Up-347/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-347/98
Datum odločitve:
25. 4. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.347.98
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 33/98 z dne 14. 12. 1998
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 33/98 z dne 14. 12. 1998 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker je Vrhovno sodišče pri odločitvi o podaljšanju pripora iz razloga begosumnosti presodilo vse, kar je pomembno o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
Kršitev pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca (tretja alineja 29. člena Ustave) zgolj s pavšalno navedbo, da je pritožnica v zaporu, ni podana.
Ker je sodišče izvedlo številna procesna dejanja, ki so bila potrebna zaradi narave in značilnosti tega kazenskega postopka (večje število oškodovancev), sodišču ni mogoče očitati, da pri opravljanju procesnih dejanj niso ravnala, zaradi dejstva, da je pritožnica v priporu, posebej hitro in skrbno. Ob odsotnosti nasprotnih argumentov, iz katerih bi izhajalo, da za podaljšanje pripora v obravnavanem primeru ni razlogov, ali so le-ti neutemeljeni, Ustavno sodišče ni ugotovilo kršitve 23. člena Ustave.
Geslo:
Begosumnost.

Trajanje preiskave.

Izvajanje dokazov v korist obdolženca.

Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.

Pravica do sodnega varstva.

Pravna jamstva v kazenskem postopku.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20. 23., 29. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
22. 12. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21384
Up-347/98-21
25. 4. 2002
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki jo zastopa B. B., odvetnik iz Z., na seji senata dne 25. aprila 2002
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 33/98 z dne 14. 12. 1998 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnica z ustavno pritožbo izpodbija sklep, s katerim ji je Vrhovno sodišče v fazi preiskave pripor podaljšalo iz pripornega razloga begosumnosti. Preiskava je zoper pritožnico tekla zaradi utemeljenega suma storitve nadaljevanega kaznivega dejanja goljufije.
2. V ustavni pritožbi zatrjuje kršitev 19. člena Ustave (varstvo osebne svobode) in določbe 20. člena Ustave (odreditev in trajanje pripora), kršitev pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca (tretja alineja 29. člena Ustave) in kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (23. člen Ustave). Navaja, da je odločitev Vrhovnega sodišča o podaljšanju pripora nezakonita. Sodišče naj bi napačno zaključilo, da preiskava iz objektivnih razlogov še ni končana.
Po mnenju pritožnice preiskava še ni bila zaključena zaradi procesne neaktivnosti sodišča in dejanske nemoči za oblikovanje obtožnice. V teku postopka naj bi prihajalo do zmede in časovnih zamikov predvsem zaradi novih zahtev za dopolnitev preiskave, ki naj bi vsebovale stare navedbe. Zaradi pripora naj bi ji bile odvzete vse možnosti izvajanja dokazov za lastne trditve. Pritožnica meni, da njen primer po vsebini odstopa od povprečnih primerov, ki jih je obravnavalo sodišče. Zato bi ji, kot navaja, sodišče moralo zagotoviti možnost zagovora in dokazovanja drugačnosti položaja, saj v dani situaciji nima nikakršne možnosti. Tudi priporni razlog begosumnosti naj bi ne bil podan, saj naj bi iz podatkov v spisu izhajalo, da ni imela namena pobegniti. Po mnenju pritožnice pripor v takem primeru ni neogibno potreben za potek kazenskega postopka. V zvezi s tem pritožnica tudi navaja, da je soobdolženi, ki je glavni akter dogajanja iz preteklosti, v času trajanja postopka na prostosti. Meni, da ji zaradi opisanih kršitev nastaja po 51. členu Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) nepopravljiva škoda.
3. Pritožnica je z vlogo dne 19. 2. 1999 ustavno pritožbo dopolnila in, kot navaja sama v potrditev utemeljenosti svojih predhodnih navedb, priložila sklep senata Okrožnega sodišča v Celju št. Ks 18/99 z dne 15. 1. 1999. Z njim je bil pripor zoper pritožnico odpravljen in nadomeščen z njeno obljubo, da ne bo zapustila prebivališča.
4. Ker je bil pripor zoper pritožnico odpravljen, jo je Ustavno sodišče z dopisom dne 14. 7. 1999 pozvalo, naj sporoči, ali pri ustavni pritožbi še vztraja. Pritožnica je sporočila, da pri vloženi ustavni pritožbi vztraja, saj meni, da ji je bil pripor podaljšan v nasprotju z njenimi ustavnimi pravicami.
B.
5. Ustavno sodišče je v postopku preizkusa ustavne pritožbe vpogledalo spis Okrožnega sodišča v Celju št. Kpr 243/98.
6. Predmet presoje v ustavni pritožbi je le sklep Vrhovnega sodišča o podaljšanju pripora iz pripornega razloga begosumnosti. Zato se Ustavno sodišče pri presoji omeji le na tiste kršitve, ki bi lahko nastale pri odločanju Vrhovnega sodišča o podaljšanju pripora.
7. Z navajanjem okoliščin, ki naj bi utemeljevale odpravo pripora, in tega, da je izpodbijani sklep nezakonit, ker naj bi Vrhovno sodišče napačno presodilo, da preiskava iz objektivnih razlogov še ni končana, pritožnica izpodbija pravilnost ugotovitve dejanskega stanja in pravno presojo sodišča. Ustavno sodišče je v svojih odločitvah o ustavnih pritožbah že večkrat poudarilo, da ni inštanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku in ni pristojno presojati pravilnosti ugotovitev dejanskega stanja ter uporabe materialnega in procesnega prava samih po sebi. Po ustaljeni ustavnosodni presoji se Ustavno sodišče pri odločanju o ustavni pritožbi omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem, pravnem stališču ali če je očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve (tako že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998, OdlUS VII, 118). Tega pa izpodbijanemu sklepu ni moč očitati.
8. Pritožnica zatrjuje, da niso bili izpolnjeni pogoji za odreditev pripora, saj pripor ni bil neogibno potreben za potek kazenskega postopka. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Pojem "potrebno za potek kazenskega postopka" se nanaša tudi na zagotovitev obdolženčeve prisotnosti v kazenskem postopku brez katere tega postopka praviloma ni mogoče izvesti. Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) v 201. členu natančneje določa, v katerih primerih je dopustno odrediti pripor zoper osebo, za katero je podan utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje. Pripor zaradi razloga begosumnosti se sme po 1. točki drugega odstavka 201. člena ZKP odrediti, če se oseba skriva, če ni mogoče ugotoviti njene istovetnosti ali če druge okoliščine kažejo na nevarnost, da bi pobegnila.
9. Sklepanje sodišča o obstoju begosumnosti mora temeljiti na konkretno izkazanih okoliščinah, na podlagi katerih je mogoče z veliko verjetnostjo sklepati na nevarnost bega. Med take okoliščine spadajo poleg teže kaznivega dejanja predvsem okoliščine, ki zadevajo značaj osebe, domicil, poklic, premoženje, družinske in vse druge vezi z domačim oziroma tujim okoljem (tako že odločba Ustavnega sodišča št. Up-185/95 z dne 24. 10. 1996, OdlUS V, 186). Kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, je sodišče ugotovilo obstoj takih okoliščin in opravilo tudi presojo neogibne potrebnosti za potek kazenskega postopka. Vrhovno sodišče je najprej ugotovilo, da so podani formalni pogoji za podaljšanje pripora po drugem odstavku 205. člena ZKP (podaljšanje pripora v fazi preiskave s strani Vrhovnega sodišča), saj je za kaznivo dejanje goljufije po drugem odstavku 217. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ) predpisana kazen zapora od enega do osmih let. Iz izpodbijanega sklepa nadalje izhaja, da je bila dne 10. 12. 1998 podana zahteva za razširitev preiskave zoper pritožnico zaradi kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 217. člena KZ. Vrhovno sodišče se je v izpodbijanem sklepu opredelilo do obstoja pripornega razloga begosumnosti. Kot izhaja iz izpodbijanega sklepa, je bilo iz podatkov v spisu razvidno, da je pritožnica načrtovala izselitev iz Republike Slovenije, saj naj bi svoje štiri otroke že prepeljala v Zvezno republiko Jugoslavijo (dva naj bi prešolala v mesecu avgustu). Upoštevalo je tudi premoženjski element. Iz obrazložitve izpodbijnega sklepa je razvidno, da je bila pritožnica solastnica hiše v Zvezni republiki Jugoslaviji. Vrhovno sodišče je ugotavljajo tudi obstoj relevantnih okoliščin, ki se nanašajo na domicil osebe, družinske in druge vezi z domačim in tujim okoljem. Pri tem je ugotovilo, da pritožnice na bivanje v Republiki Sloveniji, razen obveznosti, ki izhajajo iz njenega ravnanja, ne glede na njeno državljanstvo, ne veže nič. S takšno presojo in tehtanjem se je Vrhovno sodišče opredelilo tudi do pogoja realne nevarnosti, da bi pritožnica pobegnila in se tako izognila kazenskemu postopku v Republiki Sloveniji. Iz izpodbijanega sklepa je razvidno, da je Vrhovno sodišče ocenilo, zakaj je pripor neogibno potreben za potek kazenskega postopka.Takšnemu sklepanju sodišča o podaljšanju pripora, pa ni mogoče odreči razumne presoje.
10. Ker je Vrhovno sodišče pri odločitvi o podaljšanju pripora zoper pritožnico iz razloga begosumnosti presodilo vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
11. Določba tretje alineje 29. člena Ustave določa, da je vsakomur, kdor je obdolžen kaznivega dejanja, zagotovljeno izvajanje dokazov v njegovo korist. Z izpodbijanim sklepom je Vrhovno sodišče odločilo le o podaljšanju pripora. Ustavno sodišče pojasnjuje, da Ustavno sodišče v okviru ustavne pritožbe zoper sklep o podaljšanju pripora ni pristojno za odločanje o tem, katera preiskovalna dejanja naj opravi preiskovalni sodnik. V skladu s 176. členom ZKP preiskovalni sodnik samostojno opravlja preiskovalna dejanja po predlogih strank (tožilca in obdolženca) ter tudi tista dejanja, ki se mu zdijo potrebna za uspešno izvedbo postopka. Ustava in ZKP torej dajeta obdolžencu vso možnost, da aktivno sodeluje v preiskavi in predlaga izvedbo dokazov v svojo korist. Pritožnica zgolj s pavšalnimi navedbami, da so ji bile zaradi pripora odvzete vse možnosti izvajanja dokazov v njeno korist, zatrjevane kršitve ni izkazala. Zato za kršitev tretje alineje 29. člena Ustave očitno ne gre.
12. Po določbi prvega odstavka 23. člena Ustave ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Pritožnica smiselno zatrjuje kršitev te pravice. Po podatkih spisa je bila pritožnici odvzeta prostost dne 17. 9. 1998 ob 17. uri, ko je dežurni preiskovalni sodnik zoper njo s sklepom št. Kpd 360/98 odredil pripor in sicer iz pripornega razloga begosumnosti in ponovitvene nevarnosti. Zoper pritožnico je bil s sklepoma senata Okrožnega sodišča v Celju pripor podaljšan dvakrat, prvič dne 16. 10. 1998 in drugič dne 16. 11. 1998 (le še iz pripornega razloga begosumnosti). Vrhovno sodišče je z izpodbijanim sklepom pripor podaljšalo še za en mesec in pri tem upoštevalo predlog za razširitev preiskave z dne 10. 12. 1998. Ustavno sodišče ocenjuje, da pritožničine navedbe v ustavni pritožbi, da se preiskava ovira in da ni končana zaradi nezmožnosti oblikovanja obtožnice, niso utemeljene in pritožničina pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 23. člena Ustave ni bila kršena. Trajanje pripora je do vložitve obtožnice po določbah Ustave (20. člen) in ZKP (205. člen omejeno na največ šest mesecev. Pripor zoper pritožnico je do dneva podaljšanja z izpodbijanim sklepom trajal nekaj dni manj kot tri mesece. Glede na navedeno najdaljši zakonski rok z izpodbijanim sklepom, s katerim je bil zoper pritožnico pripor podaljšan še za en mesec, ni bil prekoračen. Iz vpogledanega spisa tudi izhaja, da je sodišče izvedlo številna procesna dejanja (zaslišanja oškodovancev, prič), ki so bila potrebna zaradi narave in značilnosti kazenskega postopka. Nenazadnje ni zanemarljivo dejstvo, da je šlo v konkretnem kazenskem postopku za večje število oškodovancev. Vrhovno sodišče je z izpodbijanim sklepom pripor podaljšalo za en mesec, kar ni najdaljši možni čas, ki ga dopušča Ustava za pripor pred vložitvijo obtožnice. Pri tem je navedlo razloge, ki narekujejo podaljšanje pripora. Sodiščem v tej fazi torej ni mogoče očitati, da pri opravljanju procesnih dejanj niso ravnala posebej hitro in skrbno. Nasprotnih argumentov, razen splošne trditve, da preiskava in pripor trajata predolgo, pritožnica ni navedla. Ob odsotnosti nasprotnih argumentov, iz katerih bi izhajalo, da za podaljšanje pripora v obravnavanem primeru ni razlogov ali so ti neutemeljeni, Ustavno sodišče tudi kršitve 23. člena Ustave ni ugotovilo.
13. Ker za zatrjevane kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin očitno ne gre, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
14. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer