Up-14/99
Natisni
Opravilna št.:
Up-14/99
Datum odločitve:
28. 11. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.14.99
Akt:
Ustavna pritožba A. A.a zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 167/96 z dne 22. 10. 1998 v zvezi sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 194/96 z dne 20. 5. 1996 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kranju št. K 290/95 z dne 8. 12. 1995
Izrek:
Ustavna pritožba A. A.a zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 167/96 z dne 22. 10. 1998 v zvezi sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 194/96 z dne 20. 5. 1996 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kranju št. K 290/95 z dne 8. 12. 1995 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Izpodbijana prvo in drugostopenjska sodba sta obrazloženi v vseh bistvenih točkah.Pa v tako je Višje sodišče, ki je odločalo o pritožbi odgovorilo na pritožbene navedbe in svojo odločitev obrazložilo. Zato kršitev pravice do pritožbe iz 25. člena Ustave očitno ni podana. Vrhovno sodišče, ki je odločalo o zahtevi za varstvo zakonitosti je odgovorila na pritožnikove navedbe in svojo odločitev obrazložilo. Zato očitno ni podana kršitev enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
Geslo:
Enako varstvo pravic.

Pravica do pravnega sredstva.

Obrazloženost odločb.
Pravna podlaga:
Ustava (URS), 22., 25. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
11. 1. 1999
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21918
Up-14/99-10
13. 12. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 28. novembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A.a zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 167/96 z dne 22. 10. 1998 v zvezi sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 194/96 z dne 20. 5. 1996 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kranju št. K 290/95 z dne 8. 12. 1995 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. S prvostopenjsko sodbo je bil pritožnik spoznan za krivega storitve napeljevanja h kaznivemu dejanju ropa po tretjem v zvezi s prvim odstavkom 213. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ) v zvezi z drugim odstavkom 16. člena in 26. členom KZ. Izrečena mu je bila kazen štirih let zapora. Višje sodišče je s sodbo in sklepom deloma razveljavilo prvostopenjsko sodbo, v delu, ki se je nanašal na vštetje pripora, spremenilo prvostopenjsko sodbo, v preostalem pa je pritožbe zavrnilo. Zoper pravnomočno sodbo je pritožnik vložil zahtevo za varstvo zakonitosti. Vrhovno sodišče je z izpodbijano sodbo pravnomočno prvostopenjsko sodbo spremenilo tako, da je dejanje pritožnika opredelilo kot kaznivo dejanje napeljevanja h kaznivemu dejanju ropa po prvem odstavku 168. člena Kazenskega zakona (Uradni list SRS, št. 12/77 - KZ77) v zvezi s prvim odstavkom 23. člena in drugim odstavkom 12. člena Kazenskega zakona SFRJ (Uradni list SFRJ, št. 44/76 in nasl. - KZ SFRJ).
Spremenilo je tudi odločbo o kazni in sicer tako, da je pritožniku izreklo kazen treh let in šestih mesecev zapora.
2. Pritožnik navaja, da očitanega kaznivega dejanja ni storil, saj naj bi sodišča izvedene dokaze napačno presodila. Pritožnik meni, da izpodbijane odločbe nimajo razlogov o odločilnih dejstvih in o pravnih vprašanjih. Prvostopenjska odločba naj bi sledila le zagovoru soobtoženega. Razlogov za obstoj oziroma neobstoj napeljevanja naj ne bi vsebovala, opis kaznivega dejanja v sodbi naj ne bi dopuščal kvalifikacije, za kakršno je bil obsojen. Pri opisu dejanja naj bi namreč ne bilo nobenega elementa, ki bi bil element ropa. Pri tem naj bi sodišče izhajalo iz posledice ropa, ne pa iz očitka napeljevanja.
Navedeno naj bi pritožnik navajal že v pritožbi. Predvsem naj bi šlo za tehtanje okoliščin, kdaj se je Č. odločil za storitev kaznivega dejanja in prav v zvezi s tem naj bi prvostopenjsko sodišče minimiziralo izpovedbo priče C. V pritožbi naj bi tudi navajal, da je sodišče prezrlo Č. zagovor o tem, da je v začetku leta 1995 odšel v V., nato pa se zaradi slabega odnosa z delodajalcem vrnil domov in predlagal rop menjalnice. Po mnenju pritožnika se pritožbeno sodišče ni opredelilo do vseh relevantnih navedb, zlasti tistih, ki naj bi vsebovale ekskulpacijske razloge. V zvezi s tem naj ne bi pojasnilo, ali ima prvostopenjska sodba zadostne razloge za obsodbo pritožnika ali ne. Pritožnik meni, da bi moralo razrešiti dilemo, zakaj je dokazano, da je odločitev o ropu pri Č. povzročil pritožnik, čeprav naj bi bilo dokazano, da je Č. drugim razlagal o ropu menjalnice in podrobnostih o njenem poslovanju, še preden je spoznal pritožnika. V zvezi s tem meni, da kazenska odgovornost ni podana, če se je storilec že odločil storiti kaznivo dejanje ali ga je storil na podlagi svoje odločitve. Po mnenju pritožnika zgolj sklicevanje na zaključke v prvostopenjski sodbi z vidika 25. člena Ustave ne zadošča. Tudi Vrhovno sodišče naj bi pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti pravnomočno prvostopenjsko sodbo v delu, v katerem se nanaša na obstoj napeljevanja, le citiralo in naj ne bi navedlo, zakaj razloge iz prvostopenjske sodbe sprejema, pritožbenih pa ne. Kljub temu, da je Vrhovno sodišče spremenilo pravno kvalifikacijo kaznivega dejanja, je po mnenju pritožnika bistvo očitanega napeljevanja še vedno v tem, da storilec naklepno sproži pri drugem odločitev, da bo storil konkretno kaznivo dejanje. Do tega se po mnenju pritožnika nista opredelili ne pritožbeno in ne Vrhovno sodišče. Izpodbijane odločbe naj bi bile zaradi tega v nasprotju z 22. členom (enako varstvo pravic) in s 25. členom Ustave (pravica do pravnega sredstva), ki zahtevata, da morajo biti sodne odločbe obrazložene. Pritožnik predlaga odpravo izpodbijanih odločb, vrnitev zadeve v novo odločanje prvostopenjskemu sodišču in vsaj delno izplačilo zahtevane odškodnine.
B.
3. Ustavno sodišče je vpogledalo spis Okrožnega sodišča v Kranju št. K 290/95.
4. Z navedbami, da očitanega kaznivega dejanja ni storil saj naj bi sodišča napačno presodila izvedene dokaze, pritožnik uveljavlja razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in napačno uporabo prava. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri uporabi materialnega in procesnega prava ter pri ugotavljanju dejanskega stanja. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic, nesprejemljivem pravnem stališču ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno in samovoljno. Tako Ustavno sodišče že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998 (OdlUS VII, 118).
5. Iz jamstva enakega varstva pravic (22. člen Ustave) izhaja med drugim zahteva, da so odločbe, s katerimi je pristojni organ odločil o posameznikovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih, obrazložene. Zoper take odločbe Ustava zagotavlja pravico do pravnega sredstva (25. člen Ustave), to jamstvo pa je lahko učinkovito le, če je odločba v vsaki bistveni točki obrazložena na tako konkreten (ne pavšalen, abstrakten, splošen) način, da je mogoča presoja njene pravne pravilnosti. Če je obrazložitev pomanjkljiva, so lahko pravna sredstva le navidezna. Stopnja podrobnosti, s katero mora biti obrazložena odločba, je zato določena s tistim, kar zahteva učinkovito pravno sredstvo zoper odločbo v vsakem posameznem primeru. V zvezi s tem je Ustavno sodišče že v svoji odločbi št. U-I-98/91 z dne 10. 12. 1992 (OdlUS I, 101) poudarilo, da smisel ustavnega zagotovila iz 25. člena Ustave ni le v tem, da zagotavlja posamezniku pravico do vložitve pravnega sredstva, temveč predvsem v tem, da lahko z vložitvijo pravnega sredstva učinkovito brani in varuje svoje pravne interese. Pravici do pritožbe po 25. členu Ustave odgovarja obveznost sodišča, ki odloča o pritožbi, da pritožbo, če je dopustna, vsebinsko obravnava ter da se opredeli do tistih pritožbenih navedb, zaradi katerih bi bilo, če bi bile utemeljene, treba izpodbijano odločbo spremeniti oziroma razveljaviti. Da bi bilo razvidno, ali je pritožbeno sodišče (organ) upoštevalo navedene zahteve, mora biti njegova odločba obrazložena. Iz povedanega torej izhaja, da mora organ, ki odloča v posamični zadevi, obravnavati, ovrednotiti in obrazloženo sprejeti ali zavrniti trditve in stališča prizadete osebe, ki so postavljena v skladu s procesnimi določbami in ki niso očitno pravno nepomembna (tako že v odločbi št. Up-7/98 z dne 23. 9. 1998, OdlUS VII, 233).
6. Pritožnikov očitek v zvezi z zatrjevano kršitvijo pravice do pravnega sredstva (25. člen Ustave), da prvostopenjska sodba v delu, ko ugotavlja obstoj storitve napeljevanja h kaznivemu dejanja ropa, nima odločilnih razlogov oziroma, da ti niso obrazloženi, ni utemeljen.
7. Iz obsežne obrazložitve izpodbijane prvostopenjske sodbe, ki se v delu (stran 18 do 24) nanaša na pritožnika, izhaja, da je sodišče ugotovilo in navedlo, ter se obrazloženo opredelilo do vseh znakov napeljevanja h kaznivemu dejanju ropa. Sodišče je ugotovilo in obrazložilo, zakaj je ravno pri pritožniku podano naklepno vplivanje na storilca za storitev kaznivega dejanje ropa in zakaj je šlo v konkretnem primeru za posebej premišljeno delovanje pritožnika, s katerim je zbudil pri storilcih interes za kaznivo dejanje ropa ter jih potem pripeljal do odločitve, da so tako kaznivo dejanje storili. Sodišče je obrazložilo, kdaj, kje in kako je pritožnik verbalno, torej s prigovarjanjem, ki je bilo namenjeno določenemu(nima) storilcu(ema) in, ki se je nanašalo na določeno kaznivo dejanje, vplival nanju, da sta storila kaznivo dejanje. Sodišče je tudi z gotovostjo ugotovilo, da je bilo kaznivo dejanje v napeljevanju pritožnika obseženo s tolikšno določnostjo, da se je lahko ugotovila njegova istovetnost s kaznivim dejanjem - tako glede samega življenjskega dogodka kot tudi glede njegove pravne posledice. Tudi glede subjektivnih elementov kaznivega dejanja, prvostopenjskemu sodišču ni mogoče očitati, da ne bi ugotovilo in obrazložilo vseh relevantnih okoliščin. Te se nanašajo tako na storilčevo odločitev za kaznivo dejanje kot na samo storitev kaznivega dejanja. Pri oceni, ali je bilo napeljevanje dokončano, je sodišče izhajalo iz ugotovitve o nastanku prve posledice tj. izzvanju storilčeve odločitve, z obrazloženo ugotovitvijo o nastanku druge, tj. storitve kaznivega dejanja, pa je z gotovostjo utemeljilo sklep, da je napeljevanje uspelo. Glede na navedeno prvostopenjskemu sodišču ni mogoče očitati, da je pri opredeljevanju subjektivnega odnosa do druge posledice, tj. do storitve kaznivega dejanja, izhajalo le iz pritožnikove motiviranosti. Po presoji Ustavnega sodišča je izpodbijana prvostopenjska sodba v bistvenih točkah obrazložena na tako konkreten način, da za kršitev 25. člena Ustave očitno ne gre.
8. Neutemeljeni so tudi očitki pritožnika, da Višje sodišče ni odgovorilo na vse relevantne navedbe in pojasnilo, ali ima prvostopenjska sodba zadostne razloge za njegovo obsodbo. Iz obrazložitve drugostopenjske odločbe izhaja, da prvostopenjska sodba vsebuje obrazložitev o vseh relevantnih dejstvih. Tudi po oceni pritožbenega sodišča je opis kaznivega dejanja, ki se nanaša na pritožnika, dopustil tako pravno kvalifikacijo, kot jo je uporabilo prvostopenjsko sodišče. Sodišče je ocenilo pravilnost in prepričljivost dokazne ocene sodišča prve stopnje, zlasti v delu, zakaj je pravno, da prvostopenjsko sodišče ni sledilo neprepričljivemu zagovoru pritožnika, temveč obtoženima, ki sta po mnenju Višjega sodišča izpovedovala skladno. Višje sodišče se je opredelilo do pritožnikovega očitka, da je obtoženega k storitvi kaznivega dejanja napeljal prav pritožnik. Glede navedb pritožnika o času storitve in uporabi pravnih predpisov je Višje sodišče navedlo, da sprejema razloge iz prvostopenjske sodbe in da zato ni ugotovilo kršitve kazenskega zakona. Prav tako se je Višje sodišče opredelilo do pritožbenih navedb pritožnika, češ, da je bilo zaradi tega, ker prvostopenjsko sodišče ni odredilo drugega sodnega izvedenca, dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. V zvezi s tem je ocenilo, da je bilo mnenje sodnega izvedenca podano strokovno, utemeljeno in prepričljivo. Glede na navedeno kršitev pravice do pritožbe iz 25. člena Ustave očitno ni podana.
9. Neutemeljeni so tudi očitki pritožnika v delu, ko zatrjuje, da se Vrhovno sodišče ni opredelilo do relevantnih navedb v zahtevi za varstvo zakonitosti. Te navedbe naj bi se nanašale na opis dejanja in s tem v zvezi na obstoj napeljevanja h kaznivemu dejanju ropa. V tem delu naj bi Vrhovno sodišče prvostopenjsko sodbo le citiralo, ne da bi samo opravilo presojo. Prav tako naj ne bi odgovorilo, kateri razlogi opravičujejo gotovost, da je bil ravno pritožnik tisti, ki je soobsojena napeljal k storitvi kaznivega dejanja ropa. Izpodbijana sodba Vrhovnega sodišča odgovarja na navedbo pritožnika v zvezi z opisom dejanja in obstojem znakov napeljevanja h kaznivemu dejanju ropa (stran 6 te sodbe). V zvezi s tem Vrhovno sodišče še dodatno pojasnjuje, da kazenski zakon ne določa, kakšno ravnanje se šteje za napeljevanje, pač pa je bistveno, da ravnanje napeljevalca pri bodočem storilcu povzroči odločitev, da bo storil kaznivo dejanje. To pa je bilo tudi po presoji Vrhovnega sodišča v konkretni zadevi ugotovljeno. Prav tako izpodbijana sodba obrazloženo odgovarja na pritožnikovo navedbo, zakaj in na podlagi katerih dejstev in dokazov je ugotovljeno, da je pritožnik naklepoma napeljal soobsojenega Č. k izvršitvi kaznivega dejanja. S tem je Vrhovno sodišče v celoti odgovorilo na pritožnikove navedbe v skladu z 22. členom Ustave.
10. Ker s prvostopenjsko in drugostopenjsko odločbo kršitev 25. člena Ustave očitno ni podana, sodba Vrhovnega sodišča pa očitno ni v nasprotju z jamstvom enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo. 11. Ker Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo, se ni bilo treba opredeljevati do pritožnikovega predloga za poravnavo oziroma izplačilo odškodnine.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer