Up-69/96
Natisni
Opravilna št.:
Up-69/96
Datum odločitve:
28. 6. 2001
Objavljeno:
OdlUS X, 221
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2001:Up.69.96
Akt:
Ustavna pritožba dr. A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 278/96 z dne 22. 10. 1997 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 626/95 z dne 28. 11. 1995 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. K 355/95 z dne 11. 5. 1995
Izrek:
Ustavna pritožba dr. A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 278/96 z dne 22. 10. 1997 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 626/95 z dne 28. 11. 1995 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. K 355/95 z dne 11. 5. 1995 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Zgolj dejstvo, da je bil pritožnik stranka v kazenskem postopku še ne pomeni, da je aktivno legitimiran za vložitev ustavne pritožbe. Izpodbijana oprostilna sodba v kazenskem postopku se namreč na pritožnika - zasebnega tožilca v kazenskem postopku neposredno ne nanaša, saj z njo ni bilo odločeno o njegovih pravicah. Ker je ustavno pritožbo po stališču Ustavnega sodišča vložila neupravičena oseba, jo je bilo treba zavreči.
Geslo:
Kazenski zakon, postopek.
Oprostilna sodba.
Neupravičena oseba kot ustavni pritožnik.
Pritrdilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 3. al. 1. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-168/98 z dne 10. 5. 2001, Uradni list RS, št. 52/01.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
15. 3. 1996
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje
Dokument:
US20889
Dokument v PDF obliki:
Up-69-96.pdf
122 KB
Prenesite datoteko
Up-69-96_LM Čebulj.pdf
122 KB
Prenesite datoteko
Up-69-96_LM Wedam.pdf
125 KB
Prenesite datoteko
Up-69/96-29
28. 6. 2001
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi dr. A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z. na seji dne 28. junija 2001
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba dr. A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 278/96 z dne 22. 10. 1997 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 626/95 z dne 28. 11. 1995 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. K 355/95 z dne 11. 5. 1995 se zavrže.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je kot zasebni tožilec vložil obtožbo zoper D. S. zaradi kaznivega dejanja obrekovanja po prvem in drugem odstavku 170. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju KZ). Okrožno sodišče v Ljubljani je obtoženega oprostilo obtožbe na podlagi 3. točke 358. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju ZKP). Višje sodišče v Ljubljani je pritožbo pritožnika kot neutemeljeno zavrnilo. Zoper navedeni sodbi je pritožnik dne 14. 3. 1996 vložil ustavno pritožbo. Po pritožnikovem mnenju so mu bile z izpodbijanima sodbama kršene pravice iz 22. člena (enako varstvo pravic), 25. člena (pravica do pravnega sredstva), 34. člena (pravica do osebnega dostojanstva in varnosti) in 35. člena (pravica zasebnosti in osebnostne pravice) Ustave. Prav tako naj bi mu bile kršene pravice iz 14. in 17. člena Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah (Uradni list SFRJ, št. 7/91 in Uradni list RS, št. 35/92, MP, št. 9/92 - v nadaljevanju Pakt) ter iz 13. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP). Pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče ustavni pritožbi ugodi in izpodbijani sodbi razveljavi oziroma, če to zaradi 31. člena Ustave ni mogoče, le ugotovi obstoj zatrjevanih kršitev pravic.
2. Pritožnik je z vlogama z dne 8. 12. 1997 in 19. 1. 1998 razširil ustavno pritožbo tudi na sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila kot neutemeljena zavrnjena zahteva za varstvo zakonitosti, ki jo je vložil Vrhovni državni tožilec. Predlaga, naj Ustavno sodišče tudi glede te sodbe ugotovi obstoj zatrjevanih kršitev, če to zaradi omejitve na presojo razlogov, ki se uveljavljajo v zahtevi za varstvo zakonitosti, ni mogoče, pa naj se omeji le na ugotovitev zatrjevanih kršitev v pravnomočni sodbi.
3. Po pritožnikovem mnenju so izrek in razlogi prvostopenjske sodbe med seboj v nasprotju, zaradi česar naj bi Okrožno sodišče kršilo pravico iz 22. člena Ustave. To pravico kot tudi pravico iz 25. člena Ustave naj bi kršilo tudi Višje sodišče s tem, da ni odgovorilo na bistvene pritožbene navedbe. Zaradi procesnih kršitev prvostopenjskega in drugostopenjskega sodišča ter zaradi kršitve materialnega zakona glede objektivne žaljivosti trditev je po mnenju pritožnika prišlo tudi do kršitve pravic iz 34. in 35. člena Ustave ter 17. člena Pakta.
4. Ustavno sodišče je na podlagi četrtega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) s sklepom z dne 17. 2. 2000 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo, ker je ocenilo, da bi ob izpolnjenih procesnih predpostavkah pritožniku utegnile biti kršene pravice iz 22. in 25. člena Ustave.
5. Po sprejemu ustavne pritožbe v obravnavo je Ustavno sodišče poslalo ustavno pritožbo v odgovor Okrožnemu in Višjemu sodišču v Ljubljani, Vrhovnemu sodišču ter D. S. Nihče izmed njih na ustavno pritožbo ni odgovoril.
B.
6. Po določbi 50. člena ZUstS lahko vsakdo ob pogojih, ki jih določa ta zakon, vloži pri Ustavnem sodišču ustavno pritožbo, če meni, da mu je s posamičnim aktom državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil kršena njegova človekova pravica ali temeljna svoboščina.
7. Po določbi tretje alinee prvega odstavka 55. člena ZUstS Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrže, če jo je vložila neupravičena oseba. Po praksi Ustavnega sodišča lahko ustavno pritožbo vloži oseba, na katero se neposredno nanaša z ustavno pritožbo izpodbijani akt državnega organa.
8. Po stališču Ustavnega sodišča, sprejetem v sklepu št. Up- 168/98 z dne 10. 5. 2001(Uradni list RS, št. 52/01), zasebni tožilec iz kazenskega postopka ni aktivno legitimiran za vložitev ustavne pritožbe zoper kakršnokoli pravnomočno odločitev, s katero je kazenski postopek zoper obdolženca pravnomočno končan (npr. s pravnomočno oprostilno sodbo). S takšnimi odločitvami namreč ni odločeno o pravicah ustavnega pritožnika. Zato zgolj s tem, da je bil obdolženec v kazenskem postopku pravnomočno oproščen obtožbe, ne more biti kršena nobena njegova človekova pravica ali temeljna svoboščina. Ker je, izhajajoč iz navedenega stališča, ustavno pritožbo vložila neupravičena oseba, jo je bilo treba zavreči. Glede razlogov za tako odločitev se Ustavno sodišče tudi v tej zadevi sklicuje na obrazložitev sklepa št. Up-168/98.
C.
9. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi tretje alinee prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Mirjam Škrk in dr. Dragica Wedam-Lukić.
Sklep je sprejelo soglasno, sodnica Wedam-Lukić in sodnik Čebulj sta dala pritrdilni ločeni mnenji.
P r e d s e d n i k
Franc Testen
Pritrdilno ločeno mnenje sodnika dr. Čebulja
1. V tej zadevi je Ustavno sodišče zavrglo ustavno pritožbo, ki jo je vložil ustavni pritožnik, ki je v predhodnem postopku nastopal kot zasebni tožilec, zoper sodbe prvo in drugostopenjskega sodišča ter Vrhovnega sodišča zaradi kršitve pravice do poštenega sojenja. Nosilni razlog zavrženja se glasi: "Po stališču Ustavnega sodišča sprejetem v sklepu št. Up-168/98 z dne 10. 5. 2001(Uradni list RS, št.52/01), zasebni tožilec iz kazenskega postopka ni aktivno legitimiran za vložitev ustavne pritožbe zoper kakršnokoli pravnomočno odločitev, s katero je kazenski postopek zoper obdolženca pravnomočno končan (npr. s pravnomočno oprostilno sodbo). S takšnimi odločitvami namreč ni odločeno o pravicah ustavnega pritožnika. Zato zgolj s tem, da je bil obdolženec v kazenskem postopku pravnomočno oproščen obtožbe, ne more biti kršena nobena njegova človekova pravica ali temeljna svoboščina. Ker je, izhajajoč iz navedenega stališča, ustavno pritožbo vložila neupravičena oseba, jo je bilo treba zavreči. Glede razlogov za tako odločitev se Ustavno sodišče tudi v tej zadevi sklicuje na obrazložitev sklepa št. Up-168/98."
2. S takšnim stališčem se ne strinjam. Da ne bo pomote: ne strinjam se s stališčem o aktivni legitimaciji, kjer še ni šlo za vprašanje, ali je do zatrjevane kršitve človekove pravice sploh prišlo. Zaradi nestrinjanja s stališčem o legitimaciji sem v zadevi št. Up-168/98, na katero se Ustavno sodišče sklicuje v tej zadevi, napisal odklonilno ločeno mnenje in pri navedbah v njem vztrajam. Naj pri tem poudarim, da se zavedam, da zaradi 31. člena Ustave ni mogoče ponovno sojenje o isti stvari v pravnomočno končanih kazenskih zadevah. Vendar to ne pomeni, da zaradi te prepovedi ne bi moglo Ustavno sodišče ugotoviti (in pri ugotovitvi tudi ostati) morebitne kršitve pravice do poštenega sojenja zasebnemu tožilcu.
3. Tudi stališče, da s kakršnokoli pravnomočno odločitvijo, s katero je bil kazenski postopek končan, ni odločeno o pravici zasebnega tožilca, po mojem prepričanju ne drži. Zasebnemu tožilcu zakon daje pravico začeti kazenski postopek, ki je postopek pred sodiščem. Res je, da mu niti zakon niti Ustava ne jamčita, da bo dosegel kazensko obsodbo. Mu pa Ustava jamči pravico do osebnega dostojanstva in varstvo pravic zasebnosti in osebnostnih pravic, zakon pa mu daje pravico, da v kazenskem postopku kot zasebni tožilec skuša dokazati, da mu je bilo v te ustavne pravice poseženo z dejanjem, ki je kaznivo dejanje. Če te pravice v zakonu ne bi bilo, po mojem takšna ureditev (torej ureditev brez zasebnega in subsidiarnega tožilca) ne bi bila protiustavna. Vendar ta pravica v zakonu je.
4. In ker je, ni mogoče trditi, da postopek, katere rezultat je takšna ali drugačna sodna odločba, nima veze s pravicami ene od strank v postopku. Kako, če pa zakon daje kazenskopravno varstvo posamezniku zaradi posega v dobrino, ki je po Ustavi njegova človekova pravica. V ta namen mu daje položaj zasebnega tožilca, celoten postopek pa je namenjen ravno temu in, ker ni interesa države za pregon, samo temu, da se ugotovi, ali je z dejanjem, za katero zakon predpisuje kazensko sankcijo, poseženo v to njegovo pravico ali ne.
5. Ravno zaradi tega svojega prepričanja in zaradi izločitve treh sodnikov (dr. Fišerja, dr. Udeta in dr. Ribičiča) sem glasoval za zavrženje. Izločitev treh sodnikov je namreč povzročila, da glede na porazdelitev glasov v zadevi št. Up- 168/98 (pet proti štiri za zavrženje) v tej zadevi odločitev ne bi bila mogoča do naslednje menjave sodnikov na Ustavnem sodišču. To pa bi povzročilo odlaganje odločanja vsaj še za eno leto. Z izglasovanim zavrženjem pa je ustavni pritožnik izčrpal sodno varstvo v okviru nacionalne zakonodaje, hkrati pa se je Ustavno sodišče izognilo temu, da bi prišlo v položaj, ko bi ustavnemu pritožniku morebiti kršilo pravico iz 23. člena Ustave - pravico do sojenja v razumnem času.
dr. Janez Čebulj
Pritrdilno ločeno mnenje sodnice dr. Wedam-Lukić
1. V tej zadevi sem glasovala za zavrženje ustavne pritožbe, čeprav sem bila ena izmed treh ustavnih sodnikov, ki smo se izjavili za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo. Za sprejem ustavne pritožbe sem se odločila zato, ker nisem bila prepičana, da so pritožnikove trditve o kršitvi njegovih procesnih ustavnih pravic neutemeljene. Že takrat pa sem izrazila določene pomisleke glede tega, v kakšnem obsegu je ustavnopravno varovan položaj zasebnega tožilca v kazenskem postopku in ali mu je glede na to, da v postopku z ustavno pritožbo ne more doseči razveljavitve pravnomočne oprostilne sodbe, mogoče priznati pravni interes za vložitev ustavne pritožbe. Zato se mi je zdelo smiselno, da ta vprašanja obravnava Ustavno sodišče na plenarni seji.
2. Ustavno sodišče se je z navedenimi vprašanji izčrpno ukvarjalo v zadevi Up-168/98 (odločba z dne 10. 5. 2001, Uradni list RS št. 52/01). Sama sem se zavzemala za to, da bi bilo treba ustavno pritožbo zavreči zaradi pomanjkanja pravnega interesa, vendar to stališče ni dobilo potrebne večine.
Prevladalo je stališče, da zasebnemu tožilcu ni mogoče priznati legitimacije za vložitev ustavne pritožbe, ker mu z oprostilno sodbo niso mogle biti kršene njegove ustavne pravice. Ker se razlogi za tako odločitev v precejšnjem obsegu pokrivajo z razlogi, ki po mojem mnenju govorijo za to, da pritožniku ni mogoče priznati pravnega interesa, sem se lahko pridružila večinski odločitvi. Na navedenem stališču temelji tudi odločitev v tej zadevi. Ker pa je ustavni pritožnik v ustavni pritožbi izrecno predlagal, naj Ustavno sodišče v primeru, če razveljavitev izpodbijanih sodb zaradi določbe 31. člena Ustave ni mogoča, ugotovi obstoj zatrjevanih kršitev pravic, se mi zdi potrebno pojasniti svoje poglede na vprašanje možnosti izdaje ugotovitvene odločbe v postopku z ustavno pritožbo.
3. Zakon o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) izdaje ugotovitve odločbe v postopku z ustavno pritožbo izrecno ne predvideva, njeno podlago bi bilo mogoče najti kvečjemu v določbah, ki se nanašajo na oceno ustavnosti in zakonitosti predpisov in splošnih aktov, izdanih za izvrševanje javnih pooblastil. Po prvem odstavku 59. člena ZUstS lahko Ustavno sodišče z odločbo ustavno pritožbo zavrne kot neutemeljeno ali pa ji ugodi in posamični akt v celoti ali deloma odpravi ali razveljavi in zadevo vrne organu, ki je pristojen za odločanje. V slednjem primeru lahko pod pogoji iz prvega odstavka 60. člena tudi samo odloči o sporni pravici. Iz tega je mogoče sklepati, da je smisel ustavne pritožbe v tem, da dobi pritožnik možnost, da bo izdana zanj ugodnejša odločba, če bo o njegovi pravici ponovno odločeno tako, da odločitev ne bo obremenjena s kršitvami njegovih človekovih pravic. V konkretnem primeru izdaja za pritožnika "ugodnejše" odločbe zaradi prepovedi ponovnega sojenja (31. člen Ustave) ni mogoča, gola ugotovitev kršitve ustavne pravice pa na njegov pravni položaj nima nobenega vpliva. V razpravi so bila sicer izražena stališča, da za priznanje interesa za vložitev ustavne pritožbe zadošča pritožnikov moralni interes za ugotovitev, da mu je bila v postopku kršena pravica do enakega varstva njegovih pravic iz 22. člena Ustave, vendar se s tem ne morem strinjati. Kot je Ustavno sodišče opozorilo že v odločbi št. Up-168/98 (9. točka obrazložitve) bi to namreč pomenilo, da bi bilo treba pravni interes za vložitev ustavne pritožbe iz tega razloga priznati tudi tistemu, ki je v postopku s svojim materialnopravnim zahtevkom uspel. To pa bi bilo po mojem mnenju v nasprotju s konceptom ustavne pritožbe kot neke vrste skrajnim pravnim sredstvom za varstvo ustavnih pravic v konkretnih postopkih. S tem pa ne mislim, da ne bi bilo mogoče priznati pravnega interesa za izdajo ugotovitvene odločbe v nobenem primeru.
Zavedam se, da je Ustavno sodišče v posameznih primerih že izdajalo ugotovitvene odločbe, vendar o tem še ni razvilo neke splošne doktrine. Po mojem mnenju bi bilo treba pravni interes za izdajo ugotovitvene odločbe priznati (vsaj) takrat, kadar bi ta predstavljala podlago za uveljavljanje nekega drugega (npr. odškodninskega) zahtevka, ki ga brez tega ne bi bilo mogoče uspešno uveljavljati. Za tak primer bi šlo, če bi poseg v ustavno pravico temeljil na pravnomočni sodni odločbi, ki bi izključevala protipravnost posega, saj se v presojo njene pravilnosti pravdno sodišče ne more spuščati. Vendar v obravnavani zadevo nedvomno ne gre za tak primer: uveljavljanje odškodninskega zahtevka zaradi domnevnega posega v pritožnikovo pravico do časti in dobrega imena ni v nečemer odvisno od ugotovitve kršitve procesnih ustavnih pravic, ugotovitvena odločba Ustavnega sodišča pa tudi ni pogoj za morebitno uveljavljanje odškodninskega zahtevka proti državi zaradi zatrjevane kršitve pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
4. Pomisleke proti izdaji ugotovitvene odločbe pa imam v tem primeru tudi zato, ker nisem prepričana, ali ne bi ugotovitev, da so bile zasebnemu tožilcu v postopku, ki se je končal z oprostilno sodbo, kršene procesne ustavne pravice, vsaj posredno posegla v pravico pravnomočno oproščenega obdolženca iz 31. člena Ustave (na ta vidik je opozoril sodnik Testen v svojem pritrdilnem ločenem mnenju k odločbi št. Up-168/98). Res je sicer, da je tudi v Zakonu o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju ZKP) predvidena izdaja ugotovitvene odločbe v primeru, če Vrhovno sodišče ugotovi, da je zahteva za varstvo zakonitosti, ki je bila vložena v škodo obdolženca, utemeljena (drugi odstavek 426. člena ZKP). Vendar menim, da to ne more biti prepričljiv argument za zavrnitev gornjih pomislekov, saj bi se tudi v zvezi s to določbo lahko postavilo vprašanje, ali je takšna ureditev v skladu z Ustavo.
dr. Dragica Wedam-Lukić