Up-46/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-46/01
Datum odločitve:
7. 4. 2003
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2003:Up.46.01
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 215/2000 z dne 18. 10. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 13/99 z dne 10. 11. 1999 ter sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III P 533/95 z dne 10. 9. 1998 in popravnim sklepom z dne 7. 12. 1998
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 215/2000 z dne 18. 10. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 13/99 z dne 10. 11. 1999 ter sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III P 533/95 z dne 10. 9. 1998 in popravnim sklepom z dne 7. 12. 1998 se ne sprejme.

Pritožnik nosi sam stroške postopka v zvezi z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Ker z izpodbijanimi sodnimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, kot jih zatruje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
5.3.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Prepoved mučenja, nečloveškega in ponižujočega ravnanja.

5.3.5 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda posameznika.

5.3.29 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do spoštovanja časti in ugleda.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja - Enakost orožij.

5.3.16 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do odškodnine za škodo, povzročeno s strani države.

1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
Pravna podlaga:
Člen 18, 19, 20, 22, 23, 30, Ustava [URS]

Člen 34.1, 49 in 55.2.1,, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
2. 2. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US22219
Dokument v PDF obliki:
Up-46-01.pdf
130 KB
Prenesite datoteko
Up-46/01-8
7. 4. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 18. marca 2003 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 215/2000 z dne 18. 10. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 13/99 z dne 10. 11. 1999 ter sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III P 533/95 z dne 10. 9. 1998 in popravnim sklepom z dne 7. 12. 1998 se ne sprejme.
2. Pritožnik nosi sam stroške postopka v zvezi z ustavno pritožbo.
Obrazložitev
A.
1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je pritožnik (v pravdnem postopku tožnik) zahteval plačilo denarne odškodnine za škodo, ki naj bi mu nastala zaradi grdega ravnanja policistov in neupravičenega odvzema prostosti. Zoper sodbo sodišča prve stopnje je pritožnik vložil pritožbo, Višje sodišče pa je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Pritožnik je nato vložil tudi revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče zavrnilo.
2. Pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija v izreku navedene sodne odločbe. Zatrjuje kršitev pravic iz 15., 18., 19., 20., 21., 23. in 30. člena Ustave. V ustavni pritožbi obširno opisuje nepravilnosti ob odvzemu prostosti v noči od 18. 7. na 19. 7. 1989 v Novi Gorici, ko je opravljal delo taksista, in v času od 16. 3. do 21. 3. 1991, ko mu je bila odvzeta prostost zaradi zagotovitve navzočnosti na glavni obravnavi pred kazenskim sodiščem v Novi Gorici. Meni, da razlogi Vrhovnega sodišča v izpodbijani sodbi niso pravno in dejansko prepričljivi in da so tudi protispisni, odločitev v končni posledici pa naj bi pomenila vrsto kršitev temeljnih ustavnih pravic in svoboščin pritožnika. Navaja tudi, da naj bi bilo sodišče prve stopnje ob sojenju nepravilno sestavljeno, saj je pri obravnavi zadeve in izdaji sodbe sodeloval le sodnik posameznik in ne senat, kot je to določal tedaj veljavni Zakon o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ št. 4/77 in nasl. - ZPP77), sodišče pa v ponovljenem sojenju (po razveljavitvi prvostopne sodbe) pritožnika ni vprašalo za soglasje, ali lahko sodi sodnik posameznik. Pritožnik zatrjuje, da sta sodišči prve in druge stopnje arbitrarno uporabili Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP), kar naj bi posledično povzročilo kršitev njegovih temeljnih pravic in svoboščin. Sodišču prve stopnje očita nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, pri čemer še zlasti graja to, da je sodišče zavrnilo njegov dokazni predlog za postavitev izvedenca psihiatrične stroke. Takšna odločitev sodišča naj bi kazala na diskriminatorno in arbitrarno obravnavanje pritožnikove zadeve, posledično pa na kršitev pravice do pravičnega sojenja. Pritožnik zatrjuje, da naj bi Višje sodišče zgolj pavšalno odgovorilo na pritožbene razloge in navedbe. Ker Vrhovno sodišče dejanskega stanja ni dolžno ugotavljati, naj bi to privedlo do začaranega kroga nemožnosti uveljavljanja dokazov in posledično do nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja ter nepravilne uporabe materialnega prava.
Pritožnik meni, da sodišči prve in druge stopnje pri odločanju nista pravilno uporabili vseh tistih določb predpisov in aktov, na katere se sklicujeta v svojih sodbah. Meni, da je upravičen do odškodnine po določbi 200. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - ZOR), prav tako pa tudi po določbah Ustave, ZKP in Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP).
B.
3. Ustavni pritožnik zmotno razume pravno naravo ustavne pritožbe, ko skuša v njej uveljavljati svoje videnje dejanskega stanja, s katerim v pravdi ni uspel. Ustavna pritožba namreč ni še ena stopnja pravdanja. Navedbe pritožnika v ustavni pritožbi predstavljajo predvsem zatrjevanje zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Ustavno sodišče pa ni instanca sodiščem, ki odločajo v pravdnem postopku, in ne presoja nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja in pri uporabi materialnega in procesnega prava samih po sebi. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodno odločbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in svoboščine. Z navedbami, s katerimi pritožnik utemeljuje ustavno pritožbo, kršitev človekovih pravic sicer zatrjuje, vendar jih ne izkaže. Zgolj nezadovoljstvo z izidom pravde pa ne zadošča za utemeljevanje kršitev človekovih pravic in svoboščin, kot jih zatrjuje pritožnik v ustavni pritožbi. Ustavna pritožba je utemeljena le, če je sodišče s svojim posamičnim aktom kršilo katero od pritožnikovih človekovih pravic ali temeljnih svoboščin. Tega pa izpodbijanim sodnim odločbam ni mogoče očitati. Očitek pritožnika, da razlogi Vrhovnega sodišča v izpodbijani sodbi niso pravno in dejansko prepričljivi, kar bi lahko pomenilo kršitev 22. člena Ustave, je zgolj pavšalen in popolnoma neutemeljen. Vrhovno sodišče je namreč svojo odločitev izčrpno obrazložilo in jo utemeljilo z razumnimi in logičnimi pravnimi argumenti. Prav tako ni mogoče pritrditi očitku pritožnika, da je Višje sodišče zgolj pavšalno odgovorilo na pritožbene razloge in navedbe. Višje sodišče je pretehtalo pritožnikove pritožbene navedbe in na tiste, ki so za odločitev pomembne, v obrazložitvi izpodbijane sodbe tudi odgovorilo. Zgolj to, da pritožnik s svojim odškodninskim zahtevkom ni uspel, pa še ne pomeni kršitve pravice iz 30. člena Ustave.
4. Z vidika zatrjevane kršitve pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave bi bil lahko relevanten očitek pritožnika, da je bilo sodišče prve stopnje ob sojenju nepravilno sestavljeno, saj je pri obravnavi zadeve in izdaje sodbe sodeloval le sodnik posameznik in ne senat, kot je to določal tedaj veljavni ZPP77, sodišče pa v ponovljenem sojenju (po razveljavitvi prvostopenjske sodbe) pritožnika ni vprašalo za soglasje, ali lahko sodi sodnik posameznik. Pritožnik je ta očitek uveljavljal že v pritožbi in v reviziji. Tako Višje sodišče kot tudi Vrhovno sodišče sta v obrazložitvi izpodbijanih sodb ustrezno obrazložili, zakaj v konkretnem primeru ni podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 1. točke drugega odstavka 354. člena ZPP77. Kot je ugotovilo Višje sodišče, sta stranki na glavni obravnavi dne 16. 11. 1995, na kateri je bil navzoč tudi tožnik in njegov pooblaščenec, soglašali, da v sporu sodi sodnik posameznik.
Vrhovno sodišče pa je v obrazložitvi svoje sodbe pojasnilo, da se pravdni postopek začne z vložitvijo tožbe in traja tudi po razveljavitvi izrečene sodbe in vrnitvi zadeve v novo sojenje, zaradi česar je štelo, da je bil sporazum o tem, da v sporu sodi sodnik posameznik - ne glede na to, da je bil dosežen pred razveljavitvijo sodbe sodišča prve stopnje - dosežen med postopkom. Tako Višje sodišče kot Vrhovno sodišče sta svoje stališče utemeljili z razumnimi in logičnimi pravnimi argumenti. Zgolj nezadovoljstvo s stališčem, ki sta ga zavzeli sodišči, pa še ne utemeljuje kršitve pravice iz 23. člena Ustave, kot jo zatrjuje pritožnik.
5. Ustavno relevanten bi bil lahko tudi očitek pritožnika, da sodišče prve stopnje ni sprejelo dokaznega predloga za postavitev izvedenca psihiatrične stroke, kar naj bi kazalo na diskriminatorno in arbitrarno obravnavanje pritožnikove zadeve, posledično pa na kršitev pravice do "pravičnega sojenja". Pravica stranke, da sodeluje v dokaznem postopku, predlaga dokaze ter se izreče o dokaznih predlogih nasprotne stranke, je eden izmed elementov pravice do izjave v postopku, ki je vsebovana v 22. členu Ustave. Za sodišče iz te ustavne pravice izhaja obveznost, da dokazne predloge strank pretehta in predlagane dokaze, če se nanašajo na dejstva, ki so v sporu pravno relevantna, izvede.
Sodišče pa ni dolžno slediti dokaznim predlogom strank, če oceni, da izvedba predlaganega dokaza na njegovo odločitev ne bi mogla vplivati. Zavrnitev dokaznega predloga stranke mora sodišče ustrezno obrazložiti. Ob navedenih izhodiščih se pritožnikovo zatrjevanje, da je sodišče kršilo njegove ustavne pravice s tem, ko je zavrnilo njegov dokazni predlog za postavitev izvedenca psihiatrične stroke, izkaže kot neutemeljeno. Sodišče je namreč v obravnavani zadevi postopalo v skladu z zgoraj navedenimi zahtevami. Vsaka stranka mora ob tem, ko predlaga izvedbo dokaza, tudi navesti, dokazovanju katerih dejstev bo tak dokaz služil.
Sodišče nato odloči, ali bo izvedbo dokaza dopustilo ali ne. V obravnavani zadevi je sodišče na podlagi podatkov v spisu ter glede na navedbe pravdnih strank razumno ocenilo, da je dokazni predlog pritožnika za postavitev izvedenca psihiatrične stroke zaradi nesmiselnosti predloga mnenja, ki naj bi ga podal, nepotreben, zato ga je zavrnilo in razloge za svojo odločitev tudi navedlo v obrazložitvi izpodbijane sodbe. S tem ni kršilo pritožnikovih ustavnih pravic. Če je imel pritožnik ob tem, ko je predlagal izvedbo dokaza z izvedencem psihiatrične stroke, v mislih dokazovanje nekih novih dejstev, na katera iz dotedanjega poteka postopka ni bilo mogoče sklepati, bi moral s temi dejstvi ob predlaganju dokaza seznaniti tudi sodišče. Sodišče o utemeljenosti dokaznega predloga namreč lahko odloči le na podlagi navedb in dejstev, ki so mu znana. Iz zgoraj navedenih razlogov kršitve pritožnikovih ustavnih pravic tudi ni mogoče očitati Višjemu sodišču, ki je potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.
6. Pritožnik v ustavni pritožbi zatrjuje tudi kršitev pravice do prepovedi mučenja (18. člen Ustave), pravice do varstva osebne svobode (19. člen Ustave), pravic v zvezi z odreditvijo in trajanjem pripora (20. člen Ustave), pravice do varstva človekove osebnosti in dostojanstva (21. člen Ustave). Pritožnik pri tem očitno pozablja, da so predmet njegove ustavne pritožbe sodne odločbe, izdane v pravdnem postopku in ne v kazenskem postopku.
Sodišča v pravdnem postopku z razsodbo v okviru svojih pristojnosti prav gotovo niso mogla kršiti pritožnikovih človekovih pravic in temeljnih svoboščin iz katerega od tu navedenih členov Ustave.
7. Ker z izpodbijanimi sodnimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, kot jih zatruje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
8. Po prvem odstavku 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebni razlogi, ki jih pritožnik ne navaja.
Sklicevanje pritožnika, da so ti stroški nastali zaradi ravnanja tožene stranke, pa pri tem ni pomembno. Zato je Ustavno sodišče odločilo, kot izhaja iz druge točke izreka.
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi z 49. členom ZUstS v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger