Up-21/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-21/01
Datum odločitve:
29. 10. 2003
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2003:Up.21.01
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. IV Ips 134/2000 z dne 19. 10. 2000 v zvezi z odločbo Senata za prekrške št. Pp3069/2000 z dne 31. 5. 2000 in odločbo Sodnika za prekrške Lendava št. P 1210/99 z dne 10. 2. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. IV Ips 134/2000 z dne 19. 10. 2000 v zvezi z odločbo Senata za prekrške št. Pp3069/2000 z dne 31. 5. 2000 in odločbo Sodnika za prekrške Lendava št. P 1210/99 z dne 10. 2. 2000 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker za zatrjevani kršitvi človekovih pravic očitno ne gre, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31).
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 22, 29, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
9. 1. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US22804
Up-21/01 - 12
13. 11. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z. Z., na seji senata dne 29. oktobra 2003 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. IV Ips 134/2000 z dne 19. 10. 2000 v zvezi z odločbo Senata za prekrške št. Pp3069/2000 z dne 31. 5. 2000 in odločbo Sodnika za prekrške Lendava št. P 1210/99 z dne 10. 2. 2000 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnik je bil s pravnomočno odločbo Sodnika za prekrške spoznan za odgovornega storitve prekrška po tretjem odstavku 120. člena Zakona o varnosti cestnega prometa (Uradni list RS, št. 30/98 in nasl. - v nadaljevanju ZVCP). Izrečeni sta mu bili denarna kazen in stranska kazen prenehanja veljavnosti vozniškega dovoljenja. Z izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča je bila pritožnikova zahteva za sodno varstvo zavrnjena kot neutemeljena. 2. V ustavni pritožbi pritožnik zatrjuje kršitev 22. člena Ustave, smiselno pa tudi 29. člena Ustave. V zvezi z zatrjevano kršitvijo pravice do enakega varstva pravic navaja, da ni imel možnosti za strokovni pregled krvi, za katerega je prosil, kljub temu, da pri njem z alkotestom ni bila ugotovljena prisotnost alkohola. Na drugi strani pa tisti, ki prav tako opravlja preizkus alkoholiziranosti z alkotestom, pa ne podpiše zapisnika, to možnost ima. V zvezi s smiselno zatrjevano kršitvijo pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist pritožnik navaja, da je zoper odločbo Sodnika za prekrške vložil laično pritožbo in navedel, da naj se v zadevi zaslišita še priči, ki sta bili prisotni ob preizkusu in kateri je omenil Sodniku za prekrške že ob zaslišanju, vendar Senat za prekrške pritožbi ni sledil.
Predlaga, naj Ustavno sodišče sodbo Vrhovnega sodišča razveljavi ter mu zadevo vrne v nadaljnje odločanje.
B.
3. Ustavno sodišče je v postopku preizkusa ustavne pritožbe vpogledalo spis Sodnika za prekrške Lendava št. P 1210/99.
4. Kolikor se pritožnikove navedbe nanašajo na zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja v zvezi s prekrškom ter napačno uporabo prava, je treba pojasniti, da Ustavno sodišče ni inštančno sodišče, ki bi presojalo, ali je bilo v postopku o prekršku pravilno ugotovljeno dejansko stanje in pravilno uporabljeno materialno in procesno pravo. Ta presoja je zaupana organom za postopek o prekršku in Vrhovnemu sodišču, ki odločajo v skladu z Ustavo in zakoni. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic, nesprejemljivem pravnem stališču ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno (tako že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998 - OdlUS VII, 118).
Pritožnikov primer pa ni takšen.
5. Pritožnikov očitek glede kršitve 22. člena Ustave ni utemeljen. Načelo enakosti pred zakonom, določeno v 14. členu Ustave, in še posebej specialna ustavna pravica iz 22. člena Ustave zagotavljata vsakomur enako varstvo pravic v postopku pred sodiščem in drugim državnim organom. Načelo enakosti zahteva od sodišča ali drugega državnega organa, da v enakih pravnih položajih odloči enako in v različnih različno. Iz pritožnikove trditve, da je bil neenako obravnavan v razmerju do tistih, ki ne podpišejo zapisnika o preizkusu alkoholiziranosti in jim je zato odrejen strokovni pregled, je že samo po sebi razvidno, da gre v njegovem primeru za drugačno situacijo, kot v primerih, ki jih navaja za primerjavo, zato navedeni očitek ne more pomeniti kršitve načela enakosti. S trditvijo, da mu kljub temu, da ga je zahteval, strokovni pregled krvi ni bil odrejen in da mu s strani policistke ni bilo pojasnjeno, da bi mu strokovni pregled moral biti odrejen, če ne bi podpisal zapisnika o opravljanju preizkusa alkoholiziranosti, pa pritožnik izpodbija tudi pravilno uporabo materialnega prava. Meni, da bi mu policisti v vsakem primeru morali zagotoviti izvedbo strokovnega pregleda krvi, saj je mogoče, da naprava za preizkus alkoholiziranosti ni pravilno delovala. Vrhovno sodišče je v izpodbijani odločbi do navedenega očitka pritožnika zavzelo stališče, da določba tretjega odstavka 120. člena ZVCP policistom ne nalaga odreditve strokovnega pregleda udeležencev v cestnem prometu, ki preizkusa ne opravijo tako, kot je predpisal proizvajalec sredstev ali naprav. Ustavno sodišče ugotavlja, da odločitev Vrhovnega sodišča temelji na ustreznih določbah ZVCP in je razumno pravno obrazložena, zato je ni mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno. Dejstvo, da se pritožnik s takšno razlago sodišča ne strinja, kršitve 22. člena Ustave ne utemeljuje.
6. Vsebino pravice do izvajanja dokazov v obdolženčevo korist iz tretje alineje 29. člena Ustave je Ustavno sodišče opredelilo v odločbah št. Up-34/93 z dne 8.6.1995 (OdlUS IV, 129) in št. Up 13/94 z dne 8.6.1995 (OdlUS IV, 128). V odločbah je navedlo, da (1) glede na načelo proste dokazne presoje sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost, in da zato (2) sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba; sodišče pa (3) mora izvesti dokaz, ki je materialnopravno relevanten in (4) čigar obstoj ter pravno relevantnost je obramba utemeljila s potrebno stopnjo verjetnosti. Glede na načelo proste dokazne presoje pa sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. Zato ni dolžno izvesti vseh dokazov, ki jih predlaga obdolženec, pač pa je pri tem potrebno upoštevati okoliščine primera in celoten tek postopka. V odločbi št. Up- 120/97 z dne 18. 3. 1999 (Uradni list RS, št. 31/99 in OdlUS VIII,126) je Ustavno sodišče zavzelo stališče, da morajo biti tudi obdolžencu v postopku o prekršku zagotovljena temeljna jamstva poštenega postopka, da pa je raven zagotovljenih pravic lahko v primeru lažjih kršitev z manj hudimi posledicami za kaznovano osebo nižja od tiste, ki je zagotovljena v kazenskem postopku. Bistveno je, da so obdolžencu dane ustrezne in zadostne možnosti, da zavzame stališče tako glede dejanskih kot glede pravnih vidikov nanj naslovljenega očitka. Kriterij za presojo, ali je bil obdolžencu v postopku o prekršku zagotovljen pošten postopek, je torej jamstvo enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave v povezavi z določbo 29. člena Ustave o pravnih jamstvih v kazenskem postopku.
7. Ustavno sodišče ugotavlja, da za kršitev 29. člena Ustave v obravnavanem primeru očitno ne gre. Iz vpogledanega spisa Sodnika za prekrške Lendava je razvidno, da pritožnik na zaslišanju pred sodnikom za prekrške ni predlagal zaslišanja prič. V pritožbi zoper prvostopenjsko odločitev je navedel, da ni bil alkoholiziran in da lahko njegovo trditev, če ni dovolj zapisnik, potrdita tudi poimensko navedeni priči. Zaslišanje prič je torej predlagal podrejeno in pri tem ni navedel, zakaj tega predloga ni podal že v postopku na prvi stopnji. V zahtevi za sodno varstvo pa je pritožnik navedel, da sta bila v času preizkusa alkoholiziranosti z njim prijatelja, s katerima se je dogovoril, da ne bo užival alkohola, saj bo upravljal z vozilom. Navedena prijatelja pa sta po njegovih navedbah tudi slišala, da je policistko prosil za odreditev strokovnega pregleda. V zahtevi za sodno varstvo je še navedel, da Senat za prekrške njegovemu predlogu za zaslišanje prič ni sledil. Iz zapisanega je razvidno, da je pritožnik predlagal zaslišanje navedenih prič z razlogom, da bi potrdili, da v času preizkusa ni bil vinjen in da je zahteval odreditev strokovnega pregleda.
8. Tretji odstavek 120. člena ZVCP med drugim določa dolžnost vsakega udeleženca v prometu, da ravna po odredbi policista, ko mu je odrejen preizkus s sredstvi ali napravami. Preizkus mora opraviti tako, kot je predpisal proizvajalec sredstev ali naprav. Ravnanje v nasprotju z navedeno zapovedjo ZVCP v sedmem odstavku istega člena opredeljuje kot samostojen prekršek. Ustavno sodišče je že v odločbi št. U-I-213/98 z dne 16. 3. 2000 (Uradni list RS, št. 39/2000 in OdlUS IX, 58) presodilo, da takšna ureditev ni v neskladju z Ustavo. Iz navedenega izhaja, da za izpolnitev dejanskega stanu prekrška, očitanega pritožniku, ni pomembno, ali je bil pritožnik v trenutku opravljanja preizkusa dejansko vinjen ali ne in ali je po opravljenem preizkusu zahteval odreditev strokovnega pregleda. Zadostuje že ugotovitev, da preizkusa ni opravljal tako, kot je predpisano in mu je bilo razloženo s strani policista. Senat za prekrške v odločbi s tem v zvezi konkretno navaja, da pritožbena trditev, da obdolženec kritičnega dne ni bil alkoholiziran, ni relevantna za pojasnitev dejanskega stanu inkriminiranega prekrška. Vrhovno sodišče pa v izpodbijani sodbi med ostalim pojasnjuje, da izvajanja zagovornika v zahtevi za sodno varstvo, da kaznovani ni vozil pod vplivom alkohola in da bi morali policisti odrediti strokovni pregled, nimajo podlage v ZVCP. Nadaljuje še, da je dejanski stan obravnavanega prekrška podan z nepravilnim ravnanjem udeleženca v cestnem prometu ob opravljanju preizkusa z alkotestom. Ker je pritožnik predlagal zaslišanje prič zato, da bi potrdile njegova zatrjevanja, ki po obrazloženem stališču Senata za prekrške in Vrhovnega sodišča niso materialnopravno relevantna za obravnavani prekršek, je treba ugotoviti, da zgoraj navedena obrazložitev sodišča vključuje tudi odgovor na pritožnikov predlog za zaslišanje prič. Ker je torej Senat za prekrške obrazloženo zavrnil materialnopravno nerelevanten dokaz, predlagan s strani pritožnika, Vrhovno sodišče pa je v izpodbijani sodbi tako odločitev potrdilo, Ustavno sodišče ugotavlja, da tudi smiselno zatrjevana kršitev 29. člena Ustave očitno ni podana.
9. Ker za zatrjevane kršitve ustavnih pravic očitno ne gre, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Za sprejem ustavne pritožbe sta se izrekla sodnik Čebulj in sodnica Wedam Lukić. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer