Up-354/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-354/02
Datum odločitve:
25. 4. 2003
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2003:Up.354.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper:

- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 113/2002 z dne 25. 4. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 320/2001 z dne 21. 6. 2001 in s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 327/01 z dne 13. 6. 2001 in

- sklep Vrhovnega sodišča št. I Ips 112/2002 z dne 23. 5. 2002 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 343/2001 z dne 24. 10. 2001 ter s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. K 223/99 z dne 13. 4. 2001

Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 111/2002 z dne 25. 4. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 98/2001 z dne 13. 2. 2001 in s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. K 223/99 z dne 25. 1. 2001

Ustavna pritožba A. A. zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja v postopku pred Okrožnim sodiščem v Kopru v zadevi št. K 223/99
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper:

- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 113/2002 z dne 25. 4. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 320/2001 z dne 21. 6. 2001 in s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 327/01 z dne 13. 6. 2001 in

- sklep Vrhovnega sodišča št. I Ips 112/2002 z dne 23. 5. 2002 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 343/2001 z dne 24. 10. 2001 ter s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. K 223/99 z dne 13. 4. 2001

se ne sprejme.

Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 111/2002 z dne 25. 4. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 98/2001 z dne 13. 2. 2001 in s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. K 223/99 z dne 25. 1. 2001 se zavrže.

Ustavna pritožba A. A. zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja v postopku pred Okrožnim sodiščem v Kopru v zadevi št. K 223/99 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ker pritožnik zatrjevanih kršitev človekovih pravic ni izkazal, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
Ker pritožnik nima pravnega interesa za nadaljevanje postopka z ustavno pritožbo, jo je Ustavno sodišče zavrglo.
Geslo:
5.2 - Temeljne pravice - Enakost.

5.3.5 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda posameznika.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja - Enakost orožij.

5.3.13.21 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja - Domneva nedolžnosti.

5.3.13.15 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja - Prepoved reformatio in peius.

5.3.13.26 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja - Pravica do zagovornika.

5.3.13.27 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja - Pravica do zaslišanja prič.

1.4.52.2 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Pravni interes za vložitev ustavne pritožbe.
Pravna podlaga:
Člen 14, 19, 20, 22, 27, 28, 29, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, 55.1.2 in 55.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
K obravnavani zadevi sta bili s sklepom Ustavnega sodišča z dne 1. 10. 2002 pridruženi zadevi št. Up-497/02 in št. Up-546/02 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
12. 6. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US22372
Up 354/02-15
21. 5. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 25. aprila 2003 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper:
- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 113/2002 z dne 25. 4. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 320/2001 z dne 21. 6. 2001 in s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. Ks 327/01 z dne 13. 6. 2001 in
- sklep Vrhovnega sodišča št. I Ips 112/2002 z dne 23. 5. 2002 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 343/2001 z dne 24. 10. 2001 ter s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. K 223/99 z dne 13. 4. 2001
se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 111/2002 z dne 25. 4. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Kopru št. Kp 98/2001 z dne 13. 2. 2001 in s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. K 223/99 z dne 25. 1. 2001 se zavrže.
3. Ustavna pritožba A. A. zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja v postopku pred Okrožnim sodiščem v Kopru v zadevi št. K 223/99 se zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Vrhovno sodišče je z izpodbijano sodbo št. I Ips 113/2002 zavrnilo pritožnikovo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper pravnomočni sklep Okrožnega sodišča v Kopru. Z njim je bil zoper pritožnika podaljšan pripor iz razloga po 3. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP). Pritožnik zatrjuje kršitve določb kazenskega postopka in kršitve 14., 15., 19., 20., 22., 23., 25., 27. in 28. člena ter prve, druge in tretje alineje 29. člena Ustave. Pritožniku naj ne bi bilo omogočeno izvajanje dokazov v njegovo korist pri odločanju o podaljšanju pripora.
Sodbi Vrhovnega sodišča pritožnik očita kršitev 25. člena Ustave. Pri odločanju naj bi bilo kršeno načelo sorazmernosti, saj posegi po mnenju pritožnika niso bili primerni, nujni in sorazmerni.
Pripor naj ne bi bil odrejen v skladu z 20. členom Ustave.
Pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče izpodbijane akte razveljavi in zadevo vrne v novo odločanje.
2. Vrhovno sodišče je z izpodbijanim sklepom št. I Ips 112/2002 zahtevo za varstvo zakonitosti pritožnikovega zagovornika zoper sodbo in sklep Višjega sodišča v Kopru št. Kp 343/2001 zavrglo kot nedovoljeno. Pritožnik zatrjuje v tem delu kršitve 22., 23., 25. člena Ustave ter napačno uporabo materialnega prava.
Predlaga, naj Ustavno sodišče izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne v novo odločanje.
3. Z izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 111/2002 je Vrhovno sodišče zahtevi pritožnikovega zagovornika za varstvo zakonitosti ugodilo in izpodbijani sklep Višjega sodišča v Kopru št. Kp 98/2001 razveljavilo. Pritožnik zatrjuje v zvezi s tem kršitev 14., 20., 22., 23., 25., 27. člena Ustave.
4. Pritožnik v ustavni pritožbi Okrožnemu sodišču v Kopru očita kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (prvi odstavek 23. člena Ustave).
B.- I.
5. Ustavno sodišče je pritožnikovi ustavni pritožbi št. Up-546/02 in št. Up-497/02 združilo z zadevo št. Up-354/02 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
6. Glede zatrjevanih kršitev določb ZKP je Ustavno sodišče v svojih odločitvah o ustavnih pritožbah že večkrat poudarilo, da ni inštanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ni pristojno presojati samih po sebi pravilnosti ugotovitev dejanskega stanja ter uporabe materialnega in procesnega prava.
Po ustaljeni ustavnosodni presoji se Ustavno sodišče pri odločanju o ustavni pritožbi omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic, nesprejemljivem pravnem stališču ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno (tako že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998 - OdlUS VII, 118).
7. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. ZKP določa v 3. točki drugega odstavka 201. člena, da se sme pripor odrediti, če teža, način storitve ali okoliščine, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, in njene osebne lastnosti, prejšnje življenje, okolje in razmere v katerih živi, ali kakšne druge posebne okoliščine kažejo na nevarnost, da bo oseba ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi. Po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP se sme pripor odrediti v primeru, če teža, način storitve ali okoliščine, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, in njene osebne lastnosti, prejšnje življenje, okolje in razmere, v katerih živi, ali kakšne druge posebne okoliščine kažejo na nevarnost, da bo ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) in v drugih odločitvah o pripornih zadevah opredelilo pogoje, ki morajo biti izpolnjeni za ustavno dopustnost posega v osebno svobodo posameznika. Nanje se Ustavno sodišče sklicuje tudi v tej zadevi.
8. Pri odločanju o podaljšanju pripora (prva alineja 1. točke izreka) so sodišča ugotovila obstoj vseh elementov, potrebnih za odreditev pripora iz razlogov ponovitvene nevarnosti. Sodišče je obstoj utemeljenega suma kot temeljnega pogoja za pripor oprlo na izrečeno prvostopenjsko sodbo, s katero je bil pritožnik spoznan za krivega šestih kaznivih dejanj zoper spolno nedotakljivost.
Obstoj pripornega razloga ponovitvene nevarnosti so sodišča utemeljila z dejstvi, da naj bi si pritožnik žrtvi načrtno izbral, ju zvabil s premišljenimi obljubami in izgovori, za dosego cilja in prikritja dejanj naj bi uporabljal celo opojna sredstva in grožnje. V obrazložitvi so kot okoliščine upoštevana tudi dejstva, da je pritožnik nagnjen k storitvi kaznivih dejanj, povezanih s spolno nedotakljivostjo mladoletnikov, in da zoper njega tečejo številni postopki zaradi premoženjskih deliktov pred Okrožnim in Okrajnim sodiščem v Ljubljani. Upoštevala so tudi, da teče zoper pritožnika pred Okrožnim sodiščem v Kranju še en kazenski postopek zaradi kaznivega dejanja spolnega nasilja po tretjem v zvezi s prvim odstavkom 181. člena KZ (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ). Sodišča so upoštevala tudi okoliščino, da naj bi pritožnik z namenom prikriti kazniva dejanja, storjena na škodo oškodovanca, ogrozil njegovo varnost in bil zato obsojen pred Okrožnim sodiščem v Ljubljani zaradi kaznivega dejanja po prvem odstavku 145. člena KZ.
9. Sodišča so torej opredelila konkretne okoliščine, na podlagi katerih so sklepala o obstoju realne nevarnosti, da bi pritožnik na prostosti ponavljal istovrstna kazniva dejanja in ob upoštevanju načela sorazmernosti tudi presodila, da je pripor neogibno potreben za varnost ljudi ter da ga ni mogoče nadomestiti z milejšim ukrepom.
10. Ker so sodišča pri odločanju o podaljšanju pripora presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo odločitev obrazložila, niso ravnala v neskladju s prvim odstavkom 20. člena Ustave. Prvi odstavek 20. člena Ustave namreč določa pogoje, pod katerimi je mogoče poseči v pravico, ki jo zagotavlja Ustava v prvem odstavku 19. člena.
Zato ni podana kršitev pravice iz prvega odstavka 19. člena Ustave.
11. Očitek pritožnika, da se Vrhovno sodišče ni vsebinsko opredelilo do njegovih navedb v zahtevi za varstvo zakonitosti ter da svoje odločitve ni ustrezno obrazložilo, bi sicer bil relevanten z vidika kršitve pravice iz 22. člena Ustave. Očitek ni utemeljen. Iz jamstva enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave med drugim izhaja zahteva, da so odločbe, s katerimi državni organ odloča o pravicah in obveznostih posameznika, obrazložene. Izpodbijana sodba je razumljivo in glede vseh vprašanj obrazložena. Tako so v sodbi navedeni razlogi, zakaj zahteva za varstvo zakonitosti zoper sklep o podaljšanju pripora po vsebini ni utemeljena. Pritožnik tudi pavšalno navaja neenako obravnavanje, s tem pa ni izkazal, da bi sodišče v njegovem primeru odločilo drugače, kot sicer odloča v enakih primerih, kar bi lahko predstavljalo kršitev pravice iz 22. oziroma 14. člena Ustave.
12. Očitek glede kršitve 27. člena Ustave (domneva nedolžnosti) ni utemeljen. Ustavno sodišče je že v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) pojasnilo, da domneva nedolžnosti nima absolutnih materialnopravnih učinkov. Ustava sama je v prvem odstavku 20. člena določila možnost poseganja v človekovo pravico do osebne svobode že na podlagi utemeljenega suma, da je določena oseba storila kaznivo dejanje, in ne šele na podlagi pravnomočne sodbe, zato izpodbijane odločbe iz prve alineje 1. točke izreka ne predstavljajo kršitve domneve nedolžnosti.
13. Pritožnik zatrjuje kršitev 28. člena Ustave (načelo zakonitosti). Te kršitve pa ne obrazloži in je z ničimer ne izkaže, zato se Ustavno sodišče v presojo utemeljenosti zatrjevane kršitve ni moglo spuščati.
14. Pritožnikov očitek kršitve prve in druge alineje 29. člena Ustave ni utemeljen. Iz izpodbijanih odločb iz prve alineje 1. točke izreka in pritožnikovih navedb ne izhaja, da bi bil pritožnik prikrajšan za pripravo svoje obrambe oziroma pravico do obrambe z zagovornikom. Obramba s pomočjo zagovornika mu je bila zagotovljena ves čas postopka, tudi v nadaljnjem postopku, saj je zagovornik zoper sklep o odreditvi pripora ter zoper sklep o podaljšanju pripora vložil pritožbo, ki jo je pritožbeno sodišče tudi obravnavalo. V čem naj bi bila kršitev pritožnikove pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist (tretja alineja 29. člena Ustave) pa pritožnik ne izkaže. Ustavno sodišče se zato v utemeljenost zatrjevane kršitve ni moglo spuščati.
15. Z izpodbijanim sklepom št. I Ips 112/2002 (druga alineja 1. točke izreka) je Vrhovno sodišče odločilo o zavrženju zahteve za varstvo zakonitosti kot nedovoljene, ker jo je mogoče vložiti šele po pravnomočno končanem kazenskem postopku in ne zoper pravnomočne dele sodne odločbe, kot to zmotno zatrjujeta ustavni pritožnik oziroma njegov zagovornik. Zato že iz tega razloga očitno ne gre za zatrjevane kršitve. V zvezi s tem bi se zastavilo vprašanje enakega varstva pravic, ki ga zagotavlja 22. člen Ustave. Ustavno sodišče bi kvečjemu lahko presojalo, ali je izpodbijani sklep očitno napačen ter brez razumne pravne obrazložitve. V tem primeru bi šlo za kršitev enakega varstva pravic po 22. členu Ustave, ki vključuje tudi prepoved sodniške samovolje oziroma arbitrarnosti. Tega pritožnik izrecno niti ne zatrjuje, prav tako pa ne izkaže, da bi bilo v enakih primerih odločeno drugače, kar bi tudi predstavljalo kršitev 22. člena Ustave. Presoja Vrhovnega sodišča je bila opravljena v obsegu, določenem z ZKP, je obrazložena in utemeljena na pravni podlagi. Takšni odločitvi po presoji Ustavnega sodišča ni mogoče odrekati razumne presoje, zato tudi s tega vidika očitno ne gre za kršitev 22. člena Ustave.
B. - II.
16. Pritožnik vlaga ustavno pritožbo zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 111/2002 (2. točka izreka). Ustavno sodišče je ugotovilo, da je z izpodbijano sodbo Vrhovno sodišče zahtevi pritožnikovega zagovornika za varstvo zakonitosti ugodilo in izpodbijani sklep razveljavilo. Pritožnik nima več pravnega interesa za nadaljevanje postopka z ustavno pritožbo. Zato jo je Ustavno sodišče zavrglo.
B. - III.
17. Pritožnik uveljavlja, da je v postopku pred Okrožnim sodiščem v Kopru, v katerem so bile izdane izpodbijane sodbe, prišlo do kršitve pravice do sojenja v razumnem roku (prvi odstavek 23. člena Ustave) ter da je upravičen do učinkovitega pravnega varstva. Ustavno sodišče je pristojno za odločanje o kršitvi pravice iz 23. člena Ustave le, če zatrjevana kršitev v času odločanja pred Vrhovnim sodiščem še traja (tako Ustavno sodišče že v odločbi št. Up 277/96 z dne 7. 11. 1997, OdlUS V, 189). V postopku je že bila izdana pravnomočna sodba, odločeno pa je tudi že bilo o zahtevi za varstvo zakonitosti. Zatrjevana kršitev ustavne pravice je torej že prenehala. Morebitne zahtevke iz naslova domnevne kršitve pravice lahko pritožnik v takem primeru uveljavlja v postopku pred pristojnim sodiščem (26. člen Ustave). Ko so pravna sredstva v tem postopku izčrpana, lahko ob pogojih ZUstS vloži tudi ustavno pritožbo. Pritožnik pa ni izkazal, da bi to sodno pot izkoristil. Glede na to ni podana predpostavka iz prvega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču, po kateri se ustavna pritožba lahko vloži šele, ko so izčrpane vsa pravna sredstva (tako Ustavno sodišče že v sklepu št. Up 74/98 z dne 16. 12. 1998, OdlUS VII, 251). Zato je treba ustavno pritožbo v tem delu zavreči (3. točka izreka).
C.
18. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS, prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS ter prvega odstavka 55. člena ZUstS v zvezi s 47. členom ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer