Up-384/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-384/01
Datum odločitve:
1. 7. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.384.01
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 272/98 z dne 23. 5. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 200/98 z dne 29. 9. 1998 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 13/98 z dne 15. 5. 1998
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 272/98 z dne 23. 5. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 200/98 z dne 29. 9. 1998 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 13/98 z dne 15. 5. 1998 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče v postopku odločanja o ustavni pritožbi ne opravlja funkcije pritožbenega sodišča, zato se praviloma ne spušča v to, ali je sodišče pravilno ugotovilo dejansko stanje in ali je njegova dokazna ocena pravilna. Ustavno sodišče lahko opravlja nadzor le z ustavnega vidika in se v tem okviru omeji le na presojo morebitnih kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin.
Pravica iz tretje alineje 29. člena Ustave ni bila kršena, ker je sodišče ob spoštovanju enakega položaja strank v postopku glede na načelo proste presoje dokazov odločilo o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost, svojo odločitev (o tem katere dokaze je izvedlo, katerih izvedbo pa zavrnilo) pa je tudi prepričljivo obrazložilo.
Ker je pravilnost ugotovitev sodišča o obstoju vseh znakov očitanega prekrška stvar dokazne presoje, ne pa načela zakonitosti (28. člen Ustave), pritožnik pa izpodbija le prvo, kršitev načela zakonitosti v pritožnikovem primeru ni izkazana.
Geslo:
Enako varstvo pravic.

Obsodilna sodba.

Kaznivo dejanje spolnega nasilja, posilstva in nasilništva.

Pravica do izvajanja dokazov v korist,.

Načelo zakonitosti v kazenskem pravu.
Pravna podlaga:
Ustava, 22., 3. al. 28., 29. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
11. 9. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21586
Up-384/01-14
10. 7. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A., trenutno na prestajanju kazni zapora v ZPKZ Ž., na seji senata dne 1. julija 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 272/98 z dne 23. 5. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 200/98 z dne 29. 9. 1998 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 13/98 z dne 15. 5. 1998 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnik je bil s pravnomočno sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 13/98 z dne 15. 5. 1998 spoznan za krivega storitve nadaljevanega kaznivega dejanja spolnega nasilja po prvem odstavku 181. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ), nadaljevanega kaznivega dejanja posilstva po prvem odstavku 180. člena KZ in kaznivega dejanja nasilništva po prvem odstavku 299. člena KZ. Izrečena mu je bila enotna kazen desetih let in šestih mesecev zapora. Višje sodišče v Celju je s sodbo št. Kp 200/98 z dne 29. 9. 1998 delno ugodilo pritožbi pritožnika in izpodbijano prvostopenjsko sodbo spremenilo tako, da mu znižalo posamezne kazni in izreklo enotno kazen osmih let zapora. V preostalem je pritožbo zavrnilo. S sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 272/98 z dne 23. 5. 2001 je bila kot neutemeljena zavrnjena pritožnikova zahteva za varstvo zakonitosti. Pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče spremeni izpodbijane odločbe in ga oprosti obtožbe, podrejeno pa naj jih razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje.
2. V obširni, večkrat dopolnjeni, laični vlogi, pritožnik zatrjuje številne kršitve določb KZ, saj dejanja, ki jih je storil, po njegovem mnenju niso kazniva dejanja, zatrjuje kršitve določb Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) ter zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja. Smiselno zatrjuje kršitev načela zakonitosti v kazenskem pravu (28. člena Ustave) in kršitev pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca (tretja alineja 29. člena Ustave). V zvezi z zatrjevano kršitvijo 28. člena Ustave navede, da pri kaznivih dejanjih niso podani očitani znaki kaznivih dejanj, saj le zaradi oškodovankinih podplutb ne more biti obsojen za vsa kazniva dejanja. Glede kaznivega dejanja spolnega nasilja navede, da je oškodovanka zelo neprepričljivo, tako krajevno kot časovno, navedla, kje in kako naj bi do kaznivega dejanja prišlo. Tudi sodiščem naj bi v sodbi ne uspelo natančno opredeliti čas storitve kaznivega dejanja, kraj dejanja pa naj bi celo izpustili iz obtožnice. Razlogi, ki jih v dokaz storitve tega dejanja navede sodišče, naj bi bili zgolj pavšalni in abstraktni, zato naj mu to dejanje ne bi bilo dokazano. Že med celotnim postopkom naj bi pritožnik navajal in dokazoval, da nasilja sploh ni bilo in da je oškodovanka prostovoljno sodelovala. Oškodovanka naj bi le zaradi razkritja zadeve v javnosti zatrjevala element nasilja. S tem naj bi bila v položaju žrtve in ne v položaju nekoga, ki ima razmerje s svojih očetom. Prav tako pritožnik meni, da niso podani znaki kaznivega dejanja posilstva. V njegovem primeru naj bi šlo za nadaljevano kaznivo dejanje, vendar naj mu posamična kazniva dejanja znotraj tega "konstrukta realnega steka" ne bi bila dokazana, tako časovno kot tudi krajevno, prav tako naj mu ne bi dokazali elementa nasilja. Tudi v tem delu naj bi sodba temeljila zgolj na pavšalnih in abstraktnih navedbah in razlogih. Pritožnik nadalje navaja, da naj bi bila netočna tudi ugotovitev, ki se nanaša na kaznivo dejanje nasilništva in sicer, da naj bi bilo v javnosti povzročeno zgražanje. Priče naj tega namreč ne bi zatrjevale. V zvezi s kršitvijo tretje alineje 29. člena Ustave pa navede, da sodišče ni sledilo njegovemu zagovoru (v dokaz ustavni pritožbi prilaga svoj zagovor na 18 straneh, v katerem zelo intimno in podrobno opisuje razmerje s svojo hčerko) in ga je celo ocenilo kot nesmiselnega. Sodišče naj ne bi zaslišalo prič, ki jih je predlagal pritožnik, zavrnilo naj bi tudi njegov dokazni predlog, naj sodišče napoti oškodovanko k izvedencu seksologu. Ta naj bi ugotovil, kakšno je bilo dejansko stanje v konkretnem razmerju (prostovoljno sodelovanje oškodovanke v spolnih odnosih, doživljanje orgazmov, ). Prav tako naj sodišče ne bi upoštevalo novih dokazov, ki mu jih je oškodovanka posredovala v zapor in na podlagi katerih naj bi prišlo do obnove kazenskega postopka.
B.
3. Z navedbami, da očitanih kaznivih dejanj ni storil, da sodba ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih oziroma so si ta med seboj v nasprotju, da nobeno od sodišč ni upoštevalo njegovega zagovora, pritožnik po eni strani zatrjuje zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja ter napačno uporabo materialnega in procesnega prava. Ustavno sodišče v postopku odločanja o ustavni pritožbi ne more opravljati funkcije pritožbenega sodišča niti funkcije Vrhovnega sodišča, zato se praviloma ne more spuščati v to, ali je prvostopenjsko sodišče pravilno ugotovilo dejansko stanje, kakor tudi ne v dokazno oceno in pravno presojo sodišč. To presojanje je v skladu z ustavnimi in zakonskimi določbami zaupano sodiščem, ki odločajo kazenskem postopku in ki sodijo v skladu z Ustavo in zakoni. Ustavno sodišče lahko opravlja nadzor nad sojenjem z ustavnega vidika in v tem okviru ugotavlja, ali ni morda sodišče v kazenskem postopku nedovoljeno poseglo v ustavno pravico posameznika. Ustavna pritožba je namreč poseben institut varovanja človekovih pravic in svoboščin in je v sistemu sodnega varstva namenjena izjemni obravnavi sodnih odločb, ne pa funkciji pritožbenega sodišča. Zato jo je tudi mogoče vložiti šele po izčrpanju vseh pravnih sredstev (tako Ustavno sodišče že v odločbi št. Up-164/95 z dne 7. 12. 1995, OdlUS IV, 138). V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču ali če je tako očitna napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno (tako Ustavno sodišče že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998, OdlUS VII, 118). Obravnavan primer očitno ni takšen, zato z izpodbijanimi odločbami tudi ni mogla biti kršena ustavna pravica iz 22. člena Ustave.
4. Po določbi tretje alineje 29. člena je vsakomur, kdor je obdolžen kaznivega dejanja zagotovljeno izvajanje dokazov v njegovo korist. Glede te ustavne pravice se Ustavno sodišče sklicuje na že sprejeto stališče, po katerem je sodišče dolžno ugoditi tistim dokaznim predlogom obdolženca, ki naj bi po njegovih sklepčnih navedbah potrdili oziroma zanikali obstoj pravno relevantnih dejstev, to je dejstev, na katerih temelji neposredna uporaba materialnega in procesnega kazenskega prava v določeni zadevi (tako Ustavno sodišče že v odločbi št. Up-13/94 z dne 8. 6. 1995, OdlUS IV, 128). Tako je na primer sodišče dolžno ugoditi dokaznemu predlogu ob izkazani verjetnosti, da bi iz nekega dokaza lahko izhajal dvom, ki bi zaradi domneve nedolžnosti imel za posledico oprostilno sodbo.
5. Kršitev pravice iz tretje alineje 29. člena Ustave bi lahko bila podana, če bi sodišča v nasprotju s stališčem Ustavnega sodišča, navedenem v točki 4, zavrnila pritožnikov dokazni predlog za izvedbo dokazov v njegovo korist. Pritožnik sicer ne pojasni, kateri naj bi bili tisti relevantni dokazi, ki naj bi mu bili v korist in katerih izvedbo je sam zaman predlagal, sodišča pa naj bi jih ne upoštevala. Iz prvostopenjske sodbe (stran 5) izhaja, da je pritožnik predlagal, naj se kot priče zaslišijo B. B., C. C. in Č. Č. Njegove dokazne predloge je sodišče argumentirano zavrnilo in mu pri tem pojasnilo, zakaj teh dokazov (zaslišanja prič), ni izvedlo; dejanja, ki se mu očitajo, naj bi namreč izvrševal večinoma v stanovanju za zaprtimi vrati. Senat je zavrnil tudi predlog pritožnika, naj postavi izvedenca seksologa. Do zavrnitve tega dokaznega predloga se senat res ni izrecno opredelil, ugotoviti pa je treba, da so bili s tem v zvezi v dokaznem postopku postavljeni tako izvedenec klinično psihološke stroke, izvedenec psihiatrične stroke, izvedenka sodno medicinske stroke, vpogledan je bil tudi ginekološki izvid za oškodovanko. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da je sodišče v konkretni zadevi (po skrbno in korektno opravljeni presoji vseh izvedenih dokazov) v primeru zavrnitve dokaznih predlogov, sledilo zahtevam iz že prej navedenega stališča. To, s čimer pa pritožnik zatrjuje kršitev tretje alineje 29. člena Ustave, pa spada v polje proste sodnikove presoje. Za takšno kršitev torej ne gre, če pritožnik uveljavlja, da sodišče ni pravilno presojalo dokazov, da bi moralo njegov zagovor, še posebej pa v povezavi z dokazovanjem, da element sile ni bil podan, drugače presojati ali da po njegovem mnenju ni imelo zadosti dokazov za njegovo obsodbo. Sodišče glede na načelo proste presoje dokazov samostojno odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. Iz izpodbijanih sodb je jasno razvidno, da je bila v konkretni zadevi dokazna presoja obširno, skrbno in korektno opravljena, zakaj sodišče obtoženčevega zagovora ni sprejelo oziroma ga je označilo kot nesmiselnega, pa je tudi izčrpno obrazložilo. S tem vprašanjem se je ukvarjalo tudi pritožbeno sodišče in Vrhovno sodišče, seveda v zakonskem okviru presoje oziroma odločanja o izrednem pravnem sredstvu. Kršitev tretje alineje 29. člena Ustave očitno ni podana.
6. Prav tako ni utemeljen pritožnikov očitek glede kršitve načela zakonitosti iz prvega odstavka 28. člena Ustave. Prvi odstavek 28. člena Ustave določa, da ne sme biti nihče kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. Določba med drugim pomeni, da morajo biti v opisu dejanja, očitanega pritožniku, vsebovani vsi znaki kaznivega dejanja, ki jih določa zakon.
Vsebina pritožnikovega očitka pa ni v tem. Pritožnik ne zatrjuje, da bi v opisu manjkal kateri izmed znakov kaznivih dejanj, za katera je bil pravnomočno obsojen. Izpodbija pravilnost ugotovitev sodišča o obstoju posameznih znakov očitanih mu kaznivih dejanj. To pa je stvar dokazne presoje in že zaradi tega očitno ne gre za kršitev 28. člena Ustave.
7. Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
8. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejelo soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer