Up-114/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-114/98
Datum odločitve:
20. 11. 2001
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2001:Up.114.98
Akt:
Ustavna pritožba PID B. sklad 1 in PID B. sklad 2 zoper prvo točko sklepa Vrhovnega sodišča št. G 2/97 z dne 12. 2. 1998 Ustavna pritožba družbe A. in PID B. sklad 1 in PID B. sklad 2, zoper drugo točko sklepa Vrhovnega sodišča št. G 2/97 z dne 12. 2. 1998 v zvezi s odločbo Agencije za trg vrednostnih papirjev Republike Slovenije št. N-PID-39/96-DM-48 z dne 22. 9. 1997 in zoper sklep Predsednika Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. Su 2/97 z dne 9. 1. 1998
Izrek:
Ustavna pritožba PID B. sklad 1 in PID B. sklad 2 zoper prvo točko sklepa Vrhovnega sodišča št. G 2/97 z dne 12. 2. 1998 se ne sprejme.

Ustavna pritožba družbe A. in PID B. sklad 1 in PID B. sklad 2, zoper drugo točko sklepa Vrhovnega sodišča št. G 2/97 z dne 12. 2. 1998 v zvezi s odločbo Agencije za trg vrednostnih papirjev Republike Slovenije št. N-PID-39/96-DM-48 z dne 22. 9. 1997 in zoper sklep Predsednika Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. Su 2/97 z dne 9. 1. 1998 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče ni sprejelo ustavne pritožbe, ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin.
Geslo:
Enako varstvo pravic.

Pravica do sodnega varstva.

Pravica do pravnega sredstva.

Načelo zakonitosti v kazenskem pravu.
Pravna podlaga:
Ustava, 22., 23., 25., 28. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
K obravnavani zadevi je bila s sklepom Ustavnega sodišča z dne 20. 11. 2001 pridružena zadeva št. Up-115/98 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
28. 4. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21169
Up-114/98-10
20. 11. 2001
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A., upravljanje investicijskih skladov, d.d., Ž. in PID B. sklad 1 in PID B. sklad 2, Z., ki jih zastopa C. C., odvetnik v V. na seji senata dne 20. novembra 2001
sklenilo:
1. Ustavna pritožba PID B. sklad 1 in PID B. sklad 2 zoper prvo točko sklepa Vrhovnega sodišča št. G 2/97 z dne 12. 2. 1998 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba družbe A. in PID B. sklad 1 in PID B. sklad 2, zoper drugo točko sklepa Vrhovnega sodišča št. G 2/97 z dne 12. 2. 1998 v zvezi s odločbo Agencije za trg vrednostnih papirjev Republike Slovenije št. N-PID-39/96-DM-48 z dne 22. 9. 1997 in zoper sklep Predsednika Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. Su 2/97 z dne 9. 1. 1998 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Agencija za trg vrednostnih papirjev Republike Slovenije (v nadaljevanju Agencija) je z odločbo št. N-PID-39/96-DM-48 z dne 22. 9. 1997 odvzela prvi pritožnici dovoljenje za opravljanje dejavnosti upravljanja investicijskih skladov in posebnega dovoljenja za upravljanje pooblaščene investicijske družbe. Z izpodbijanim sklepom je Vrhovno sodišče Republike Slovenije pritožbo prve pritožnice zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo odločbo Agencije. Z istim sklepom je Vrhovno sodišče zavrglo tudi zahtevo drugega in tretjega pritožnika za priznanje položaja udeleženca oziroma intervenienta v postopku. Predsednik Vrhovnega sodišča pa je z izpodbijanim sklepom zavrnil zahtevo pritožnika za izločitev vrhovnega sodnika.
2. Prva pritožnica navaja, da so mu bile v postopku pred Agencijo in v postopku pred Vrhovnim sodiščem kršene ustavne pravice in svoboščine in sicer: pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave, pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave in načela zakonitosti v kazenskem pravu iz 28. člena Ustave. Drugi in tretji pritožnik navajata, da izpodbijata predvsem prvo točko izreka sklepa Vrhovnega sodišča, v zvezi z njo pa tudi 2. točko izreka sklepa Vrhovnega sodišča, odločbo Agencije za trg vrednostnih papirjev in sklep Predsednika Vrhovnega sodišča ter se v tem delu pridružujeta navedbam prve pritožnice in navajata, da so jima bile v postopku pred Vrhovnim sodiščem kršene ustavne pravice in svoboščine in sicer: pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave, pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave in pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave.
B. - I.
3. Ustavno sodišče je obe ustavni pritožbi zaradi skupnega obravnavanja združilo (26. člen Poslovnika Ustavnega sodišča Republike Slovenije, Uradni list RS, št. 49/98).
B. - II.
4. Drugi in tretji pritožnik izpodbijata sklep Vrhovnega sodišča v celoti, tako v delu ki se nanaša na zavrženje njune zahteve za udeležbo (intervencijo) v postopku, kakor tudi v delu, ki se nanaša na odločanje o odločbi Agencije na podlagi pritožbe udeleženke tega postopka. Izpodbijata pa tudi sklep Predsednika Vrhovnega sodišča glede izločitve sodnika Vrhovnega sodišča.
Pritožnika sta namreč vložila po izteku roka za vložitev pritožbe zoper odločbo Agencije zahtevo za priznanje položaja udeleženca oziroma intervenienta v pritožbenem postopku, ki je tekel pred Vrhovnim sodiščem na podlagi pritožbe prve pritožnice (udeleženke v postopku pred Agencijo) in se v celoti pridružila navedbam iz pritožbe.
5. Drugi in tretji pritožnik posebej ne utemeljujeta ustavne pritožbe zoper drugo točko izreka sklepa Vrhovnega sodišča in zoper sklep Predsednika Vrhovnega sodišča, temveč se v celoti pridružujeta navedbam prve pritožnice, zato se navedbe in razlogi iz obrazložitve tega sklepa, ki se nanašajo na navedbe iz ustavne pritožbe prve pritožnice v celoti nanašajo tudi na drugega in tretjega pritožnika (glej točke 12 do 24 obrazložitve). Kar zadeva ustavne pritožbe zoper prvo točko izreka sklepa Vrhovnega sodišča navajata, da je navedena odločitev sodišča neustavna in da posega v njune ustavne pravice iz 22. člena ustave (enako varstvo pravic), iz 23. člena Ustave (pravica do sodnega varstva) in iz 25. člena Ustave (pravica do pravnega sredstva). Kršitve naj bi Vrhovno sodišče storilo, ker je zavzelo stališče, da bi jima lahko priznalo položaj stranskega intervenienta po drugem odstavku 206. člena tedaj veljavnega Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 - v nadaljevanju ZPP/77),, pod pogojem, da bi izkazovala pravni interes. Ker je Vrhovno sodišče ugotovilo, da ne izkazujeta pravnega interesa za intervencijo, je njuno zahtevo zavrglo. Takšno stališče naj bi bilo po mnenju drugega in tretjega pritožnika napačno, saj naj bi jima moralo sodišče priznati položaj sosporniškega intervenienta po prvem odstavku 209. člena ZPP/77. Zatrjujeta, da bi jima morala že Agencija priznati položaj udeleženca v postopku, saj naj bi tak interes izrazila na podlagi samega poziva Agencije na zaslišanja in z sodelovanjem v postopku pred Agencijo ter z dajanjem različnih vlog, s katerimi sta pojasnjevala svoja stališča glede postopka pred Agencijo.
6. Iz navedb drugega in tretjega pritožnika izhaja njuno nestrinjanje s pravnim stališčem sodišča, po katerem bi jima lahko priznalo le položaj (navadnega) stranskega intervenienta in ne intervenienta s položajem enotnega sospornika (prvi odstavek 209. člena ZPP/77) oziroma udeleženca v postopku (drugi odstavek 163. člena ZTVP).
7. V skladu s 50. členom ZUstS Ustavno sodišče izpodbijani akt preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njim kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Ustavno sodišče se pri tem omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču, ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno. Tega izpodbijani 1. točki izreka sklepa Vrhovnega sodišča ni mogoče očitati.
8. Pravica do sodnega varstva (23. člen Ustave) zagotavlja vsakomur, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu odloča sodišče. Institut stranske intervencije ni nujna sestavina te ustavne pravice, niti ustavne pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave in ne sega na raven ustavnih pravic, ampak je le predmet zakonskega urejanja. O morebitnih nezakonitostih izpodbijane sodne odločitve v zvezi s položajem stranskega intervenienta ter pravnimi posledicami njegovih ravnanj se torej v postopku ustavne pritožbe iz zgoraj navedenih razlogov Ustavno sodišče ni pristojno izrekati. Le če bi bila izpodbijana odločitev očitno napačna in brez razumne pravne obrazložitve, bi to lahko pomenilo kršitev ustavne pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave). Po oceni Ustavnega sodišča temu ni tako. 9. Vrhovno sodišče je najprej ugotovilo, da pritožnikoma v pritožbenem postopku ni mogoče priznati položaja udeleženca v postopku, če mu tak položaj ni bil priznan že v postopku pred Agencijo na podlagi drugega odstavka 163. člena ZTVP. Ta določa, da je udeleženec v postopku tudi oseba, katere pravni interes utegne biti z odločbo Agencije prizadet, če svojo udeležbo v postopku priglasi s pisno vlogo. Takšno
stališče sodišča ni vprašljivo. Navedbe pritožnikov v ustavni pritožbi, da bi jima Agencija morala sama priznati položaj udeleženca, saj sta sodelovala v postopku, niso relevantne. Tudi če bi navedbe držale, sta pritožnika imela možnost vložiti pravočasno pritožbo zoper odločbo Agencije. Že iz izpodbijanega sklepa Vrhovnega sodišča, pa tudi iz navedb v ustavni pritožbi izhaja, da nista vložila pritožbe zoper odločbo Agencije, češ da jima ta ni priznala položaja udeleženca, temveč sta vložila le zahtevo za priznanje položaja stranke oziroma intervenienta v pritožbenem postopku in se glede pritožbenih navedb pridružila pritožbi udeleženke.
10. Vrhovno sodišče je dalje ugotovilo, da lahko obravnava vlogo pritožnikov le kot zahtevo za intervencijo ob smiselni uporabi določb ZPP/77. Tako je ugotovilo, da lahko intervenient na podlagi drugega odstavka 206. člena ZPP/77 vstopi v postopek do pravnomočnosti odločbe, če za to izkaže pravni interes (prvi odstavek 206. člena ZPP/77). Glede na pravice, ki jih ima intervenient v postopku, v katerega vstopa in glede na dejstvo, da sta pritožnika priglasila intervencijo dolgo časa potem, ko je iztekel rok za pritožbo, je sodišče ugotovilo, da nimata pravnega interesa za vstop v postopek, saj ne moreta z ničemer vplivati na potek pritožbenega postopka. Izpodbijani odločitvi Vrhovnega sodišča, čeprav ni v skladu z določbami ZPP77, ni mogoče očitati arbitrarnosti in s tem kršitve pravice do enakega varstva (glej 8. točko obrazložitve), zlasti, ker je Ustavno sodišče njuno ustavno pritožbo štelo za dopustno, tako da stališče Vrhovnega sodišča o nedopustnosti intervencije ni vplivalo na pravni položaj drugega in tretjega pritožnika. Ugotovitev sodišča, da drugi in tretji pritožnik ne moreta več vplivati na potek pritožbenega postopka je sicer pravilna. Vendar to ne vpliva na njuno pravico, da pridobita položaj intervenienta, če tak interes izrazita do pravnomočnosti odločbe, o kateri teče postopek. Sodišče bi jima torej moralo priznati položaj intervenienta, vendar pa ne bi smelo upoštevati njunih pritožbenih navedb (drugi odstavek 206. člena in prvi odstavek 208. člena ZPP77). S pridobitvijo položaja intervenienta bi pridobila pravico do vlaganja izrednih pravnih sredstev (drugi odstavek 208. člena ZPP77). Po drugem odstavku 161. člena ZTVP se za postopek odločanja Agencije ne uporabljajo določbe zakona, ki ureja pravdni postopek o izrednih pravnih sredstvih, kar pomeni, da ni bilo mogoče vlagati izrednih pravnih sredstev, vendar pa drugi in tretji pritožnik kot intervenienta lahko vložita ustavno pritožbo kot posebno (izredno) pravno sredstvo za varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Ustavno sodišče sicer ustavne pritožbe drugega in tretjega pritožnika ni sprejelo (1. točka izreka tega sklepa), štelo pa ju je za upravičeni osebi tudi za vložitev ustavne pritožbe zoper drugo točko izpodbijanega sklepa Vrhovnega sodišča in zoper izpodbijano odločbo Agencije.
Vsebinsko pa veljajo za njuno ustavno pritožbo proti drugi točki izreka Vrhovnega sodišča razlogi, s katerimi je Ustavno sodišče obrazložilo nesprejem ustavne pritožbe prve pritožnice.
B. - III.
11. Kršitev pravice do nepristranskega in poštenega sojenja naj bi bila storjena prvi pritožnici s tem, da je pri odločanju na pritožbeni stopnji sodeloval sodnik, katerega izločitev je predlagal pritožnik zaradi dvoma v njegovo nepristranskost, vendar pa njegov predlog ni bil upoštevan. Kršitev pravice do nepristranskega odločanja naj bi bila podana tudi v postopku pred Agencijo zaradi sestave Strokovnega sveta Agencije, ki po mnenju pritožnika ni zagotavljala nepristranskosti odločanja. V postopku odločanja naj bi sodelovali dve osebi, ki sta zaposleni na Agenciji, ena od njiju je bila tudi predsednica senata. To naj bi predstavljalo resen dvom v strokovno neodvisnost in nepristranskost pri odločanju. Po mnenju prve pritožnice namreč okoliščina, da sta dva člana sveta, ki je odločal o odvzemu dovoljenja, zaposlena na Agenciji, predstavlja razlog za utemeljen sum v njuno nepristranskost.
12. Iz pravice do nepristranskega sojenja po 23. členu Ustave med drugim izhaja tudi zahteva, da sodnik s stranko ali s spornim predmetom ne sme biti povezan tako, da bi to lahko povzročilo ali pa vsaj ustvarilo upravičen dvom, da sodnik v sporu ne more več odločiti objektivno, nepristransko in z izključnim upoštevanjem pravnih kriterijev. Eden izmed najpomembnejših procesnih zakonskih institutov, ki služijo zagotovitvi navedene ustavne pravice, je v pravdnem postopku institut izločitve sodnika (71. člen ZPP77, danes: 70. člen Zakona o pravdnem postopku, Uradni list RS, št. 26/99 - v nadaljevanju ZPP). Na podlagi drugega odstavka 161. člena Zakona o trgu vrednostnih papirjev (Uradni list RS, št. 6/94 - v nadaljevanju ZTVP) se za postopek odločanja Agencije podrejeno in smiselno uporabljajo določbe zakona, ki ureja pravdni postopek. Navedene določbe se uporabljajo tudi pri odločanju po Zakonu o investicijskih skladih in družbah za upravljanje (Uradni list RS, št. 6/94 in nasl. - v nadaljevanju ZISDU), če ni v tem zakonu drugače določeno (prvi odstavek 124. člena in 114. člen ZISDU).
Tako je bilo v postopku odločanja mogoče smiselno uporabiti tudi določbe ZPP77 o izločitvi sodnikov. Ker so zakonske določbe o izločitvi sodnika neposredno namenjene uresničevanju ustavne pravice do nepristranskega sojenja, lahko na podlagi ustavne pritožbe morebitne kršitve s tem v zvezi presoja tudi Ustavno sodišče. To sicer ne pomeni, da lahko Ustavno sodišče v smislu polne instančne presoje ugotavlja, ali je odločitev sodišča pravilna in zakonita, pač pa lahko v konkretnem primeru, glede na zatrjevane izločitvene razloge ugotavlja samo, ali je sodišče argumentirano in prepričljivo odgovorilo na pritožnikove navedbe o okoliščinah, ki vzbujajo dvom v sodnikovo nepristranskost in torej pri tem ni ravnalo arbitrarno.
13. Prva pritožnica v ustavni pritožbi samo ponavlja razloge, ki jih je navedel že v zahtevi za izločitev sodnika oziroma v pritožbi zoper odločbo Agencije. Iz izpodbijanega sklepa Predsednika Vrhovnega sodišča izhaja, da je ocenil vse, v zahtevi za izločitev navedene okoliščine, in navedel prepričljive razloge za svojo odločitev. Odločitvi ni mogoče očitati arbitrarnosti.
Enako velja tudi za odločitev Vrhovnega sodišča na ugovor o nepravilni sestavi Sveta Agencije. Tako je Vrhovno sodišče ugotovilo, da je bil senat Agencije sestavljen skladno z določbami ZISDU in da so bila posamezna procesna dejanja predsednice sveta opravljena na podlagi zakonskih pooblastil. Samo dejstvo, da je posamezen član senata Agencije zaposlen pri Agenciji ali da je opravljal posamezna procesna dejanja za senat, pa ne predstavljata utemeljenega razloga za očitek pristranskosti. Zato tudi tej odločitvi ni mogoče očitati arbitrarnosti.
B. - IV.
14. Prva pritožnica dalje navaja, da mu je bila z izpodbijano odločbo Agencije in z izpodbijanim sklepom Vrhovnega sodišča kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
Kršitev naj bi bila storjena zaradi uporabe različnih kriterijev za oceno posameznih zakonsko opredeljenih kršitev, ki so bile podlaga za odvzem dovoljenja in zaradi napačne interpretacije in uporabe prve alinee prvega odstavka 109. člena ZISDU. To naj bi predstavljalo tudi kršitev 28. člena Ustave.
15. Iz ustavni pritožbi priloženih listin izhaja, da je Agencija izdala odločbo o odvzemu dovoljenja za opravljanje poslov iz obeh razlogov, navedenih v drugi alinei 118. člena ZISDU. Sodišče je v izpodbijanem sklepu ugotovilo, da razlog "hujša kršitev določb tega zakona (ZISDU) o naložbah" ni izkazan, da pa je izkazan razlog "kršitev omejitev trgovanja" iz prve alinee prvega odstavka 109. člena ZISDU (oba razloga določa druga alinea 118. člena ZISDU). Ugotovilo je tudi, da za odvzem dovoljenja zadostuje obstoj enega od navedenih razlogov, zato je potrdilo odločbo Agencije.
16. Prva pritožnica meni, da je stališče sodišča, po katerem za izdajo odločbe o odvzemu pooblastila zadostuje obstoj enega od razlogov iz druge alinee 118. člena ZISDU, napačno in da je napačna tudi ocena sodišča, da je podan drugi razlog iz te določbe, to je: kršitev prve alinee prvega odstavka 109. člena ZISDU.
17. Glede na navedeno Ustavno sodišče ugotavlja, da prva pritožnica izpodbija odločbo Agencije in sklep Vrhovnega sodišča zaradi napačne uporabe materialnega prava in zaradi nepravilne ugotovitve dejanskega stanja. Tako je kršitve opredelil tudi sam v pritožbi zoper odločbo Agencije, v ustavni pritožbi pa jih je opredelil kot kršitev ustavne pravice iz 22. člena Ustave.
18. Ustavno sodišče se v postopku z ustavno pritožbo ne more spuščati v presojo materialnopravne pravilnosti izpodbijanih aktov in tudi ne v dokazno oceno oz. v pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja. Ustavno sodišče namreč ni instanca sodiščem, ki odločajo v rednem sodnem postopku. Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Pravilnost uporabe zakona Ustavno sodišče torej lahko presoja le, če je zaradi nepravilne uporabe zakona obenem kršena kakšna človekova pravica ali temeljna svoboščina ali če bi ugotovilo, da je sodišče odločitev utemeljilo na kakšnem pravnem stališču, ki je z vidika ustavnih pravic nesprejemljivo.
19. Ustavno sodišče ne more presojati, ali je Vrhovno sodišče pravilno uporabilo ZISDU, ko je odločilo, da zadostuje za odvzem dovoljenja obstoj enega od razlogov iz druge alinee 118. člena ZISDU. Ustavno sodišče v tem primeru lahko presoja samo, ali je sodišče razumno in s pravnimi argumenti utemeljilo svojo odločitev, da torej njegova odločitev ni arbitrarna, ker bi sicer šlo za kršitev 22. člena Ustave. Tako je Vrhovno sodišče ugotovilo, da sta v drugi alinei 118. člena ZISDU opredeljena dva dejanska stanova, ki upravičujeta odvzem pooblastila za opravljanje dejavnosti in da zadostuje obstoj enega za odvzem pooblastila. Svoje stališče je sodišče utemeljilo na zakonski določbi in mu ni mogoče očitati arbitrarnosti. Zgolj dejstvo, da prva pritožnica ni uspela s svojo razlago, pa ne predstavlja kršitve pravice do enakega obravnavanja.
B. - V.
20. Prva pritožnica navaja, da je sodišče napačno uporabilo tudi določbo prve alinee prvega odstavka 109. člena ZISDU oziroma, da ji je z interpretacijo razširilo vsebino in ji dalo pomen, ki ne izhaja iz Zakona. Pri tem naj bi kršilo tudi načelo zakonitosti iz prvega odstavka 28. člena Ustave, saj naj bi šlo za kaznovalno normo in bi se zato pri interpretaciji in uporabi takšne norme moralo upoštevati načela iz tega člena Ustave.
Kršilo pa naj bi tudi določbo drugega odstavka 28. člena Ustave, saj ni uporabilo za izrek sankcije milejšega predpisa, ki je bil sprejet po storitvi navedenih kršitev (gre za Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o investicijskih skladih in družbah za upravljanje (Uradni list RS, št. 25/97- ZISDU-A), ki je uvedel tudi pogojni odvzem dovoljenja).
21. Ustavno sodišče ugotavlja, da izpodbijana norma ni kazenskopravna norma. Res je, da določa dejanski stan prepovedanega ravnanja, ki ima lahko za posledico tudi izrek sankcije, vendar gre za normo civilnega prava. Zato se načela iz 28. člena Ustave, ki se izrecno uporabljajo le za norme kazenskega prava, nanjo ne nanašajo.
22. Iz obeh izpodbijanih odločb izhaja, da nista z interpretacijo širili pomena določbe prve alinee prvega odstavka 109. člena ZISDU. Agencija in Vrhovno sodišče sta ugotovila, da gre v konkretni zadevi za dejansko stanje, kakor ga določa navedena zakonska norma. Tako sta ugotovila, da gre za posel, sklenjen neposredno med pobudnikom - družbo za upravljanje in investicijskim skladom, čeprav je bil v posel pritegnjen vmesni člen, ki naj bi dal poslu videz zakonitosti. Prva pritožnica pa zatrjuje, da gre za drugačno dejansko stanje, da v poslu nastopajoči vmesni členi pomenijo, da ne gre za dejansko stanje iz prve alinee prvega odstavka 109. člena, niti ne za prepovedane posredne posle.
23. Pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja in dokazne presoje Ustavno sodišče ne ugotavlja. Ustavno sodišče bi lahko ugotavljalo samo, ali niso bile v postopku kršene kakšne ustavne procesne pravice pobudnika. Tega pa prva pritožnica v tem delu ne zatrjuje. Tudi zatrjevanje, da sta tako Agencija kot Vrhovno sodišče ignorirali mnenje obeh investicijskih družb, ki sta bili vpleteni v posel, ne drži. Sodišče je v izpodbijanem sklepu izrecno navedlo, v kakšnem primeru bi bila stališča investicijskih družb relevantna. V konkretni zadevi pa ni šlo za tak primer. Prav tako ni mogoče izpodbijanim odločitvam očitati arbitrarnosti, saj je ugotovitev, da gre za dejanski stan, kot ga opredeljuje prva alinea prvega odstavka109. člena ZISDU, prepričljivo argumentirana in obrazložena.
24. Ustavno sodišče ni sprejelo ustavne pritožbe, ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin (prvi odstavek 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS).
C.
25. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam- Lukić.
Predsednik senata
dr. Lojze Ude