Up-504/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-504/01
Datum odločitve:
13. 9. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.504.01
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. IV Ips 130/2001 z dne 15. 11. 2001 v zvezi z odločbo Senata za prekrške št. Pp-9145700 z dne 12. 7. 2001 in z odločbo Sodnika za prekrške v Slovenski Bistrici št. P-2404/99 z dne 7. 8. 2000 Ustavna pritožba A. A. zoper poziv Upravne enote Slovenska Bistrica št. 22601-87/01-00210 z dne 17. 10. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. IV Ips 130/2001 z dne 15. 11. 2001 v zvezi z odločbo Senata za prekrške št. Pp-9145700 z dne 12. 7. 2001 in z odločbo Sodnika za prekrške v Slovenski Bistrici št. P-2404/99 z dne 7. 8. 2000 se ne sprejme.

Ustavna pritožba A. A. zoper poziv Upravne enote Slovenska Bistrica št. 22601-87/01-00210 z dne 17. 10. 2001 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Ker zoper poziv Upravne enote za izročitev vozniškega dovoljenja pritožnica ni izkazala izčrpanosti rednega pravnega sredstva, ni podana procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev.
Ustavno pritožbo je bilo zato treba v tem delu zavreči.
Geslo:
Prekrški.

Stranska kazen prenehanje veljavnosti vozniškega dovoljenja.

Enako varstvo pravic.

Pravna jamstva v kazenskem postopku.

Načelo zakonitosti.
Pravna podlaga:
Ustava, 22., 28., 3. odst. 29. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al 2. odst. in 2. al. 1. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
4. 12. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21677
Up-504/01-7
25. 9. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 13. septembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. IV Ips 130/2001 z dne 15. 11. 2001 v zvezi z odločbo Senata za prekrške št. Pp-9145700 z dne 12. 7. 2001 in z odločbo Sodnika za prekrške v Slovenski Bistrici št. P-2404/99 z dne 7. 8. 2000 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba A. A. zoper poziv Upravne enote Slovenska Bistrica št. 22601-87/01-00210 z dne 17. 10. 2001 se zavrže.
Obrazložitev
A.
1. S prvostopenjsko odločbo je bila pritožnica spoznana za odgovorno storitve prekrška po sedmem odstavku v zvezi s tretjim odstavkom 120. člena Zakona o varnosti cestnega prometa (Uradni list RS, št. 30/98 in nasl. - v nadaljevanju ZVCP). Izrečena ji je bila denarna kazen in stranska kazen prenehanja veljavnosti vozniškega dovoljenja. Z izpodbijano drugostopenjsko odločbo je bila pritožba kot neutemeljena zavrnjena. Pritožnica z ustavno pritožbo izpodbija tudi sklep Vrhovnega sodišča, s katerim je bila kot nedovoljena zavržena njena zahteva za sodno varstvo. Z izpodbijanim pozivom je bila pritožnica pozvana, naj v določenem roku predloži svoje vozniško dovoljenje pristojni upravni enoti. 2. Pritožnica v ustavni pritožbi zatrjuje zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, številne kršitve v postopku preizkusa z alkotestom (policista naj bi jo ustavila na neprimeren način in ob neprimerni uri) in v postopku odločanja o prekršku na prvi in drugi stopnji. Smiselno pa zatrjuje kršitev pravice iz tretje alineje 29. člena Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku) in kršitev načela zakonitosti v kazenskem pravu iz 28. člena Ustave. Meni, da noben izmed organov, ki so odločali v postopku o prekršku, ni upošteval njenih zagovorov, sodnik za prekrške naj bi ji vozniško dovoljenje odvzel nezakonito. Izrečena kazen naj bi bila glede na nepomembnost storjenega prekrška prestroga in nezakonita. Nezakonit naj bi bil tudi sklep Vrhovnega sodišča, saj bi se dopustnost zahteve za sodno varstvo morala presojati glede na čas storitve prekrška in ne glede na trenutek uveljavitve zakona. Pritožnica še navaja, da je zaradi postopkov o prekršku živčno propadla, trpeli naj bi tudi njeni otroci.
B. - I.
3. Pritožnica v večjem delu ustavne pritožbe zatrjuje zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja in kršitve v postopku opravljanja alkotesta ter v postopku odločanja na prvi in drugi stopnji. Ustavno sodišče ni instančno sodišče, ki bi presojalo, ali je bilo v postopku o prekršku pravilno ugotovljeno dejansko stanje ter pravilno uporabljeno materialno in procesno pravo. Ta presoja je zaupana organom za postopek o prekrških in Vrhovnemu sodišču, ki odločajo v skladu z Ustavo in zakoni (tako Ustavno sodišče že v sklepu št. Up-103/97 z dne 25. 2. 1998 - OdlUS VII, 118). V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču. Takšnih kršitev pa pritožnica ne izkaže. Odločitev tudi ni tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da bi jo bilo mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno. Zato v tem delu ustavne pritožbe z njo ni mogla biti kršena ustavna pravica iz 22. člena Ustave.
4. Ustava v 29. členu določa temeljne pravice, ki gredo obdolžencu v kazenskem postopku in katerih namen je, da mu zagotovijo pošteno sojenje pred neodvisnim in nepristranskim sodiščem. V odločbi št. Up-120/97 z dne 18. 3. 1999 (OdlUS VIII, 126) je Ustavno sodišče zavzelo stališče, da morajo biti tudi obdolžencu v postopku o prekršku zagotovljena temeljna jamstva poštenega postopka. Bistveno je, da so obdolžencu dane ustrezne in zadostne možnosti, da zavzame stališče tako glede dejanskih kot glede pravnih vidikov nanj naslovljenega očitka. Kriterij za presojo, ali je bil obdolžencu v postopku o prekršku zagotovljen pošten postopek, je jamstvo enakega varstva pravic v povezavi z določbo 29. člena Ustave o pravnih jamstvih v kazenskem postopku. 5. Ustavno sodišče je v svojih dosedanjih odločitvah postavilo merila za presojo kršitve pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca iz tretje alineje 29. člena Ustave. Iz njih izhaja, da (1) glede na načelo proste dokazne presoje sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost in da zato (2) sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba; sodišče pa (3) mora izvesti dokaz, ki je materialnopravno relevanten in (4) čigar obstoj ter pravno relevantnost je obramba utemeljila s potrebno stopnjo verjetnosti. Sodišče torej ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba, in sme zavrniti izvedbo dokazov za ugotovitev dejstev, ki po njegovi razumni presoji niso pomembna za odločitev ali če je nadaljnje izvajanje dokazov zaradi jasnosti zadeve odveč.
6. Pritožnica je na prvi stopnji podala svoj zagovor. V njem je imela možnost predstaviti svoj pogled na dejanski in pravni vidik zadeve. Enako možnost je imela v postopku s pritožbo, ki jo je tudi izkoristila. Tako prvostopenjski kot drugostopenjski organ sta pretehtala pritožničin zagovor v povezavi z ostalimi dokazi ter presojo dokazov in svojo odločitev ustrezno obrazložila.
Pritožnica niti ne navaja, da bi predlagala izvedbo kakšnega dokaza v svojo korist oziroma da bi organi, ki so odločali v postopku o prekršku zavrnili njegovo izvedbo. To, s čimer pritožnica utemeljuje kršitev ustavne pravice, predstavlja vprašanje ocene verodostojnosti izvedenih dokazov, kar sodi v polje proste sodnikove presoje. Ta pa ni nerazumna in brez podlage v izvedenih dokazih. Zato za kršitev pravice iz tretje alineje 29. člena Ustave očitno ne gre.
7. Z navedbami, da naj bi bila izrečena kazen nezakonita, pritožnica smiselno zatrjuje kršitev 28. člena Ustave. Prvi odstavek 28. člena Ustave določa, da nihče ne sme biti kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. To načelo se odraža tudi v 2. členu Zakona o prekrških (Uradni list RS, št. 25/83 in nasl. - v nadaljevanju ZP), ki določa, da nikomur ne sme biti izrečena sankcija za prekršek, če dejanje ni bilo z zakonom ali s kakšnim drugim predpisom določeno kot prekršek, preden je bilo storjeno, in če za tako dejanje ni bila predpisana sankcija za prekršek. Določbi med drugim pomenita, da morajo biti v opisu dejanja, očitanega pritožniku, vsebovani vsi znaki kaznivega dejanja (prekrška), ki jih določa zakon. Vsebina pritožničinega očitka ni v tem, saj ne zatrjuje, da bi v opisu prekrška manjkal kateri izmed znakov prekrška. Meni le, da je kazen, ki ji je bila izrečena, prestroga in nezakonita. Njen očitek ni utemeljen.
Organ, ki odloča o prekršku, odmeri kazen po splošnih pravilih za odmero kazni (30. člen ZP in naslednji) glede na okoliščine konkretnega primera. Ustavno sodišče nima pomislekov glede pritožnici izrečene kazni, saj je iz izpodbijanih odločb razvidno, na podlagi česa (ustrezna pravna podlaga) in zakaj (presoja konkretnih okoliščin primeta) je bila pritožnici izrečena takšna kazen. Odločitev o odmeri kazni je ustrezno obrazložena in oprta na ustrezne zakonske določbe. Zato za kršitev 28. člena Ustave očitno ne gre.
8. Kolikor se ustavna pritožba nanaša na sklep Vrhovnega sodišča, ta tudi v tem delu ni utemeljena. Pritožnica meni, da je izpodbijani sklep Vrhovnega sodišča št. IV Ips 130/2001 z dne 15. 11. 2001 nezakonit, ker ne upošteva, kdaj je bil prekršek storjen, temveč kdaj je bil ZP spremenjen. Z izpodbijanim sklepom je Vrhovno sodišče kot nedovoljeno zavrglo pritožničino zahtevo za sodno varstvo in se tako v vsebino izpodbijanih sklepov ni spuščalo. Pritožnica se ne strinja s stališčem Vrhovnega sodišča, da je dne 25. 10. 2001, torej po začetku veljavnosti Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o prekrških (Uradni list RS, št. 24/2001 - ZP-M), ki je začel veljati dne 20. 4. 2001, njena zahteva za sodno varstvo, nedopustna. Glede na navedeno bi Ustavno sodišče tu lahko preizkusilo le, ali gre za kršitev 22. člena Ustave, ki vključuje tudi prepoved sodniške samovolje oziroma arbitrarnosti. Pritožničin primer pa ni tak. Presoja Vrhovnega sodišča je bila opravljena v obsegu, določenem z ZP, je utemeljena in obrazložena na pravni podlagi. Takšni odločitvi po presoji Ustavnega sodišča ni mogoče odrekati razumne presoje, zato tudi za morebitno kršitev 22. člena Ustave očitno ne gre.
Takšne kršitve pa prav tako ne utemeljuje pritožničina razlaga odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-279/99 z dne 16. 3. 2000 (Uradni list RS, št. 33/2000 in OdlUS, IX, 59) in v zvezi s to izvedena odločitev zakonodajalca.
9. Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
B. - II.
10. Po določbi 51. člena ZUstS se ustavna pritožba vloži, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Zoper poziv, naveden v 2 točki izreka tega sklepa, pritožnica ni izkazala, da bi bilo o pritožbi kot rednem pravnem sredstvu že odločeno. Glede na navedeno ni podana procesna predpostavka izčrpanosti pravih sredstev in je bilo zato treba ustavno pritožbo v tem delu zavreči.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena in na podlagi druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk.
Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča.
Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer