Up-415/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-415/02
Datum odločitve:
3. 9. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.415.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. in B. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 334/2001 z dne 10. 4. 2002

Ustavna pritožba Odvetniške družbe C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 334/2001 z dne 10. 4. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. in B. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 334/2001 z dne 10. 4. 2002 se ne sprejme.

Ustavna pritožba Odvetniške družbe C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 334/2001 z dne 10. 4. 2002 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Pritožnika niti s sklicevanjem na odločbe Ustavnega sodišča nista izkazala, da bi bilo pravno stališče, da je pravica do vračila podržavljenega premoženja v naravi ugasnila, ker je bil zamujen prekluzivni rok za vložitev zahteve za zavarovanje zahtevkov za vračanje premoženja v procesih lastninskega preoblikovanja podjetij, nezdružljivo s človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami.
Pritožnika s sklicevanjem na sodbo Vrhovnega sodišča št. U 1680/94 z dne 1. 10. 1997 nista izkazala, da bi navedeno sodišče o njegovi zadevi odločilo drugače kot sicer redno odloča v vsebinsko podobnih primerih. Odločba sodišča, ki jo pritožnika prilagata, se ne nanaša na enak ali podoben primer.
Prav tako pritožnika nista izkazala, da bi bilo nezdružljivo s človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami pravno stališče Vrhovnega sodišča, da organ ni upravičen odločati o vrnitvi podržavljenega premoženja v drugačni obliki, kot je bila zahtevana.
Pritožnika kršitev pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave) glede pravice do odškodnine ne moreta utemeljiti, če te pravice nista uveljavljala.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Pravica do sodnega varstva.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 23. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. in 3. al. 1. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
3. 7. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21637
Up-415/02 - 9
11. 9. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. in B. B. iz Ž., ki jih zastopa Odvetniška družba C., o.p., d.n.o., Z., ter Odvetniške družbe C., o.p., d.n.o., V., na seji senata dne 3. septembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. in B. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 334/2001 z dne 10. 4. 2002 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba Odvetniške družbe C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 334/2001 z dne 10. 4. 2002 se zavrže.
Obrazložitev
A.
1. S sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 334/2001 z dne 10. 4. 2002 je bila zavrnjena pritožba pritožnikov zoper sodbo št. U 1566/99- 13 z dne 24. 1. 2001, s katero je Upravno sodišče zavrnilo tožbo proti odločbi Ministrstva za okolje in prostor št. 363-01-7/99 z dne 24. 9. 1999 o zavrnitvi pritožbe zoper odločbo Upravne enote Ljubljana, Izpostava Bežigrad, št. 362-D-20/92-34102 z dne 18. 1. 1999. S to odločbo je upravni organ prve stopnje zavrnil zahtevo za denacionalizacijo.
2. Pritožniki menijo, da so z razlago zakonodaje, na kateri temelji izpodbijana odločitev, kršena načelo enakosti (14. člen Ustave), načela pravne države (2. člen Ustave) in pravica do lastnine (33. člen Ustave). Načelo enakosti naj bi bilo kršeno, ker naj bi Vrhovno sodišče v drugem, podobnem primeru, drugače razlagalo določbe 88. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 in nasl. - v nadaljevanju ZDen). Menijo, da bi tudi v njihovem primeru sodišče kljub temu, da ni bila predlagana začasna odredba po določbah Zakona o lastninskem preoblikovanju podjetij (Uradni list RS, št. 55/92 in nasl. - v nadaljevanju ZLPP), med prepovedana razpolaganja po 88. členu moralo šteti tudi lastninsko preoblikovanje družbenih pravnih oseb. Ker naj bi bilo pritožnikom zaradi napačne razlage 88. člena ZDen onemogočeno, da bi prišli do premoženja, ki je bilo podržavljeno, naj bi bila kršena načela pravne države (2. člen Ustave) in pravica do zasebne lastnine (33. člen Ustave). V zvezi s tem se sklicujejo na stališče Ustavnega sodišča, ki ga je sprejelo ob obravnavi ustavnosti določb 6., 12., 27., 28. in 29. točke 3. člena ter 22. in 23. člena ZDen (odločba št. U-I-75/92 z dne 31. 3. 1994, Uradni list RS, št. 23/94 in OdlUS III, 27), po katerem je v skladu z načelom pravičnosti, da se nacionalizirano premoženje vrne tistim, ki jim je bilo odvzeto, in na stališče, ki ga je Ustavno sodišče sprejelo ob obravnavi ustavnosti četrtega odstavka 16. člena ter 22., 23., četrtega odstavka 42. člena, 47., 48., 51. in 72. člena ZDen (odločba št. U-I-72/93 z dne 20. 4. 1993, Uradni list RS, št. 24/95 in OdlUS, IV, 42), da mora pravni red demokratične, socialne in pravne države zagotavljati varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin tudi z odpravo posledic, ki so nastale zaradi izvajanja predpisov, ki so kršili človekove pravice in temeljne svoboščine. Napačna naj bi bila tudi razlaga, po kateri pritožniki niso upravičeni do odškodnine, ker naj bi odškodninskega zahtevka ne postavili. Menijo, da je mogoče odškodninski zahtevek postaviti šele, ko so glede možnosti za vračilo v naravi izčrpana vsa pravna sredstva, vključno z ustavno pritožbo. Zahteva po postavljanju odškodninskega zahtevka pred odločitvijo o možnosti vračila v naravi naj bi bila neutemeljena in protiustavna. Izguba pravice do odškodnine kot posledica takega stališča naj bi rušila zaupanje v pravo in pravičnost in pomenila kršitev pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave).
3. Pritožniki Ustavnemu sodišču predlagajo, naj izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo v novo odločanje Vrhovnemu sodišču, do odločitve Ustavnega sodišča pa naj Emoni Merkur prepove odtujiti, razpolagati ali kakorkoli obremeniti nepremičnino, ki naj bi bila predmet denacionalizacije.
B. - I.
4. Pritožnika sta vložila ustavno pritožbo po pooblaščencu, tj.
Odvetniški družbi C. V vlogi je pooblaščena odvetniška družba navedla, da jo vlaga tudi v imenu Č. Č. Č. in D. D., vendar zanju kljub pozivu in opozorilu na posledice, ni predložila ustreznih pooblastil. Priložila je namreč dve listini v angleškem jeziku, s katerima naj bi navedeni osebi pooblastili E. E. Ti dve listini sta datirani leta 1992. Tako je mogoče tudi brez prevoda ugotoviti, da se ne moreta nanašati na pooblastilo za zastopanje v tem postopku pred Ustavnim sodiščem. Če namreč udeleženca v postopku pred Ustavnim sodiščem zastopa pooblaščenec, mora imeti za zastopanje pooblastilo. Na podlagi 6. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) v zvezi s 94. in 95. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - v nadaljevanju ZPP) ter na podlagi 21. člena Poslovnika Ustavnega sodišča Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 49/98 in 30/02) mora biti pooblastilo za zastopanje pred Ustavnim sodiščem novo (izvirati mora iz časa, ko je nastala pravica za vložitev ustavne pritožbe) in posebno (v njem mora biti navedeno, da je dano za zastopanje pred Ustavnim sodiščem oziroma za postopek z ustavno pritožbo).
5. Ustavni pritožbi je odvetniška družba priložila tudi pooblastilo F. F., ki pa v ustavni pritožbi ni naveden kot pritožnik. Iz izpodbijane sodbe je razvidno, da je bil F. F. v upravnem sporu pooblaščenec B. B., Č. Č. Č. in D. D. Iz navedb v ustavni pritožbi in njeni dopolnitvi ter iz priloženih listin pa ni razvidno, da bi bil F. F. pooblaščen tudi za zastopanje v postopku pred Ustavnim sodiščem in da bi imel pooblastilo navedenih oseb za prenos pooblastila (96. člen ZPP). Zato je Ustavno sodišče štelo, da je Odvetniška družba C. ustavno pritožbo v tem delu vložila v svojem imenu, in jo zavrglo, ker jo je vložila neupravičena oseba. Ustavno pritožbo drugih dveh pritožnikov pa je preizkusilo kot ustavno pritožbo upravičenih oseb.
B. - II.
6. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v upravnem sporu, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotovitvi dejanskega stanja in pri uporabi procesnega in materialnega prava. V skladu s 50. členom ZUstS Ustavno sodišče izpodbijano sodno odločbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. Takšnih kršitev pa v izpodbijani sodbi ni.
7. Po navedenem Ustavno sodišče v zvezi z ustavno pritožbo preverja le možno kršitev določb Ustave, ki zagotavljajo človekove pravice in temeljne svoboščine. Ker člen 2 Ustave ne vsebuje človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, temveč temeljna ustavna načela (načela pravne države), se nanj za utemeljevanje ustavne pritožbe ni mogoče sklicevati.
8. Pritožnika Vrhovnemu sodišču očitata nepravilno razlago 88. člena ZDen. Iz obrazložitve izpodbijane sodbe pa ni razvidno, da bi pritožniki ničnost razpolaganja sploh uveljavljali, na navedeno določbo ZDen pa se Vrhovno sodišče pri utemeljitvi svoje odločitve ni sklicevalo. Svojo odločitev je namreč oprlo na stališče, po katerem upravičenec, ki ni zahteval izdaje začasne odredbe glede premoženja podjetja, ki se je lastninsko preoblikovalo po ZLPP, v denacionalizacijskem postopku ne more zahtevati vrnitve premoženja v naravi. Pri tem se je sklicevalo na drugi odstavek 15. člena ZLPP. Pritožnika pa niti s sklicevanjem na navedeni odločbi Ustavnega sodišča nista izkazala, da bi bilo pravno stališče, da je pravica do vračila podržavljenega premoženja v naravi ugasnila, ker je bil zamujen prekluzivni rok za vložitev zahteve za zavarovanje zahtevkov za vračanje premoženja v procesih lastninskega preoblikovanja podjetij, nezdružljivo s človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami. Po drugi strani pa je Ustavno sodišče določbe ZLPP, ki so bile podlaga za odločitev v konkretnem primeru, že presojalo z odločbo št. U-I-147/93 z dne 19. 1. 1995 (Uradni list RS, št. 18/95 in OdlUS IV, 5). Ugotovilo je, da niso v neskladju z Ustavo. V tem postopku bi torej za zatrjevane kršitve človekovih pravic lahko šlo, če bi bila pritožnikoma zavrnjena zahteva za vrnitev v naravi, kljub pravočasno vloženi zahtevi za izdajo začasne odredbe po ZLPP. Za takšen primer v obravnavani zadevi ne gre.
9. Ker predloga za izdajo začasne odredbe po ZLPP nista niti vložila, pritožnika ustavne pritožbe ne moreta utemeljevati z zatrjevanjem, da sodišče ni upoštevalo 88. člena ZDen, ki prepoveduje razpolaganje z nepremičninami, za katere obstaja dolžnost vračila. Glede na povedano bi lahko bil relevanten le očitek o odstopu od sodne prakse. Iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave (ki je izraz pravice do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave) namreč med drugim izhaja, da sodišče ne sme samovoljno, torej brez razumne pravne obrazložitve, odstopiti od enotne in ustaljene sodne prakse.
Kršitev omenjene človekove pravice je podana le, če sta izpolnjena oba pogoja, to je, da obstaja ustaljena sodna praksa in da izpodbijana odločitev od te prakse brez razumne obrazložitve odstopa. Pritožnika pa nista izkazala nobenega od navedenih pogojev.
10. Pritožnika namreč s sklicevanjem na sodbo Vrhovnega sodišča št. U 1680/94 z dne 1. 10. 1997 nista izkazala, da bi navedeno sodišče o njegovi zadevi odločilo drugače kot sicer redno odloča v vsebinsko podobnih primerih. Odločba sodišča, ki jo pritožnika prilagata, se ne nanaša na enak ali podoben primer. Iz njene obrazložitve namreč ni razvidno, da predlog za izdajo začasne odredbe ni bil vložen ali da bi pri zavezancu sploh šlo za vprašanje lastninskega preoblikovanja po določbah ZLPP.
Lastninsko preoblikovanje se je namreč nanašalo na ustanovitev družbe, ki naj bi bila pravna naslednica nekdanjega TOZD delovne organizacije, s sedežem izven Slovenije. Ustavno sodišče pa je ob vpogledu v računalniško bazo odločb Vrhovnega sodišča tudi ugotovilo, da je stališče v izpodbijani odločbi v skladu z enotno in ustaljeno prakso Vrhovnega sodišča, ki jo npr. izkazujejo naslednje sodbe: št. I Up 144/99 z dne 7. 6. 2001, št. I Up 487/2000 z dne 1. 2. 2001, št. I Up 108/2000 z dne 20. 12. 2000, št. I Up 265/2000 z dne 29. 11. 2000.
11. Prav tako pritožnika nista izkazala, da bi bilo nezdružljivo s človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami pravno stališče Vrhovnega sodišča, da organ ni upravičen odločati o vrnitvi podržavljenega premoženja v drugačni obliki, kot je bila zahtevana. To, kar želita doseči z ustavno pritožbo, bi pritožnika lahko dosegla s pravočasno postavitvijo t.i. podrejenega zahtevka. Postavitev podrejenega zahtevka za plačilo odškodnine pa ne onemogoča vračila v naravi, če je tako vračilo mogoče, in ne onemogoča vložitve pravnih sredstev, če bi bilo ugodeno podrejenemu zahtevku, zahtevek za vrnitev v naravi pa bi bil zavrnjen. Pritožnika kršitev pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave) glede pravice do odškodnine ne moreta utemeljiti, če te pravice nista uveljavljala. Zgolj okoliščina, da pritožnika pravo razumeta drugače kot sodišče, pa, tako kot že zgoraj pojasnjeno, še ne pomeni kršitve katerekoli človekove pravice ali temeljne svoboščine, ki jih zagotavlja Ustava.
12. Ker z izpodbijano sodbo očitno niso bile kršene zatrjevane človekove pravice, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo. C.
13. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi tretje alineje prvega odstavka 55. člena in prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS ter prve alineje 52. člena Poslovnika Ustavnega sodišča Republike Slovenije v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča, razen sodniku Tratniku, ki je bil izločen. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan