Up-444/00
Natisni
Opravilna št.:
Up-444/00
Datum odločitve:
26. 2. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.444.00
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 167/2000 z dne 5. 10. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cp 423/99 z dne 30. 11. 1999 ter sodbo Okrajnega sodišča v Ilirski Bistrici št. P 15/97 z dne 14. 1. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 167/2000 z dne 5. 10. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cp 423/99 z dne 30. 11. 1999 ter sodbo Okrajnega sodišča v Ilirski Bistrici št. P 15/97 z dne 14. 1. 1999 se ne sprejme.

Pritožnik sam nosi stroške postopka.
Evidenčni stavek:
Pomota sodišča, ki je v obrazložitvi sodbe med naštetimi zaslišanimi pričami navedlo tudi dve osebi, ki dejansko nista bili zaslišani, ne predstavlja kršitve pravice do enakega varstva pravic v postopku (22. člen Ustave).
Ni v nasprotju s pravico do enakega varstva pravic (22. člen Ustave), če sodišče v obrazložitvi sodbe ne povzame izpovedbe priče, ki za odločitev v zadevi ni bila relevantna.
Za sklepčnost ustavne pritožbe glede kršitve pravice do zasebne lastnine (33. člen Ustave) in pravice do enakosti pred zakonom (14. člen Ustave) ne zadostuje trditev, da je sodba, ki posega v premoženjskopravni položaj pritožnika, nezakonita.
Očitka, da je izpodbijana sodba očitno napačna, ni mogoče utemeljevati z obširno in natančno analizo izvedenih dokazov.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Pravica do zasebne lastnine in dedovanja.

Stroški postopka pred Ustavnim sodiščem.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 22., 33. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 34., 1. al. 2. odst.

55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
27. 12. 2000
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21270
Up-444/00-12
26. 2. 2002
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 26. februarja 2002
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 167/2000 z dne 5. 10. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cp 423/99 z dne 30. 11. 1999 ter sodbo Okrajnega sodišča v Ilirski Bistrici št. P 15/97 z dne 14. 1. 1999 se ne sprejme.
2. Pritožnik sam nosi stroške postopka.
Obrazložitev
1. V pravdnem postopku je bil zavrnjen primarni zahtevek pritožnika (tedaj tožnika), naj mu toženec vrne v posest določeno nepremičnino ter opusti nadaljnje posege v to nepremičnino, zavrnjen je bil tudi njegov podrejeni zahtevek, naj toženec na tej nepremičnini opravi določene storitve in naj mu proti prehodu lastninske pravice na tej nepremičnini plača 200 000 SIT. Ugodilo pa je toženčevemu zahtevku v nasprotni tožbi, naj mu tožnik izstavi zemljiškoknjižno listino, sposobno za prenos lastninske pravice na tej nepremičnini. Sodišče druge stopnje je pritožnikovo pritožbo zavrnilo in je potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Vrhovno sodišče je pritožnikovo revizijo v delu, ki se nanaša na odločitev o tožbenem zahtevku s sklepom zavrglo, v delu, ki se nanaša na odločitev o zahtevku nasprotne tožbe, pa zavrnilo.
2. V ustavni pritožbi (predmet te je le odločitev glede zahtevka iz nasprotne tožbe, saj sklep Vrhovnega sodišča, s katerim je revizija v delu glede zahtevka iz tožbe zavržena, z ustavno pritožbo ni izpodbijan) pritožnik navaja, da so sodišča določbe zakonov uporabila napačno in v škodo pritožnika in da so s tem ravnala na diskriminatoren način, nasprotno stranko pa privilegirala, kar predstavlja kršitev 14. in 22. člena Ustave.
Napačno naj bi bilo uporabljeno tudi materialno pravo. Sodišča naj bi napačno ocenila pomen pogodbe o zamenjavi nepremičnine (hleva) za storitev izgradnje vodnjaka, napačno naj bi uporabila teorijo realizacije v zvezi s pogodbo, ki ni bila sklenjena v predpisani obliki. Zato naj bi šlo za nedopusten poseg v lastninsko pravico pritožnika in s tem za kršitev 33. in 67. člena Ustave glede pravice do zasebne lastnine in glede uživanja lastnine na način, ki zagotavlja njeno gospodarsko in socialno funkcijo. Kršena naj bi bila jamstva poštenega postopka, ker je sodišče v obrazložitvi sodbe navedlo, da je izvedlo dokaz z zaslišanjem dveh prič, ki jih v resnici ni zaslišalo, ne omenja in ne ocenjuje pa izpovedbe druge priče, ki jo je zaslišalo.
Oporekata tudi stališču instančnih sodišč, da se v pravnih sredstvih ni mogoče pavšalno sklicevati na navedbe, dane v vlogah pred sodiščem prve stopnje. Neenako obravnavanje strank naj bi bilo razvidno tudi iz okoliščine, da je sodišče v razlogih sodbe zapisalo, da ena izmed zaslišanih prič ni bila v sporu s pritožnikom, kar pa ne drži. V dopolnitvi ustavne pritožbe pritožnik še podrobneje razčlenjuje očitek o kršitvi pravice do zasebne lastnine ter procesnih jamstev, poleg tega pa uveljavlja še nadaljnjo domnevno kršitev: izpodbijana sodba naj bi bila očitno napačna, brez razumne obrazložitve in s tem arbitrarna oz. samovoljna. Zaključki sodišča naj bi bili nelogični.
3. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v pravdnem postopku in ne presoja samih po sebi kršitev pri ugotavljanju dejanskega stanja ter pri uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče ustavno pritožbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Navedbe ustavne pritožbe glede npr. vprašanja pravilne dokazne ocene zanesljivosti priče ali glede interpretacije pogodbenega razmerja med strankama zato za odločitev Ustavnega sodišča niso relevantne. Pritožnik tudi napačno razume pomen pravice do zasebne lastnine po 33. členu Ustave oziroma obseg pristojnosti Ustavnega sodišča, da v postopku ustavne pritožbe preizkuša pravilnost sodnih odločb, ki posegajo v premoženjskopravni položaj. Očitek o nezakonitosti sodne odločbe, ki posega v premoženjskopravni položaj, namreč, tudi če bi bil utemeljen, še ne izkazuje kršitve ustavne pravice do zasebne lastnine po 33. členu Ustave. Ni mogoče sprejeti argumentacije pritožnika, da odločitev sodišča v premoženjskopravni zadevi, ki je zaradi nepravilne uporabe materialnega prava ali ugotovitve dejanskega stanja nezakonita, že zato pomeni kršitev ustavne pravice do zasebne lastnine. Če bi sprejeli takšno stališče, ki v bistvu pomeni, da je že vsaka nezakonitost obenem tudi protiustavnost, bi to izničilo razliko med pristojnostmi oziroma mejami preizkusa Ustavnega sodišča in instančnih sodišč, ki odločajo v rednem sodnem postopku. Da pa pristojnosti Ustavnega sodišča v postopku ustavne pritožbe ni dopustno enačiti s pristojnostmi instančnih sodišč v rednem okviru sodnega postopka, izhaja že iz Ustave, ki v šesti alineji prvega odstavka 160. člena pristojnosti Ustavnega sodišča v zvezi z ustavno pritožbo omejuje le na preizkus kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin. Te z Ustavo določene omejitve pristojnosti Ustavnega sodišča glede preizkusa sodnih odločb, izdanih v okviru rednih sodnih postopkov, pa ni mogoče enostavno obiti s tem, da bi kakšno ustavno pravico razlagali tako široko, da bi vsaka nezakonitost sodne odločbe že sama po sebi utemeljevala sklep o kršitvi te ustavne pravice. Za izkazanost kršitve pravice do zasebne lastnine po 33. členu Ustave torej v ustavni pritožbi ne zadošča izkaz, da naj bi bila sodba, ki posega v lastninsko pravico, v nasprotju z zakonom. Za kršitev te pravice gre praviloma le v primeru, če je odločitev sodišče oprlo na kakšno pravno stališče, ki je z vidika obravnavane ustavne pravice nesprejemljivo. Takšnih pravnih stališč pa v izpodbijanem sklepu ni. Smiselno enako velja ugotoviti tudi glede pravice do enakosti pred zakonom po drugem odstavku 14. člena Ustave in pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave oziroma glede argumenta pritožnika, da je kršitev teh pravic izkazana že s tem, ker je bil (domnevno) zakon napačno uporabljen v njegovo škodo in s tem v korist nasprotne stranke.
4. Res je, da se ustavna jamstva procesne narave, predvsem pravica do enakega varstva pravic po 22. členu, nanašajo tudi na dokazni postopek, vendar pa okoliščine, na katere se sklicuje pritožnik, ne utemeljujejo sklepa o kršitvah te pravice.
Ravnanje sodišča, ki je v obrazložitvi sodbe (v postopku, v katerem je bilo zaslišanih mnogo prič) naštelo tudi priči, ki dejansko nista bili zaslišani, vendar pa za odločitev v zadevi to ni imelo nobenega pomena, ne predstavlja takšne kršitve, ki bi utemeljevala sklep o kršitvi ustavnih procesnih jamstev. Prav tako ni v nasprotju z ustavnimi procesnimi jamstvi pravno stališče, da sodišče ni dolžno v sodbi omenjati in povzemati izpovedb prič, ki za odločitev v zadevi niso relevantne - da bi izpoved priče, ki je sodišče v obrazložitvi ne omenja, bila bistvena za odločitev o zadevi, pa tudi pritožnik ne zatrjuje. Z ustavnimi jamstvi poštenega postopka tudi ni v nasprotju pravno stališče instančnih sodišč, da ni dovolj, če se stranka v pravnem sredstvu le sklicuje na navedbe, vsebovane v vlogah pred nižjimi sodišči, pač pa iz zahtevane skrbnosti ravnanja strank v postopku izhaja, da mora stranka argumente, ki jih uveljavlja v pravnem sredstvu, izrecno navesti.
5. Tudi navedbe pritožnika o tem, da je odločitev sodišča očitno napačna, nelogična in brez razumne pravne obrazložitve ter s tem arbitrarna oz. samovoljna, so očitno zgrešene. Za odločitev v zadevi bistvene dejanske okoliščine in pravna stališča so sodišča dovolj izčrpno obrazložila, prav tako so se opredelila tudi do bistvenih navedb pritožnika. Zaključki sodišč so tudi življenjsko in logično možni. Za preizkus Ustavnega sodišča ta ugotovitev zadošča. Preizkus v okviru te zatrjevane kršitve ne more pomeniti izčrpne in podrobne analize izvedbe in primerjave dokazov in njihove ocene, kot to z obširno dopolnitvijo ustavne pritožbe želi pritožnik. Če bi sledili pritožnikovi logiki, bi to praktično povzročilo, da bi Ustavno sodišče na enak način kot instančno sodišče v pravdnem postopku presojalo pravilnost dokazne ocene nižjega sodišča; razlogi, zakaj do tega ne sme priti, pa so navedeni že v 3. točki obrazložitve tega sklepa.
6. Ker so argumenti pritožnika o domnevni arbitrarnosti oz. samovoljnosti odločitve sodišča očitno neutemeljeni, Ustavnemu sodišču ni treba odgovarjati na vprašanje, ali so ti argumenti sploh dopustni, glede na to, da so prvič navedeni šele v dopolnitvi ustavne pritožbe, poslani po poteku prekluzivnega roka za vložitev ustavne pritožbe iz 52. člena ZUstS.
7. V skladu s prvim odstavkom 34. člena ZUstS v postopku pred Ustavnim sodiščem nosi vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače - razlogov za drugačno odločitev Ustavnega sodišča pa v obravnavani zadevi ni.
8. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena in prvega odstavka 34. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam-Lukić.
Predsednik senata
dr. Lojze Ude