Up-479/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-479/02
Datum odločitve:
10. 12. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.479.02
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. III Ips 42/2002 z dne 20. 6. 2002

Ustavna pritožba družbe A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 95/2002 z dne 14. 2. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. III Ips 42/2002 z dne 20. 6. 2002 se ne sprejme.

Ustavna pritožba družbe A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 95/2002 z dne 14. 2. 2002 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo. Zato tudi ni bilo treba odločiti o predlogu za začasno zadržanje izpodbijanega sklepa.
Ustavno sodišče je že odločalo o pritožnikovi ustavni pritožbi zoper sklep sodišča druge stopnje (sklep Ustavnega sodišča št.
Up106/02 z dne 25. aprila 2002). Ustavna pritožba istega pritožnika zoper isto sodno odločbo ni dovoljena in zato jo je Ustavno sodišče zavrglo.
Geslo:
Enako varstvo pravic.

Zavrženje ustavne pritožbe zoper isto sodno odločbo.
Pravna podlaga:
Ustava (URS), 22. čl.

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 6. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 6., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
30. 7. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21969
Up-479/02-6
18. 12. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A. A. A. A. B.V., B., Ž., ki jo zastopa odvetniška pisarna C. & C., d.n.o., o.p., Z., na seji senata dne 10. decembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba družbe A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št.
III Ips 42/2002 z dne 20. 6. 2002 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba družbe A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 95/2002 z dne 14. 2. 2002 se zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Sodišče prve stopnje je na predlog pritožnika (v postopku zavarovanja upnika) izdalo začasno odredbo, s katero je prvemu dolžniku (Pivovarna Č.) prepovedalo razpolaganje s 54.818 delnicami Pivovarne D. ter vsak nadaljnji nakup njenih delnic.
Ugovor prvega dolžnika je sodišče prve stopnje s sklepom zavrnilo. Pritožbi prvega dolžnika pa je Višje sodišče ugodilo in sklep sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je predlog za izdajo začasne odredbe zavrnilo z utemeljitvijo, da upnik ni verjetno izkazal obstoja terjatve (glede ugotovitve ničnosti prodajne pogodbe med dolžnikoma in glede zahtevka, naj prvi dolžnik vrne delnice drugemu dolžniku). Zoper ta sklep je Državno tožilstvo Republike Slovenije vložilo zahtevo za varstvo zakonitosti, Vrhovno sodišče pa jo je z izpodbijanim sklepom zavrnilo. Pritrdilo je stališču Višjega sodišča, da upnik ni izkazal verjetnega obstoja terjatve.
2. V ustavni pritožbi pritožnik navaja, da je manjšinski delničar Pivovarne D. in da je podal javno ponudbo za prevzem te pivovarne, prvi dolžnik pa je njegov konkurent pri nakupu delnic. Meni, da je prvi dolžnik (skupaj z odvisno družbo) kršil pravila Zakona o prevzemih (Uradni list RS, št. 23/99 - ZPre), saj je brez javne ponudbe (skupaj z odvisnimi in "prijateljskimi" družbami) pridobil več kot 25% delnic s sporno prodajno pogodbo z drugim dolžnikom (Slovenska odškodninska družba). Ravnanje dolžnika naj bi bilo v nasprotju z dobrimi poslovnimi običaji.
Sodišče naj bi v nasprotju z Ustavo skrčilo določbe o prepovedi nelojalne konkurence le na dejanja, storjena na trgu v zvezi z gospodarsko dejavnostjo podjetja. Pritožnik meni, da je takšno gledanje zastarelo in da zanj v teoriji ni opore, v nasprotju pa naj bi bilo tudi z zakonom, saj naj bi Vrhovno sodišče zožilo samo definicijo nastopanja na trgu. Meni, da so prepovedana tudi dejanja nelojalne konkurence na trgu vrednostnih papirjev, ne glede na to, ali je nakup vrednostnih papirjev glavna dejavnost vpletenih gospodarskih organizacij. Sicer pa naj bi bilo sporno ravnanje v tesni zvezi z gospodarsko dejavnostjo obeh strank.
Sklicuje se na stališča v teoriji in v tujih ureditvah, iz katerih naj bi izhajalo, da je domet določb o prepovedi nelojalne konkurence treba razumeti širše in da je tudi trgovanje z delnicami treba šteti kot gospodarski promet, pri katerem lahko pride do nelojalne konkurence. Meni, da ni dobil odgovora na argument, da na ugodnejši položaj dejavnosti na trgu vplivajo tudi taka dejanja, kot je prevzem konkurenčnega podjetja.
Pritožnik opozarja, da je holding; dejavnost holdinga pa je prav ustanavljanje, financiranje in upravljanje podjetij, ki jih ima v večinski lasti. Meni, da gre za kršitev pravice do zasebne lastnine po 33. členu Ustave in pravice do svobodne gospodarske pobude po 74. členu Ustave. Meni, da iz pravice do zasebne lastnine izhaja, da je upravičen do izenačitve položaja glede možnosti svobodnega razpolaganja s podjetniškim premoženjem.
Meni, da je s tem, ko sodišče dopušča nelojalno ravnanje enega konkurenta, nujno v slabšem položaju. Meni, da bi le dosledno sankcioniranje dejanj nelojalne konkurence lahko učinkovito zavarovalo ustavne pravice. Svobodna gospodarska pobuda naj bi se lahko razvila le v pogojih poštene konkurence. Pritožnik navaja, da imajo opisane kršitve zanj pomembne posledice, saj njegove terjatve sedaj niso zavarovane, kar omogoča prvemu dolžniku, da v skladu s svojo prakso nakupov prek "prijateljskih" družb razprši sporne delnice in s tem onemogoči uveljavljanje zahtevka. Nenadomestljivo škodo naj bi izkazovalo namigovanje predstavnikov prvega dolžnika, da se le ta dogovarja o prodaji delnic tretji, doslej neznani družbi. Da bo pritožnik prodal sporne delnice, naj bi bilo tudi edino logično. Navaja, da nenadomestjivosti škode ne more še bolj konkretizirati, saj ta izhaja iz sfere ravnanja dolžnika. Zaradi obsega in očitnosti navedenih kršitev naj bi bila izkazana tudi kršitev pravice do pravičnega in nepristranskega sojenja po 6. členu Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP). Ta pravica ter pravica do sojenja pred neodvisnim in nepristranskim sodiščem po 23. členu Ustave naj bi bila kršena tudi s tem, da je sodišče opustilo vsakršno analizo argumentov pritožnika, da se je večina poslancev vnaprej politično opredelila proti prevzemu Pivovarne D., da se sistematično medijsko podpira poteze prvega dolžnika, da je Agencija za trg vrednostnih papirjev popolnoma neaktivna in da je Urad za varstvo konkurence postopal nerazumljivo, arbitrarno in samovoljno, ko je spremenil svojo predhodno odločitev. Pritožnik ustavno pritožbo vlaga zoper sklep Vrhovnega sodišča in zoper sklep Višjega sodišča. Predlaga razveljavitev obeh sklepov in vrnitev zadeve Višjemu sodišču v ponovno odločanje. Predlaga tudi zadržanje učinkovanja izpodbijanega sklepa.
3. Nasprotna stranka iz postopka zavarovanja (dolžnik) Pivovarna Č. d.d. je vložila odgovor na ustavno pritožbo, vendar ga Ustavno sodišče ni upoštevalo, saj se kontradiktornost postopka z ustavno pritožbo vzpostavi šele, ko je ustavna pritožba sprejeta v obravnavo (smiselno po 56. členu Zakona o Ustavnem sodišču - v nadaljevanju ZUstS)
B.
4. Ustavno sodišče je v tej zadevi že odločalo o pritožnikovi ustavni pritožbi zoper sklep sodišča druge stopnje (sklep Ustavnega sodišča št. Up106/02 z dne 25. aprila 2002). Ustavna pritožba istega pritožnika zoper isto sodno odločbo ni dovoljena in zato jo je Ustavno sodišče zavrglo.
5. V prejšnji točki navedeno ustavno pritožbo je pritožnik vložil še preden je v isti zadevi Državno tožilstvo vložilo zahtevo za varstvo zakonitosti. Ustavna pritožba pritožnika je zato v delu, v katerem se nanaša na sklep Vrhovnega sodišča, s katerim je bilo odločeno o tem pravnem sredstvu, dopustna. Ker odločitev Vrhovnega sodišča v bistvenih razlogih sledi odločitvi Višjega sodišča in zato ni potrebe, da bi Ustavno sodišče ponavljalo razloge, ki so narekovali že nesprejem ustavne pritožbe zoper sklep sodišča druge stopnje. Bistvenih novih argumentov namreč ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča ne vsebuje. V izogib ponavljanju se Ustavno sodišče zato sklicuje na razloge predvsem v 6. in 7. točki svojega zgoraj citiranega sklepa.
6. Kolikor pritožnik potrebo po izdaji začasne odredbe in po ugoditvi ustavni pritožbi utemeljuje z okoliščinami, za katere tudi sam pravi, da so nove (domnevni namigi pooblaščencev dolžnika o tem, da se s tretjo osebo dogovarja o prodaji delnic; odločba Urada za varstvo konkurence), teh okoliščin Ustavno sodišče ne more upoštevati. Vrhovno sodišče ni moglo kršiti človekovih pravic ali temeljnih svoboščin s tem, ko pri odločitvi ni upoštevalo dejstev, ki mu niso mogla biti znana oziroma jih v času odločanja še ni bilo.
7. Glede vprašanja nenadomestljive škode pa velja opozoriti še na sledeče: gre za premoženjskopravni spor in vsaj v izhodišču ni izključeno, da bi tudi v primeru, če pritožnik zaradi nadaljnjega dolžnikovega razpolaganja z delnicami teh resnično več ne bi mogel vrniti upniku, če bi ta s tožbenim zahtevkom uspel, ustrezno varstvo položaja upnika predstavljala možnost uveljavljanja denarne protivrednosti oziroma odškodnine. Glede tega vprašanja ustavna pritožba ne vsebuje nobene navedbe.
8. Pravica do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave (in pravica do poštenega sojenja po 6. členu EKČP) je ustavno procesno jamstvo; kršitve procesnega jamstva pa ni mogoče utemeljevati z argumentom, da naj bi bila odločitev sodišča po vsebini napačna. Le če bi šlo za očitno napačno odločitev, ki bi bila brez razumne pravne obrazložitve in bi jo bilo zato mogoče označiti za samovoljno oziroma arbitrarno, bi to lahko utemeljilo tudi sklep o kršitvi pravice iz 22. člena Ustave. Vendar izpodbijanemu sklepu takšnih pomanjkljivosti ni mogoče očitati.
Odločitev temelji na metodah razlage, ki so v pravni presoji možne, obrazložitev izpodbijanega sklepa pa je dovolj izčrpna in pritožniku je iz nje lahko razvidno, zakaj Vrhovno sodišče njegovim argumentom ni sledilo.
9. Okoliščine o vnaprejšnji politični opredelitvi večine poslancev proti prevzemu Pivovarne D., o domnevnem medijskem podpiranju dolžnika, o neaktivnosti Agencije za trg vrednostnih papirjev, o domnevno samovoljnem ravnanju Urada za varstvo konkurence, same po sebi ne morejo utemeljiti pritožnikovega očitka o kršitvi ustavnih procesnih jamstev po 22. členu Ustave oziroma po 6. členu EKČP. Te navedbe ne zadoščajo za sklep, da bi sodišče, ki je neodvisno (pritožnik okoliščin, ki bi kazale na to, da ni zagotovljena neodvisnost sodišča, ne zatrjuje), pri odločanju ravnalo pristransko oziroma da bi odločitev sodišča bila pogojena z nepravnimi kriteriji presoje. Sicer pa so pritožnikove trditve le pavšalne in jih pritožnik konkretneje ne utemeljuje.
10. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo. Zato tudi ni bilo treba odločiti o predlogu za začasno zadržanje izpodbijanega sklepa.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena in 6. člena ZUstS ter tretje alineje 52. člena Poslovnika Ustavnega sodišča Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 49/98 in 30/02) v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Mirijam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča, razen sodnice dr. Dragice Wedam Lukić, ki je bila izločena. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger