Up-295/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-295/01
Datum odločitve:
26. 2. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.295.01
Akt:
Ustavna pritožba A. A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 531/2000 z dne 17. 5. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. Cp 1084/2000 z dne 11. 8. 2000 ter sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. P 1186/97 z dne 24. 4. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 531/2000 z dne 17. 5. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. Cp 1084/2000 z dne 11. 8. 2000 ter sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. P 1186/97 z dne 24. 4. 2000 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ni v nasprotju s pravico do povračila škode po 26. členu Ustave, če sodišče ob ugotovitvi protipravnega ravnanja države preizkusi še obstoj ostalih pogojev za nastanek odškodninske obveznosti po obligacijskem pravu.
Zgolj iz okoliščine, da je bila pritožniku kršena pravica do enakopravnega potegovanja za prosto notarsko mesto, ni mogoče utemeljevati vzročne zveze do domnevne škode, ki naj bi izhajala iz njegovega neimenovanja za notarja.
Ker v obravnavani zadevi ni šlo za vsebinsko presojo obstoja pogojev za imenovanje za notarja, ne more iti za kršitev pravice do enakosti pred zakonom (14. člen Ustave), ki naj bi bila v tem, da naj bi za pritožnika uporabili drugačne (politične kriterije) za imenovanje kot za druge kandidate. Iz istega razloga tudi ne more iti za kršitev zahteve, da je vsakomur pod enakimi pogoji dostopno vsako delovno mesto (49. člen Ustave).
Okoliščina, na katero se sklicuje pritožnik, ni takšna, da bi pri razumnem človeku vzbudila resen sum v nepristranost sodnika, zato ne gre za kršitev pravice do nepristranskega sojenja (23. člen Ustave).
Geslo:
Ustavno sodišče, začasna odredba, sodba, zavrnitev.

Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Pravica do sodnega varstva.

Pravica do povračila škode.

Svoboda dela.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 23., 26., 49., 82. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
9. 7. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21279
Up-295/01
20.11.2001
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. A. iz Ž. na seji senata dne 20. novembra 2001
sklenilo:
Predlog, da se do končne odločitve zadrži izvrševanje sodbe Vrhovnega sodišča št. II Ips 531/2000 z dne17. 5. 2001 se zavrne.
Obrazložitev
1. Pritožnik izpodbija sodbo, s katero je bil zavrnjen njegov zahtevek za plačilo odškodnine. Predlaga, naj Ustavno sodišče do končne odločitve zadrži izvrševanje izpodbijanega sklepa.
Predlog utemeljuje z navedbo, da ne more plačati zneska stroškov postopka, saj preživlja sina in brata. Navaja, da bi zaradi prisilne izvršbe bi premet govoric v domačem okolju, da ne spoštuje odločitev sodišča. Navaja, da bi odškodnino potreboval za nakup lokala ter za omogočitev zdravljenja sina.
2. Če je ustavna pritožba sprejeta v obravnavo, lahko po določbi 58. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) senat ali Ustavno sodišče zadrži izvršitev posamičnega akta, ki se z ustavno pritožbo spodbija, če bi z izvršitvijo lahko nastale težko popravljive škodljive posledice. Ustavno sodišče je o predlogu za začasno zadržanje odločilo še pred odločitvijo o sprejemu ustavne pritožbe, ker tudi, če bi bili izpolnjeni pogoji za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo, pritožnik ni z ničimer izkazal, da bi mu z izvršitvijo izpodbijanega akta nastale težko popravljive škodljive posledice. Upoštevati je treba, da izpodbijana sodba pritožniku nalaga le plačilo pravdnih stroškov v višini (po njegovih lastnih navedbah) okoli 270.000 SIT. Plačilo tega zneska za pritožnika ne more predstavljati težko popravljivih posledic, torej takšnih, ki bi jih bilo ob morebitni kasnejši ugoditvi ustavni pritožbi težko popraviti. Tistega, na kar meri pritožnik - namreč plačilo odškodnine, pa z začasnim zadržanjem sodbe, s katero je bil njegov zahtevek zavrnjen, ne bi pridobil. Zato je predlog, da se do končne odločitve zadrži izvrševanje izpodbijanega akta, zavrnilo.
4. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi 58. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana dr. Dragica Wedam-Lukić in Franc Testen.
Predsednik senata
Lojze Ude
Up-295/01-16
26.2.2002
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. A. iz Ž. na seji senata dne 26. februarja 2002
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 531/2000 z dne 17. 5. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. Cp 1084/2000 z dne 11. 8. 2000 ter sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. P 1186/97 z dne 24. 4. 2000 se ne sprejme.
Obrazložitev
1. V pravdnem postopku je bil zavrnjen zahtevek pritožnika za plačilo odškodnine. Sodišča vseh treh stopenj so zavzela stališče, da ni vzročne zveze med ravnanjem pravosodne ministrice, ki je nezakonito umaknila predlog za imenovanje tožnika za notarja, in zatrjevano škodo - izgubo zaslužka kot razliko med njegovimi dohodki iz odvetniške dejavnosti in povprečnimi dohodki notarjev.
2. V ustavni pritožbi pritožnik navaja, da je tudi Ustavno sodišče v odločbi št. Up-4/95 z dne 19. 12. 1996 (OdlUS V, 193) že ugotovilo, da je bilo ravnanje ministrice za pravosodje, ki je umaknila predlog imenovanja pritožnika za notarja, neskladno z Ustavo in nezakonito. Meni, da mu skladno s to odločbo Ustavnega sodišča tudi pripada pravica do povračila škode. To naj bi izhajalo tudi iz ločenega mnenja k tej odločbi, prav tako pa zahteva po učinkoviti odpravi posledic nezakonitega ravnanja izhaja tudi iz odločbe (druge) ministrice za pravosodje št. 165- 07-5/00, s katero ga je imenovala na prvo prosto notarsko mesto v Mariboru. Za zavrnitev odškodninskega zahtevka naj ne bi bilo zakonitih razlogov. Vrhovno sodišče naj ne bi pravilno uporabilo teorije o adekvatni vzročnosti. Moralo bi upoštevati, da so vsi drugi kandidati za notarje istega dne v Državnem zboru bili imenovani; za kriterij vzročne zveze pa uporabiti le konkreten način glasovanja v Državnem zboru dne 21. 12. 1994. Pa tudi, če bi sodišča ugotovila zgolj npr. polovično verjetnost, da bi bil imenovan, bi pritožniku po njegovem mnenju, sodišče moralo prisoditi polovično odškodnino. Sodišče naj bi sklep, da predlog ministrice še ne bi zagotavljal imenovanja, nedopustno utemeljevalo z okoliščino, da tudi drugi kandidati, tudi za ustavne sodnike v Državnem zboru niso vedno bili izvoljeni.
Položaj pritožnika naj bi bilo skladno z načelom enakosti pred zakonom dopustno primerjati le z imenovanjem drugih notarskih kandidatov, ki so relevantnega dne vsi bili imenovani.
Nesprejemljivo naj bi bilo stališče, da je imenovanje za notarja tudi politična odločitev. S tem naj bi bila neskladno z Ustavo privilegirana politika in diskriminirana stroka. V pritožnikovem primeru naj bi bilo kršeno pravilo o strokovnih kriterijih izbire, prevlada političnih kriterijev pa naj bi bila v neskladju s 14. členom Ustave. Podana naj bi bila tudi kršitev 49. člena Ustave, saj mu ni bila zagotovljena enakopravna dostopnost delovnega mesta. Sodišče naj bi pritožniku postavilo drugačne materialnopravne in procesnopravne pogoje za imenovanje, kot so veljali za druge kandidate. Pri odločanju v revizijskem postopku sta sodelovala sodnika, ki sta predhodno neuspešno kandidirala za ustavna sodnika; v zadevi naj bi zato bila prizadeta, lahko naj bi nastopala kot priči in naj bi se zato morala izločiti. Ker se nista, naj bi bila podana kršitev pravice do nepristranskega sojenja po 23. členu Ustave.
3. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v pravdnem postopku, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri uporabi materialnega in procesnega prava in pri ugotovitvi dejanskega stanja. Po 50. členu Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Iz tega sledi, da tudi v primeru, če bi pritožnik v obravnavani zadevi izkazal, da so sodišča v pravdnem postopku glede opredelitve vzročne zveze napačno tolmačila zakon, to še ne bi utemeljevalo ustavne pritožbe. Pritožnik bi moral nadalje izkazati, da so sodišča z razlago zakonskim določbam oz. institutom dala vsebino, ki je nezdružljiva s kakšno človekovo pravico ali temeljno svoboščino. Glede na navedeno Ustavnemu sodišču ni treba ugotavljati, ali je v obravnavani zadevi treba uporabiti teorijo o adekvatni vzročnosti in ali so sodišča to teorijo pravilno uporabila.
Relevantno vprašanje je zgolj, ali je stališče sodišč, da bi za utemeljitev obstoja vzročne zveze med protipravnim ravnanjem (umik predloga za imenovanje) in škodo, ki naj bi nastala zaradi neimenovanja za notarja, moralo biti izkazano, da bi pritožnik zanesljivo bil imenovan, v neskladju s kakšno človekovo pravico ali temeljno svoboščino. Da bi šlo za takšno pravno stališče, pa pritožnik niti ne zatrjuje.
4. Ustavnemu sodišču v tej zadevi tudi ni treba odgovarjati na vprašanje, v kakšni meri so zavezujoča pravna stališča v obrazložitvah odločb Ustavnega sodišča. Odločitev sodišč v pritožnikovi zadevi namreč ni v nasprotju s stališči v omenjeni odločbi Ustavnega sodišča. Res je, da obrazložitev omenjene odločbe Ustavnega sodišča navaja, da ima pritožnik, če vzpostavitev prejšnjega stanja ni mogoča, pravico, da zaradi nezakonitega dejanja organov Države (v tem primeru nezakonitega umika kandidature) zahteva v skladu z določbo prvega odstavka 26. člena Ustave odškodnino za morebitno škodo, ki bi mu bila z nezakonitim delovanjem Državnega organa povzročena. Vendar pa pravica do odškodnine zaradi nezakonitega dejanja organov države po 26. členu Ustave ne pomeni, da ob tem ni treba izkazovati elementov odškodninske obveznosti, kakor jih določa zakon, ki ureja obligacijska razmerja, med temi elementi pa je tudi obstoj vzročne zveze. Sodišča v pravdnem postopku s tem, ko so ob ugotovitvi, da je ravnanje organov države kot tožene stranke protipravno, preizkušala še obstoj vzročne zveze kot nadaljnje predpostavke odškodninske obveznosti, torej niso ravnala v nasprotju z ugotovitvami Ustavnega sodišča, prav tako pa omenjeno ravnanje tudi ni nezdružljivo s pravico do povračila škode po 26. členu Ustave ali kakšno drugo človekovo pravico ali temeljno svoboščino. Neutemeljeno je tudi pritožnikovo sklicevanje na stališča enega izmed ustavnih sodnikov v ločenem mnenju k omenjeni odločbi Ustavnega sodišča; pravna stališča v ločenem mnenju namreč ne morejo biti pravno zavezujoča.
Nerelevantno je tudi pritožnikovo sklicevanje na odločbo (druge) ministrice za pravosodje, ki ga je naknadno imenovala "na prvo prosto notarsko mesto v Mariboru", saj ta odločba ni predmet obravnavane ustavne pritožbe.
5. Odločitev sodišč je tudi skladna z ugotovitvijo Ustavnega sodišča v omenjeni odločbi, da pritožnik nima pravice biti imenovan za notarja, ima le pravico, da se pod enakimi pogoji z drugimi poteguje za zasedbo prostega notarskega mesta. Tudi ta ugotovitev narekuje sklep, da ni mogoče slediti tezi pritožnika, ki zgolj iz okoliščine, da je bila prekršena njegova pravica do enakopravnega potegovanja za zasedbo notarskega mesta, utemeljuje obstoj vzročne zveze do domnevne škode, ki naj bi izhajala iz njegovega neimenovanja za notarja. Z navedeno ugotovitvijo Ustavnega sodišča je skladen sklep, da lahko pritožnik uveljavlja odškodninsko terjatev le za škodo, ki jo je utrpel zato, ker ni imel enakopravne možnosti kandidiranja, ne pa škode, ki jo je utrpel zato, ker ni bil imenovan za notarja.
6. Prav tako pa je treba ugotoviti, da odločitev sodišč, ki zavračajo pritožnikovo tezo o tem, da bi v Državnem zboru predlog ministrice bil potrjen, skladno z Ustavo upošteva položaj Državnega zbora kot organa, ki je po tedanji ureditvi bil pristojen za imenovanje notarjev (čl. 125 Zakona o notariatu; Uradni list RS, št. 48/94, 82/94 - ZN) v razmerju do ministra za pravosodje kot predlagatelja, prav tako pa upošteva tudi ustavno zagotovljeno neodvisnost in samostojnost poslancev (82. člen Ustave), kar je treba upoštevati tudi pri odločanju o imenovanju notarjev. Tudi iz tega razloga je skladno z Ustavo pravno stališče sodišč, ki upoštevajo neodvisnost poslancev pri odločanju in ki zavračajo tezo pritožnika, ki predlog ministrice praktično enači z imenovanjem v Državnem zboru. Skladno z Ustavo je zato stališče sodišč, da predloga ni mogoče enačiti z imenovanjem. Prav tako neskladnosti z Ustavo ni mogoče očitati ravnanju sodišč, ki niso upoštevala pritožnikovega argumenta o tem, da so vsi s strani ministrice predlagani kandidati v Državnem zboru bili imenovani. Vsak predlog za imenovanje za notarja je namreč treba obravnavati individualno in o njem odločiti glede na okoliščine posameznega primera; zgolj iz okoliščine, da so bili vsi predlagani kandidati istega dne imenovani, ni nujno sklepati, da bi bil za notarja imenovan tudi pritožnik. Pravnemu stališču sodišč, da imenovanje vseh ostalih kandidatov ni pravno relevantna okoliščina, zato ni mogoče očitati neskladja z Ustavo.
7. Kršitve pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave pritožnik ni izkazal, saj ni niti zatrjeval, da sodišča v istovrstnih zadevah odločajo drugače kot v njegovi, prav tako pa ni zatrjeval neenakega obravnavanja v razmerju do nasprotne stranke. Neutemeljena je tudi pritožnikova navedba, da naj bi sodišča neskladno s 14. členom Ustave za pritožnika glede imenovanja za notarja uporabila drugačne (politične) kriterije kot za druge kandidate. Tega sodišča niso mogla storiti, saj v obravnavani zadevi obravnavanje vprašanja vsebinskih pogojev za imenovanje za notarja sploh ni prišlo v poštev. Iz istega razloga odločitev sodišč v tej pravdni zadevi tudi ne more kršiti določbe tretjega odstavka 49. člena Ustave, da je vsakomur pod enakimi pogoji dostopno vsako delovno mesto.
8. Okoliščina, da sta pri odločanju o pritožnikovi reviziji odločala sodnika, ki nista bila izvoljena za ustavna sodnika, ni takšna, da bi lahko pri razumnem človeku v vzbudila resen sum v njuno nepristranost pri odločanju v obravnavani zadevi zgolj zato, ker je tudi pritožnikova zadeva povezana z neimenovanjem v Državnem zboru in ker sodba Vrhovnega sodišča omenja tudi okoliščino, da tudi vsi predlagani kandidati za ustavne sodnike niso bili izvoljeni. Za kršitev pravice do nepristranskega sojenja po 23. členu Ustave ne gre.
9. Navedb v ustavni pritožbi, ki očitno niso v nobeni zvezi z obravnavano zadevo, Ustavnemu sodišču ni treba povzemati in nanje ni treba odgovarjati.
10. Predlogu pritožnika za razpis javne obravnave Ustavno sodišče ni ugodilo, saj dejansko stanje v obravnavani zadevi ni sporno in tudi ni drugih razlogov, ki bi utemeljevali razpis javne obravnave.
11. Ker z izpodbijano sodbo očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
12. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana dr. Dragica Wedam-Lukić in Franc Testen.
Predsednik senata
Lojze Ude