Up-177/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-177/02
Datum odločitve:
1. 7. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.177.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 33/2002 z dne 7. 2. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 56/2002 z dne 17. 1. 2002 in s sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru št. K 403/2000 z dne 4. 1. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 33/2002 z dne 7. 2. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 56/2002 z dne 17. 1. 2002 in s sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru št. K 403/2000 z dne 4. 1. 2002 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker so vsa sodišča pri podaljšanju pripora presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavnem posegu v osebno svobodo posameznika in svojo odločitev razumno obrazložila, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
Ker dejstvo, da se je v času izdaje izpodbijane odločbe in vložitve ustavne pritožbe čas trajanja pripora približeval maksimalnemu dovoljenemu času trajanja pripora po Zakonu o kazenskem postopku, samo po sebi ne zadostuje za sklep, da je pripor trajal nerazumno dolgo, za kršitev pravice do osebne svobode (19. in 20. člen Ustave) očitno ne gre.
Zgolj pavšalno zatrjevanje pritožnika, da je bil pripor zoper ostale soobtožene že odpravljen in da bi isti kriteriji morali veljati tudi zanj, očitno še ne utemeljuje kršitve načela enakosti.
Geslo:
Pripor, podaljšanje ob izreku obsodilne sodbe.

Ponovitvena nevarnost.

Enakost pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Odreditev in trajanje pripora.

Varstvo osebne svobode.
Pravna podlaga:
Ustava, 2. odst. 14., 19., 20., 22. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
5. 4. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21591
Up-177/02-8
10. 7. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnica v Z., na seji senata dne 1. julija 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 33/2002 z dne 7. 2. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 56/2002 z dne 17. 1. 2002 in s sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru št. K 403/2000 z dne 4. 1. 2002 se ne sprejme. Obrazložitev
A.
1. Z izpodbijano sodbo je Vrhovno sodišče zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper pravnomočni sklep o podaljšanju pripora. S tem je bil po opravljeni javni glavni obravnavi dne 4. 1. 2002 po določbi petega odstavka 361. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) pripor zoper pritožnika podaljšan iz razloga ponovitvene nevarnosti (3. točka prvega odstavka 201. člena ZKP). Pripor mu je sodišče podaljšalo do pravnomočnosti sodbe, vendar najdalj do izteka zaporne kazni, izrečene v prvostopenjski sodbi.
2. Pritožnik meni, da pripor traja nerazumno dolgo in da ni podan priporni razlog ponovitvene nevarnosti iz 3. točke prvega odstavka 201. člena ZKP. V priporu naj bi bil od 19. 6. 2000, tj. polnih 21 mesecev. Pritožnik navaja, da je bila dne 10. 1. 2002 razglašena prvostopenjska sodba, s katero je bil spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po drugem odstavku 196. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ), kaznivega dejanja nedovoljene proizvodnje in prometa orožja ali razstrelilnih snovi po prvem odstavku 310. člena KZ v zvezi s 25. členom KZ in kaznivega dejanja nedovoljene proizvodnje in pometa orožja ali razstrelilnih novi po prvem odstavku 310. člena KZ.
Izrečena naj bi mu bila enotna kazen treh let zapora. Vsi soobtoženi naj bi bili po razglasitvi sodbe dne 10. 1. 2002 izpuščeni na prostost. Pritožnik se ne strinja z obrazložitvijo v izpodbijanih odločbah, da so le še pri njem podani priporni razlogi in da je pri njem sodišče upoštevalo njegovo "celotno kriminalno dejavnost". Razlika med njim in soobtoženimi naj bi bila le v dolžini izrečene kazni v steku, kar naj bi bilo nepošteno, trajanje pripora pa naj ne bi bilo v sorazmerju z izrečeno zaporno kaznijo. Pripor naj bi doživljal kot dodatno neizrečeno kazen, ki naj bi ga diskriminirala glede na ostale soobtožence. Meni, da bi sodišče moralo v izpodbijanih odločbah pojasniti za katero kaznivo dejanje še obstaja ponovitvena nevarnost in zaradi storitve katerega kaznivega dejanja je še v priporu. Pritožnik še navaja, da sodišče le formalno, brez konkretizacije, zatrjuje obstoj pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, prav tako pa se ni opredelilo do obstoja neogibne potrebnosti pripora. Meni, da z odpravo pripora varnost ljudi ne bi bila ogrožena. Z izpodbijanimi odločbami naj bi bile kršena pravica enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave in enako varstvo pravic iz 22. člena Ustave, podana naj bi bila tudi kršitev 19. in 20. člena Ustave. Pritožnik predlaga naj Ustavno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijane sodne odločbe razveljavi ter pripor zoper njega odpravi. Podrejeno pa predlaga nadomestitev pripora z milejšim ukrepom.
B.
3. Ustavno sodišče je vpogledalo kazenski spis Okrožnega sodišča v Mariboru št. K 403/2000.
4. Kolikor pritožnik odločbe izpodbija zaradi nepravilne presoje konkretnih dejstev in okoliščin pri ugotavljanju ponovitvene nevarnosti in neogibnosti pripora za varnost ljudi, je treba pojasniti, da ustavna pritožba ni pravno sredstvo v sistemu rednih in izrednih pravnih sredstev, temveč je poseben institut za presojo posamičnih aktov zaradi varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Ustavno sodišče zato ne more presojati, ali je sodišče v konkretni zadevi pravilno ugotovilo dejansko stanje. 5. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. ZKP v 3. točki drugega odstavka 201. člena določa, da se sme pripor odrediti, če teža, način storitve ali okoliščine, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, in njene osebne lastnosti, prejšnje življenje, okolje in razmere v katerih živi, ali kakšne druge posebne okoliščine kažejo na nevarnost, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi.
6. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) in v drugih odločitvah o pripornih zadevah opredelilo pogoje, pod katerimi je dopusten poseg v osebno svobodo posameznika. Po stališču Ustavnega sodišča mora sklepanje sodišča o obstoju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti temeljiti na konkretnih okoliščinah, iz katerih je možno napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da obstaja realna nevarnost, da bo obdolženec ponovil določeno specifično kaznivo dejanje. Sodišče mora nadalje ugotoviti, da obstoji nevarnost ponavljanja takšnega dejanja, ki pomeni ogrožanje varnosti ljudi. Nato pa mora ob uporabi načela sorazmernosti presoditi, ali je pripor neogibno potreben za dosego cilja (odvrnitev ponovitvene nevarnosti) ali pa ga je možno doseči tudi z odreditvijo katerega od milejših ukrepov.
7. Iz obrazložitve izpodbijanih odločb je razvidno, da so sodišča o podaljšanju pripora odločala v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji. O obstoju ponovitvene nevarnosti so sklepala tako na podlagi teže kaznivega (neupravičena proizvodnja in promet z mamili, članstvo v kriminalni združbi) oziroma ostalih kaznivih dejanj v sklopu celotne očitane mu kriminalne dejavnosti. Pri tem je treba poudariti, da je pripor utemeljen, če obstojijo ustavni in zakonski razlogi za eno kaznivo dejanje in ga ni treba utemeljevati še za vsa ostala kazniva dejanja (za katera pa je ob njegovem podaljšanju tudi že obstajala prvostopenjska obsodilna sodba). Iz obrazložitve izpodbijanih pripornih sklepov sploh ne izhaja, da bi sodišča upoštevala samo pritožnikovo predkaznovanost v Nemčiji in da bi na tej okoliščini utemeljevala podaljšanje pripora. Sklepu sodišč, ki so ta ga na podlagi navedenih dejstev napravila, namreč, da se je pritožnik odločil za storitev kaznivih dejanj kljub temu, da je imel materialna sredstva in ga je torej vodila premoženjska korist ter da je podana realna nevarnost, da bi z izvrševanjem kaznivih dejanj nadaljeval, ni mogoče odrekati razumne presoje. Glede na naravo kaznivega dejanja, osebne lastnosti pritožnika in dovolj prepričljivo nevarnost ponavljanja istovrstnih kaznivih dejanj ter tudi dejstva, da je narkomanija v zastrašujočem porastu, so sodišča tudi utemeljeno sklepala, da je pripor neogibno potreben za zagotovitev varnosti ljudi in da ga zato ni mogoče nadomestiti z milejšim ukrepom. Glede tehtanja varovanih dobrin Ustavno sodišče ponavlja že večkrat zavzeto stališče (glej sklep št. Up-205/95 z dne 9. 4. 1996, OdlUS V, 212), po katerem za presojo nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj, ki predstavljajo hudo ogrožanje varnosti ljudi, zadostuje za odreditev pripora nižja stopnja verjetnosti ponovitve kaznivega dejanja, kot v primerih, ko varnost ljudi ni tako hudo ogrožena. Pritožnik je v kazenskem postopku zaradi kaznivega dejanja nedovoljene proizvodnje in prometa z mamili, kjer je življenje in zdravje ljudi neposredno varovana dobrina in tudi zaradi kaznivih dejanj povezanih z orožjem. Ni zanemarljivo tudi dejstvo, da je bila v času podaljšanja pripora, pritožniku že izrečena tudi prvostopenjska (sicer še nepravnomočna) obsodilna sodba za ta kazniva dejanja.
Pri tako hudih kaznivih dejanjih je ob izkazani realni nevarnosti ponovitve tega kaznivega dejanja tudi po presoji Ustavnega sodišča pripor zoper pritožnika neogibno potreben za varnost ljudi.
8. Ker so sodišča pri odločanju o priporu presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo odločitev razumno obrazložila, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
9. Ustavna pravica iz 22. člena Ustave (enako varstvo pravic), ki je v razmerju do drugega odstavka 14. člena Ustave specialna ustavna pravica, med drugim zagotavlja, da sodišče vsakogar obravnava enako in da v njegovi zadevi odloči tako, kot sicer redno odloča v vsebinsko podobnih primerih. V postopku odreditve pripora in odločitve o podaljšanju pripora je treba v vsakem konkretnem primeru presojati obstoj pogojev, določenih z Ustavo in zakonom. Zato zgolj pavšalno zatrjevanje pritožnika, da je bil pripor zoper ostale soobdolžence že odpravljen in da bi isti kriteriji morali veljati tudi zanj, očitno še ne utemeljuje kršitve načela enakosti. Za kršitev pravice iz 22. člena bi lahko šlo, če bi bila izpodbijana sodna odločba tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da bi jo bilo mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno. Vendar tega izpodbijanim odločbam ni mogoče očitati.
10. Očitek, da je s ponovnim podaljšanjem pripora po izreku prvostopenjske sodbe trajanje pripora preseglo razumno mejo in da je zaradi tega pripor v nasprotju z 19. in 20. členom Ustave, ni utemeljen. Iz vpogledanega spisa (preko 5 000 listovnih številk) izhaja, da je šlo za kazensko zadevo, v okviru katere je sodišče izvedlo številna procesna dejanja. Glede na število obtožencev (13), število izvršitvenih dejanj in zapleteno dejansko stanje, je zadevo treba šteti med zahtevnejše. Na to naj bi kazala tudi obsežnost obrazložitve prvostopenjske sodbe (od l. št. 4 455 do l. št. 4 511). Zato zgolj dejstvo, da se je v času izdaje izpodbijanih odločb in vložitve ustavne pritožbe čas trajanja pripora že približeval najdaljšemu dovoljenemu času trajanja pripora po ZKP (ne pa še izrečeni kazni), pa samo po sebi ne zadostuje za sklep, da je pripor trajal nerazumno dolgo.
11. Ker za zatrjevane kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin očitno ne gre, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
12. Kolikor se navedbe pritožnika v ustavni pritožbi nanašajo na kršitve v zvezi s prvostopenjsko obsodilno sodbo, te ne morejo biti predmet presoje v okviru izpodbijanih pripornih sklepov. O morebitni pritožbi (kot rednem pravnem sredstvu) zoper prvostopenjsko sodbo še ni moglo biti odločeno, zato v tem delu ni podana procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev in je ustavna pritožba v tem delu preuranjena.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (ZUstS) v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer