Up-403/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-403/02
Datum odločitve:
28. 11. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.403.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper odločbo Senata za prekrške št. Pp- 3539/01 z dne 15. 3. 2002 v zvezi z odločbo Sodnika za prekrške Šmarje pri Jelšah št. P/K-62/2001 z dne 14. 3. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper odločbo Senata za prekrške št. Pp- 3539/01 z dne 15. 3. 2002 v zvezi z odločbo Sodnika za prekrške Šmarje pri Jelšah št. P/K-62/2001 z dne 14. 3. 2001 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
Prekrški.

Stranska kazen prenehanje veljavnosti vozniškega dovoljenja.

Enako varstvo pravic.

Načelo zakonitosti.
Pravna podlaga:
Ustava (URS), 22., 28. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
28. 6. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21930
Up-403/02-10
13. 12. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki jo zastopa B. B., odvetnica v Z. pri V., na seji senata dne 28. novembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper odločbo Senata za prekrške št. Pp- 3539/01 z dne 15. 3. 2002 v zvezi z odločbo Sodnika za prekrške Šmarje pri Jelšah št. P/K-62/2001 z dne 14. 3. 2001 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnica z ustavno pritožbo izpodbija odločbo Senata za prekrške, s katero je bila zavrnjena njena pritožba zoper odločbo Sodnika za prekrške. S to je bila pritožnica spoznana za odgovorno storitve prometnega prekrška (vožnja pod vplivom alkohola, 1,53 grama alkohola na kilogram krvi) po c) točki četrtega odstavka in po petem odstavku 117. člena Zakona o varnosti cestnega prometa (Uradni list RS, št. 30/98 in nasl. - v nadaljevanju ZVCP). Izrečena ji je bila stranska kazen prenehanja veljavnosti vozniškega dovoljenja in denarna kazen, v plačilo so ji bili naloženi tudi stroški postopka. Pritožnica predlaga, naj Ustavno sodišče ustavno pritožbo sprejme, zadrži izvršitev izpodbijanih odločb in izpodbijane odločbe odpravi.
2. V ustavni pritožbi pritožnica navaja, da je bilo dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovljeno ter materialno in procesno pravo napačno uporabljeno. Pritožnica zatrjuje kršitev 22. člena Ustave (enako varstvo pravic) in 28. člena Ustave (načelo zakonitosti v kazenskem pravu). Kršitev 22. člena Ustave naj bi bila podana zaradi neupoštevanja poteka zastaralnega roka, obrazložitev odločbe senata za prekrške pa naj bi bila pravno nevzdržna. V zvezi s tem pritožnica navede, da je senat za prekrške odločbo št. Pp-3539/01 izdal dne 15. 3. 2002, kar naj bi bilo več kot eno leto od izdaje prvostopenjske odločbe Sodnika za prekrške Šmarje pri Jelšah št. P/K 62/2001 z dne 14. 3. 2001. Ker naj bi od izdaje prvostopenjske odločbe do odločitve o pritožbi zoper njo, poteklo več kot eno leto, naj bi postopek za prekršek ne bil več dopusten. Dne 14. 3. 2002 naj bi nastopilo relativno zastaranje pregona. Kršitev načela zakonitosti v kazenskem pravu (28. člen Ustave) naj bi bila podana zaradi napačne uporabe določb materialnega prava in njihove napačne razlage. Meni, da je zakon treba razlagati v korist obdolženca in da bi bila pravilna razlaga določbe petega odstavka 117. člena ZVCP ta, da pomeni več kot 1,5 grama alkohola na kilogram krvi vsaj 1,6 grama. V četrtem odstavku 117. člena ZVCP naj bi bilo izrecno zapisano in število zaokroženo na dve decimalki in tudi tam, kjer je druga decimalka število 0, naj bi bila jasna razlaga določb ZVCP po mnenju pritožnice le naslednja: "Če je želel zakonodajalec koncentracijo alkohola v določbi petega odstavka 117. člena ZVCP zaokrožiti na dve decimalki natančno, bi bilo navedeno več kot 1,50 grama alkohola na kilogram krvi in ne tako, kot je določeno sedaj - ne več kot 1,5 grama alkohola na kilogram krvi. Ker naj bi pritožnica ne imela več kot 1,5 grama alkohola na kilogram krvi (imela naj bi manj kot 1,6 grama), naj bi ji bila stranska kazen prenehanja veljavnosti vozniškega dovoljena nezakonito izrečena. B.
3. Ustavno sodišče je vpogledalo spis Sodnika za prekrške Šmarje pri Jelšah št. P-62/2001.
4. S sklepom št. Up-403/02 z dne 8. 7. 2002 je Ustavno sodišče zavrnilo predlog pritožnice, da se do končne odločitve zadrži izvršitev stranske kazni prenehanja veljavnosti vozniškega dovoljenja, izrečene z odločbami, izpodbijanimi v ustavni pritožbi.
5. Ustava v 22. členu med drugim določa, da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in drugim državnim organom. Navedena določba je poseben izraz pravice do enakosti pred zakonom po 14. členu Ustave. Eden od vidikov navedene pravice je tudi ta, da sodišče strank ne sme obravnavati neenakopravno s tem, da bi v posameznikovi zadevi odločilo drugače, kot sicer redno odloča v vsebinsko enakih primerih. Pritožnica tega, da bi bilo v njenem primeru odločeno drugače, kot sicer odločajo sodišča v podobnih primerih ne zatrjuje, niti ne izkazuje. Zato za kršitev 22. člena Ustave že iz tega razloga očitno ne gre.
6. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v postopku o prekršku, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja ter uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic, nesprejemljivem pravnem stališču ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno in samovoljno (tako Ustavno sodišče že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998, OdlUS VII, 118). V presojo o obstoju zatrjevanih kršitev zakona se torej Ustavno sodišče spusti le, če bi šlo lahko hkrati tudi za kršitev človekove pravice. Pritožničin primer, kot izhaja iz naslednjih točk v obrazložitvi tega sklepa, ni tak.
7. S trditvijo, da bi moral drugostopenjski organ ugotoviti, da je nastopilo zastaranje pregona prekrška, pritožnica izpodbija pravilno uporabo materialnega prava. V tem delu bi bila zatrjevana kršitev 22. člena Ustave podana, če bi bilo izpodbijano stališče očitno napačno ali brez razumne pravne obrazložitve. Sporno stališče pa ni tako.
8. Po določbi prvega odstavka 55. člena Zakona o prekrških (Uradni list SRS, št. 25/83 in nasl. ter Uradni list RS, št. 10/91 in nasl. - ZP) postopek o prekršku ni dopusten, če preteče eno leto od dneva, ko je bil prekršek storjen (relativni zastaralni rok). Zastaranje ne teče v času, ko se po zakonu postopek o prekršku ne sme začeti ali nadaljevati (drugi odstavek 55. člena ZP). Po določbi tretjega odstavka tega člena zastaranje pretrga vsako dejanje organa, pristojnega za postopek, ki meri na pregon storilca prekrška. Po vsakem pretrganju začne teči zastaranje znova, vendar pa postopek o prekršku v nobenem primeru ni več mogoč, ko poteče dvakrat toliko časa, kolikor ga zahteva zakon za zastaranje postopka o prekršku.
9. V postopku je bilo ugotovljeno, da je bil prekršek storjen dne 8. 1. 2001. Prvostopenjska odločba je bila izdana dne 14. 3. 2001, drugostopenjska pa dne 15. 3. 2002. Kot izhaja iz vpogledanega spisa zadnje procesno dejanje prvostopenjskega organa v smeri doseganja pravnomočne odločitve ni bila izdaja prvostopenjske odločbe. Temu procesnemu dejanju sta namreč sledili še dve procesni dejanji prvostopenjskega organa, ki sta vodili k pravnomočni odločitvi in s tem k zaključku pregona pritožnice. Dne 20. 3. 2001 je bila s tem, ko je bila pritožnici vročena prvostopenjska odločba o prekršku, izvršena odredba prvostopenjskega organa o vročitvi te odločbe pritožnici (list. št. 8). Zadnje procesno dejanje, ki je pretrgalo tek relativnega zastaralnega roka, pa je dne 6. 4. 2001 izvršena predložitev pravočasno vložene pritožbe pritožnice in spisa senatu za prekrške (list. št. 11). Dne 6. 4. 2001 je torej enoletni zastaralni rok začel teči znova in je potekel 6. 4. 2002. Ob odločanju senata za prekrške dne 15. 3. 2002, relativno zastaranje kazenskega pregona še ni nastopilo. Prav tako pa je očitno, da od storitve prekrška do izdaje drugostopenjske odločbe tudi ni potekel dvoletni (absolutni) zastaralni rok. Za zatrjevano kršitev ustavne pravice torej očitno ne gre.
10. V zvezi z navedbami pritožnice glede ugotovljene stopnje njene alkoholiziranosti in uporabe ter razlage zakona, Ustavno sodišče ugotavlja, da razlaga zakona v obrazložitvi izpodbijanih odločb ni tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da bi jo bilo mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno. Svojo odločitev sta tako prvostopenjski kot tudi drugostopenjski organ oprla na ustrezne določbe ZVCP in jo obrazložila.Takšni odločitvi organov, ki sta odločala v postopku o prekršku, pa ni mogoče odreči razumne presoje. Dejstvo, da se pritožnica s takšno razlago ne strinja in podaja svoje matematično videnje zadeve, kršitve 22. člena Ustave ne utemeljuje.
11. Prav tako ni utemeljen pritožničin očitek glede kršitve načela zakonitosti iz prvega odstavka 28. člena Ustave. Prvi odstavek 28. člena Ustave določa, da ne sme biti nihče kaznovan za dejanje, za katero zakon ni določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. To ustavno načelo je vsebovano tudi v prvem odstavku 2. člena ZP, ki določa, da nikomur ne sme biti izrečena sankcija za prekršek, če dejanje ni bilo z zakonom ali s kakšnim drugim predpisom določeno kot prekršek, preden je bilo storjeno, in če za tako dejanje ni bila predpisana sankcija za prekršek. Pritožnica ne zatrjuje, da bi v opisu manjkal kateri izmed znakov prekrška, za storitev katerega je odgovorna na podlagi pravnomočne odločbe sodnika za prekrške. Ne strinja se z razlago določb ZVCP, ki sta jo podala prvo in drugostopenjski organ za prekrške. To je stvar uporabe in razlage prava, ki ji glede na navedeno v prejšnjih točka obrazložitve tega sklepa tudi ni moč očitati nerazumnosti in arbitrarnosti, torej kršitve 22. člena Ustave. Člen 28 Ustave bi bil lahko kršen, če bi bila pritožnici izrečena sankcija, ki ji po ustreznih določbah ZVCP in ZP ne bi smela biti izrečena.
Pritožničin primer pa ni tak. Glede na navedeno za kršitev 28. člena Ustave očitno ne gre.
12. Ker za zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno ne gre, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer