Up-247/00
Natisni
Opravilna št.:
Up-247/00
Datum odločitve:
13. 12. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.247.00
Akt:
Ustavna pritožba B. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS, št. I Ips 34/97 z dne 26. 4. 2000

Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS, št. I Ips 34/97 z dne 26. 4. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba B. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS, št. I Ips 34/97 z dne 26. 4. 2000 se zavrže.

Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS, št. I Ips 34/97 z dne 26. 4. 2000 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker z izpodbijano sodbo očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Načelo zakonitosti v kazenskem pravu.

Pravica do rehabilitacije in odškodnine.
Pravna podlaga:
Ustava (URS), 14., 22., 28., 30. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al 2. odst. in 2. al. 3. odst. 55., 82. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
11. 7. 2000
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21920
Up-247/00-10
13. 12. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. in B. B. iz Z., ki ju zastopa C. C., odvetnica v V. U., na seji senata dne 28. novembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba B. B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS, št. I Ips 34/97 z dne 26. 4. 2000 se zavrže.
2. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS, št. I Ips 34/97 z dne 26. 4. 2000 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnici sta vložili ustavno pritožbo zoper v izreku tega sklepa navedeno sodbo, s katero je Vrhovno sodišče zahtevi A. A. za varstvo zakonitosti, vloženi v korist obsojenih Č. Č., D. D. in E. E., glede I. I. pa po uradni dolžnosti, delno ugodilo in spremenilo pravnomočno sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 25. 8. 1948, opr. št. K 474/48, v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča LRS z dne 13. 10. 1948, opr. št. Kž 614/48, glede navedenih obsojencev v pravni opredelitvi tako, da se dejanje vseh obsojencev pravno opredeli kot kaznivo dejanje podpomoči zločincem, ki so na prostosti po prvem odstavku paragrafa 141 Kazenskega zakonika Kraljevine Jugoslavije (Sl. N. z dne 9. 2. 1929, št. 33- XVI/ 73 - v nadaljevanju KZKJ), v odločbi o kazni pa tako, da se jim po prvem odstavku paragrafa 141 KZKJ v zvezi z 28. členom Kazenskega zakonika-Splošni del (Uradni list FLRJ, št. 106/47 - v nadaljevanju KZ47) izreče samo kazen odvzema prostosti, in sicer obsojenemu Č. Č. 6 (šest) mesecev, obsojeni D. D. 6 (šest) mesecev, obsojeni I. I. 4 (štiri) mesece in obsojeni E. E. 3 (tri) mesece odvzema prostosti, sicer pa je Vrhovno sodišče zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno.
2. Z izpodbijano sodbo naj bi bili kršeni 28., 29., 30., 31., 14., 22. in 135. člen Ustave. Obsojeni naj bili v odsotnosti ponovno sojeni, brez možnosti obrambe, za kaznivo dejanje "podpomoči" zločincem, ki so na prostosti po prvem odstavku paragrafa 141 KZKJ. Po splošno veljavnih načelih mednarodnega prava in naši pozitivni zakonodaji po trditvah pritožnic ne moreš biti obsojen zaradi morebitnih kršitev zakona, ki ga ne poznaš in ga tudi ne moreš poznati. Pritožnici navajata, da obsojencem ni mogoče dokazati subjektivnih in objektivnih znakov kaznivega dejanja, ki se jim očita po izpodbijani sodbi Vrhovnega sodišča. Pritožnica B. B. predlaga, da se jo zasliši v skladu z veljavnim Zakonom o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) v prisotnosti njene zagovornice, da se razčisti tudi dejansko stanje. Pritožnici se tudi ne strinjata z odmero višine kazni odvzema prostosti; izrečene zaporne kazni so nedvomno previsoke glede na očitano kaznivo dejanje, družbeno nevarnost in okoliščine primera.
B.
3. Z izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča je bilo odločeno o zahtevi za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 25. 8. 1948 v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča LRS z dne 13. 10. 1948, ki jo je vložila A. A. Pritožnica B. B. ni vložila zahteve za varstvo zakonitosti, s tem pa pritožnica ni izkazala, da je zoper navedeni sodbi izčrpala vsa pravna sredstva, kar je po 51. členu Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) pogoj za vložitev ustavne pritožbe. Sama zase pa pravnomočna sodba tudi ne more biti predmet te ustavne pritožbe, saj so po 82. členu ZUstS ustavne pritožbe dovoljene le zoper posamične akte, izdane po uveljavitvi Ustave. Zato je moralo Ustavno sodišče ustavno pritožbo B. B. zavreči (1. točka izreka sklepa).
4. Za obravnavo ustavne pritožbe A. A. so izpolnjene procesne predpostavke, niso pa izkazane zatrjevane kršitve človekovih pravic.
5. Predmet ustavne pritožbe A. A. je sodba Vrhovnega sodišča, s katero je bilo zahtevi za varstvo zakonitosti delno ugodeno, sicer pa je bila zavrnjena kot neutemeljena. Zato se v tem postopku kot relevantne lahko presoja samo tiste zatrjevane kršitve človekovih pravic, ki so lahko nastale ob odločanju Vrhovnega sodišča. Kršitve, ki so nastale z akti, katerih preizkus se je zahteval z zahtevo za varstvo zakonitosti, pa so lahko predmet te ustavne pritožbe le toliko, kolikor bi bilo mogoče Vrhovnemu sodišču očitati, da je ob odločanju o pravnem sredstvu zoper tak akt kršilo katero od človekovih pravic ali temeljnih svoboščin.
6. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ni pristojno presojati pravilnosti ugotovitev dejanskega stanja ter uporabe materialnega in procesnega prava samih po sebi. Po ustaljeni ustavosodni presoji se Ustavno sodišče pri odločanju o ustavni pritožbi omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno (tako že v sklepu št.
Up-103/97 z dne 26. 2. 1998, OdlUS VII, 118).
7. Pri zatrjevani kršitvi 28. člena Ustave lahko Ustavno sodišče ugotavlja le, ali zakonska določba, na podlagi katere je bil posameznik obsojen, izpolnjuje zahteve določenosti (lex certa).
Kadar gre pri tem za predustavni predpis, lahko Ustavno sodišče ta predpis presoja le po kriterijih, ki jih je opredelilo že v zadevi št. U-I-6/93 (odločba z dne 1. 4. 1994, OdlUS III, 33). Ne more pa Ustavno sodišče preverjati, ali so sodišča v posameznem primeru pravilno ugotovila obstoj subjektivnih in objektivnih zakonitih znakov kaznivega dejanja, kar uveljavlja pritožnica. To je stvar dokazne presoje, zato zatrjevana kršitev 28. člena Ustave očitno ni podana.
8. Pravica do enakosti pred zakonom (14. člen Ustave) se na področju sodnih postopkov izraža kot pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Ta zagotavlja, da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo pravic v postopku pred sodiščem in drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Med drugim to pomeni, da sodišče vsakogar obravnava enako in da v njegovi zadevi odloči tako, kot sicer redno odloča v vsebinsko podobnih primerih. Pritožnica z golim zatrjevanjem kršitve pravice ni z ničemer izkazala, da v postopku ni bila deležna enakega varstva pravic. Pritožnica niti ne zatrjuje, da bi bilo v njenem primeru odločeno drugače, kot sicer odloča sodišče v podobnih primerih. Zgolj pritožničino zatrjevanje kršitve pravice iz 22. člena Ustave še ne utemeljuje. 9. Pritožničino zatrjevanje kršitve 29. člena Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku) ni utemeljeno. Pritožnica sicer zatrjuje, da ji je bila kršitev pravice 29. člena Ustave storjena s sodbo Vrhovnega sodišča, tega pa podrobneje ne pojasni in ne izkaže, tako da zatrjevane kršitve ni bilo mogoče preizkusiti.
Kolikor pritožnica naperja očitek kršitve 29. člena Ustave tudi neposredno zoper postopek pred prvostopenjskim sodiščem, pritožničin očitek ni utemeljen. Po določbi 82. člena ZUstS so ustavne pritožbe dovoljene samo zoper posamične akte, izdane po uveljavitvi Ustave.
10. Zatrjevanje kršitve 31. člena Ustave ni utemeljeno. Člen 31 Ustave določa, da nihče ne sme biti ponovno obsojen ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil kazenski postopek zoper njega pravnomočno ustavljen, ali je bila obtožba zoper njega pravnomočno zavrnjena, ali je bil s pravnomočno sodbo oproščen ali obsojen. V obravnavanem primeru je Vrhovno sodišče odločalo o zahtevi za varstvo zakonitosti kot izrednem pravnem sredstvu na podlagi prvega odstavka 421. člena ZKP in je pri tem pravno opredelitev kaznivega dejanja po 14. točki 3. člena Zakona o kaznivih dejanjih zoper ljudstvo in državo[1] (Uradni list FLRJ, št. 59/46 - v nadaljevanju ZKLD) spremenilo v kaznivo dejanje po prvem odstavku paragrafa 141 KZKJ, posledično pa spremenilo tudi odločbo o kazni, tako da je izreklo nižjo kazen odvzema prostosti, brez zaplembe premoženja in brez izgube državljanskih pravic. Glede spremembe pravnomočne sodbe v delu o kazni na podlagi izrednega pravnega sredstva je Ustavno sodišče že izreklo, da ta ne predstavlja novega sojenja zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil posameznik v kazenskem postopku s pravnomočno sodbo že obsojen (sklep št. U-I-92/97 z dne 8. 5. 1997, OdlUS VI, 60). Takšno odločanje Vrhovnega sodišča prav tako ne predstavlja novega sojenja.
11. Prav tako ni utemeljen očitek, da bi sodišče moralo uporabiti novi zakon, ki je za storilca milejši. Prav tako ni utemeljen očitek pritožnice, da uporabljena predpisa v času sojenja nista bila veljavna, saj so se pravna pravila KZKJ po 4. členu Zakona o razveljavljenju pravnih predpisov, izdanih pred 6. aprilom 1941 in med sovražno okupacijo (Uradni list FLRJ, št. 86/46), še vedno uporabljala v času sojenja, KZ47 pa je bil objavljen dne 13. 12. 1947, veljati je začel 60. dan po objavi, to je 12. 2. 1948.
12. Kršitve pravice do rehabilitacije in odškodnine iz 30. člena Ustave ni pritožnica z ničimer izkazala. Do te kršitve bi lahko prišlo le v primeru, če bi se osebi, za katero bi bilo v sodnem postopku ugotovljeno, da je bila po krivem obsojena za kaznivo dejanje ali ji je bila neutemeljeno odvzeta prostost, odrekala pravica do rehabilitacije, bodisi zaradi morebitne protiustavnosti zakonske ureditve bodisi zaradi neutemeljenega odrekanja te pravice v konkretnem primeru. Zatrjevana kršitev 30. člena Ustave očitno ni podana.
13. Zatrjevanje kršitve usklajenosti pravnih aktov po 153. členu Ustave ne predstavlja zatrjevanja kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin v smislu prvega odstavka 50. člena ZUstS.
14. Z izpodbijano sodbo očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe A. A. ni sprejelo (2. točka izreka).
C.
15. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka in druge alineje tretjega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer
Opomba:
[1] Določba se glasi: "Kdor na kakršenkoli način podpira osebe, ki so pobegnile pred oblasti, oborožene tolpe ali podobne organizacije ali njihove aktivne člane in jim dajale zavetišča, jim pošilja, skriva ali prenaša orožje, hrano, material, denar in drugo, jim služi za vzdrževanje zveze in dela druge usluge, ali ovira državne organe pri njihovem odkrivanju in ulovitvi".