena (npr. če že v času postopka upniku nastaja nenadomestljiva škoda), je ta institut zavarovanja mogoče obravnavati v zvezi s pravico do učinkovitega sodnega varstva po 23. členu Ustave. Zato celo v primeru, ko bi sodišče npr. zavrženje ali zavrnitev predloga za izdajo začasne odredbe utemeljilo s pravnim naziranjem, ki je v nasprotju s kakšno ustavno pravico ali temeljno svoboščino, to še ne bi zadoščalo za utemeljitev kršitve pravice do sodnega varstva po 23. členu Ustave. Pritožnik bi moral izkazati, da brez izdaje začasne odredbe tudi namena sodnega varstva kljub morebitni pozitivni odločitvi o tožbenem zahtevku več ne bi mogel doseči. Zadostnih trditev v tej smeri pa ustavna pritožba ne vsebuje. Skopa navedba o domnevni praksi dolžnika, da delnice razprši na "prijateljske družbe" in da naj bi bilo s tem uveljavljanje zahtevka onemogočeno, za izkaz takšnih posebnih okoliščin, ki bi odločitvi o izdaji začasne odredbe dale pomen ustavne pravice do sodnega varstva po 23. členu Ustave, ne zadošča.
7. Navedbe iz 6. točke obrazložitve tega sklepa je treba upoštevati tudi ob presoji zatrjevane kršitve 74. člena Ustave glede varstva konkurence. Tudi glede tega je namreč treba upoštevati, da odločitev sodišča še ne pomeni odločitve o tožbenem zahtevku in tudi ni izključeno, da bo pritožnik s svojim naziranjem o dometu določb o prepovedi nelojalne konkurence (in lastni legitimaciji za uveljavljanje domnevnih kršitev) v nadaljnjem postopku uspel. Ker pritožnik ni izkazal posebnih okoliščin, iz katerih bi izhajalo, da brez izdaje začasne odredbe domnevne kršitve svobodne konkurence več ne bi bilo mogoče odpraviti, ni razloga, da bi se Ustavno sodišče že v fazi postopka, ko gre le za odločitev o začasni odredbi, opredeljevalo do teh vprašanj (in tudi ne do vprašanja, ali iz tretjega odstavka 74. člena Ustave glede varstva konkurence izhajajo človekove pravice ali temeljne svoboščine, da bi jih tako bilo mogoče varovati v postopku z ustavno pritožbo).
8. Navedb pritožnika, s katerimi uveljavlja, da bi mu pravni interes za ugotavljanje ničnosti morali priznati tudi glede na določbe Zakona o preprečevanju omejevanja konkurence (Uradni list RS, št. 56/99 - ZPOmK), ni mogoče upoštevati. Glede teh argumentov pritožnik ni po vsebini izčrpal pravnih sredstev, saj se v odgovoru na pritožbo (in tudi ne v predlogu za izdajo začasne odredbe) na ta vidik (s katerim bi verjetno izkazoval obstoj terjatve) ni skliceval. Zahteva po izčrpanju pravnih sredstev po 51. členu ZUstS pa ne pomeni le zahteve, da pritožnik pred vložitvijo ustavne pritožbe vloži pravna sredstva v okviru sodnega postopka (pritožba, eventualno revizija), pač pa tudi, da se že v teh pravnih sredstvih sklicuje na okoliščine oziroma argumente, ki jih nato uveljavlja v ustavni pritožbi. Sicer pa iz navedb ustavne pritožbe tudi ni razvidno, v nasprotju s katero ustavno pravico naj bi bilo pravno stališče, da je za presojo nedopustnosti koncentracij pristojen izključno Urad za varstvo konkurence.
9. Ustavno procesno jamstvo je tudi pravica do nepristranskega sojenja po 23. členu Ustave (oz. po 6. členu EKČP), zato očitek, da je odločitev sodišča napačna in da je s tem sodišče nepravilno odločilo v korist nasprotne stranke - tudi če je ta očitek utemeljen - še ne izkazuje kršitve te pravice. Tudi navedba Višjega sodišča, da je odgovor na pritožbo upoštevalo le v delu, ki se nanaša na zatrjevano absolutno bistveno kršitev postopka, ne more zbuditi suma o kršitvi pravice do nepristranskega sojenja, saj to ravnanje sodišča temelji na stališču, da odgovor na pritožbo v postopku izdaje začasne odredbe ni predviden.
10. Predloga, naj Ustavno sodišče v primeru, če je Višje sodišče ZVK razlagalo pravilno, začne postopek za oceno ustavnosti spornih določb tega zakona, ni mogoče upoštevati, saj podrejene pobude za presojo ustavnosti zakona ZUstS ne predvideva.
11. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo. Zato tudi ni bilo treba odločiti o predlogu za začasno zadržanje izpodbijanega sklepa.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Janez Čebulj.
Predsednik senata
dr. Lojze Ude