Up-24/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-24/98
Datum odločitve:
10. 7. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.24.98
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 212/96 z dne 9. 10. 1997 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Kp 133/96 z dne 22. 5. 1996 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. K 472/95 z dne 9. 2. 1996
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 212/96 z dne 9. 10. 1997 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Kp 133/96 z dne 22. 5. 1996 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. K 472/95 z dne 9. 2. 1996 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker je ugotovilo, da zatrjevane kršitve človekovih pravic niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
Načelo zakonitosti v kazenskem pravu.

Pravica do zasebnosti.

Varstvo tajnosti pisem in drugih občil.

Nadzorstvo in snemanje telefonskih pogovorov.
Pravna podlaga:
Ustava, 28., 35., 37. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
3. 2. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21575
Dokument v PDF obliki:
Up-24-98.pdf
152 KB
Prenesite datoteko
Up-24/98-12
10. 7. 2002
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 1. julija 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, 15/94)
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 212/96 z dne 9. 10. 1997 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Kp 133/96 z dne 22. 5. 1996 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. K 472/95 z dne 9. 2. 1996 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je vložil ustavno pritožbo zoper sodbo Vrhovnega sodišča, ki je zavrnilo njegovo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno obsodilno sodbo. S prvostopenjsko sodbo je bil pritožnik spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po prvem odstavku 196. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ). Izrečena mu je bila kazen osem mesecev zapora. Pritožbeno sodišče pa mu je izrečeno kazen znižalo na pet mesecev zapora.
2. Pritožnik izrecno zatrjuje kršitev pravice do zasebnosti (35. člen Ustave) in načela zakonitosti (28. člen Ustave). Predlaga, naj Ustavno sodišče izpodbijane sodbe razveljavi in vrne zadevo Okrožnemu sodišču v Kopru v novo obravnavanje.
3. Pritožnik zatrjuje, da sodba sodišča prve stopnje temelji na dokazu, ki je bil pridobljen v nasprotju z Ustavo in Zakonom o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 - v nadaljevanju ZKP94). Ta dokaz naj bi bili rezultati prisluškovanj, ki so bili izvedeni prek telefona obdolženca in drugih oseb. Pritožnik navaja, da se po drugem odstavku 150. člena ZKP94 ukrepi iz prvega odstavka istega člena lahko izvajajo le takrat, če se dokazov na drug način ne da zbrati oziroma, če bi bilo njihovo zbiranje povezano z nesorazmernimi težavami. Zato se po mnenju pritožnika njihovi rezultati ne morejo uporabiti za odkrivanje preprodaje mamil po gramih in to policiji dobro znanim in večkrat obsojenim narkomanom. V odredbah, s katerimi je bilo dovoljeno izvajanje prisluškovanja, naj ne bi bilo o pogojih iz drugega odstavka 150. člena navedenega ničesar, to pa po mnenju pritožnika pomeni, da se njihov obstoj sploh ni ugotavljal. Pritožnik nadalje navaja, da je glede na celoten razplet zadeve jasno, da bi se dokazi lahko zbrali tudi brez izvajanja navedenih ukrepov. Rezultati prisluškovanj kot dokaz, kot tudi vse informacije, ki so bile pridobljene na njihovi podlagi (kot na primer aretacija soobdolženega C., ko je prenašal skoraj 10 gramov mamila), naj bi bile zato nezakonite in v nasprotju z Ustavo. To naj bi bili nedovoljeni dokazi, na katerih sodba ne more temeljiti. Pritožnik se ne strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da v času izdaje odredbe o posameznih ukrepih ni moč postaviti nobenih konkretnih meril, niti se ne strinja s stališčem pritožbenega sodišča, da za zakonitost kazenskega postopka ti pogoji niso pomembni. Ravno tako se ne strinja z zatrjevanjem pritožbenega sodišča in Vrhovnega sodišča, da je preiskovalni sodnik ob izdaji odredb v tej zadevi preverjal tudi pogoje iz drugega odstavka 150. člena ZKP94, saj po njegovem mnenju podatki spisa tega ne potrjujejo. Pavšalne trditve o več osebah in o izraziti konspirativnosti so glede preverjanja obstoja teh pogojev po njegovem mnenju pravno irelevantne, saj veljajo za vsako kaznivo dejanje v zvezi s prometom z mamili. Po mnenju pritožnika vsa sodišča, ki so odločala o zadevi, drugi odstavek 150. člena ZKP94 napačno razlagajo in so ga tudi napačno oziroma ga sploh niso uporabila. To pa je vplivalo na zakonitost celotnega kazenskega postopka.
4. Pritožnik nadalje navaja, da prepisa rezultatov prisluškovanj ni odredil preiskovalni sodnik, temveč policija, zato naj bi bil v postopku kršen tudi tretji odstavek 153. člena ZKP94. Teh prepisov preiskovalni sodnik po zatrjevanju pritožnika tudi ni pregledal, potrdil in priključil zapisniku o opravljenem dejanju, kar naj bi izrecno določal peti odstavek 84. člena ZKP94. Po navedbah pritožnika se v teh rezultatih prisluškovanj pojavljajo tudi privilegirane priče, zato bi morali biti na podlagi 83. člena ZKP94 izločeni in ne zadostuje, da sodišče nanje ni oprlo sodbe. Meni namreč, da je nedopustno, da se razpravljajoči senat seznani z vsebino dokazov, ki so bili pridobljeni nezakonito, saj ti dokazi psihološko vplivajo na odločitev sodišča o glavni stvari. Zastavlja se mu vprašanje, ali bi sodišče sploh prišlo do take sodne odločbe, kot jo je sprejelo, če ne bi poznalo še drugih dejstev in okoliščin.
5. Sodišča naj bi kršila tudi prvi odstavek 196. člena KZ, saj v opisu kaznivega dejanja ni navedena cena, ki naj bi bila bistven element vsake prodaje in s tem tudi kaznivega dejanja neopravičenega prometa z mamili. V nasprotju s sodišči pritožnik meni, da navajanje cene zgolj v razlogih sodbe ne zadošča.
B.
6. Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe vpogledalo spis Okrožnega sodišča v Kopru št. K 472/95.
7. Pritožnik uveljavlja kršitev pravice do zasebnosti (35. člen Ustave) v predkazenskem postopku z domnevno nezakonito odreditvijo nadzorstva in snemanja telefonskih pogovorov po 1. točki prvega odstavka 150. člena ZKP94. Tovrstne kršitve so lahko predmet presoje Ustavnega sodišča pri odločanju o ustavni pritožbi zoper obsodilno sodbo v obsegu, v katerem obstaja vzročna zveza med ravnanjem, katerega neustavnost zatrjuje pritožnik, in obsodilno sodbo. V obravnavanem primeru to pomeni, da je kršitve ustavnih pravic v ustavni pritožbi zoper obsodilno sodbo mogoče uveljavljati le, če so bili s tako kršitvijo pridobljeni dokazi, na katerih temelji sodba.
8. Iz izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje je razvidno, da temelji tudi na izsledkih snemanja telefonskih pogovorov pritožnika. Za odločitev o ustavni pritožbi je zato treba presoditi dopustnost odreditve navedenega ukrepa.
9. Nadzorovanje in snemanje telefonskih pogovorov samo po sebi pomeni poseg v zasebnost človeka. Ustava tisti del zasebnosti, ki se nanaša na svobodo komuniciranja, varuje dvakrat: v 35. členu, kjer postavi pravilo, da ima vsakdo pravico do zasebnosti in da je zasebnost nedotakljiva, in še posebej v 37. členu, s katerim zagotavlja tajnost pisem in drugih občil (tako že v odločbi Ustavnega sodišča št. Up-11/92 z dne 24. 10. 1996, OdlUS V, 188). Pogoje za omejitev te pravice vsebuje drugi odstavek 37. člena Ustave, po katerem lahko samo zakon predpiše, da se na podlagi odločbe sodišča za določen čas ne upošteva varstva tajnosti pisem in drugih občil in nedotakljivosti človekove zasebnosti, če je to nujno za uvedbo ali potek kazenskega postopka ali za varnost države.
10. Po 1. točki prvega odstavka 150. člena ZKP94 je lahko preiskovalni sodnik odredil zoper osebo, za katero so obstajali razlogi za sum, da je z eno ali več osebami sodelovala pri izvršitvi kaznivih dejanj, navedenih v 151. členu istega zakona, nadzorstvo in snemanje telefonskih pogovorov ter drugih oblik komuniciranja s tehničnimi sredstvi. Po drugem odstavku istega člena je odredil navedeni ukrep preiskovalni sodnik na obrazložen predlog državnega tožilca, če se na drug način ni dalo zbrati dokazov ali bi bilo njihovo zbiranje zvezano z nesorazmernimi težavami. Po 2. točki prvega odstavka 151. člena ZKP94 se je navedeni ukrep lahko odredil tudi za kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po 196. členu KZ. Po prvem odstavku 152. člena ZKP94 je morala biti odredba preiskovalnega sodnika pisna, v njej so morali biti navedeni podatki o osebi, zoper katero se je ukrep uporabljal, razlogi za sum ter način, obseg in trajanje ukrepa. Trajanje ukrepa je bilo omejeno. Odredil se je lahko največ za en mesec, iz tehtnih razlogov pa se je lahko podaljševal - vsakič za en mesec, skupno največ za šest mesecev. Izvajanje ukrepa je bilo treba odpraviti takoj, ko so prenehali razlogi, zaradi katerih je bil odrejen. Odredbo preiskovalnega sodnika so izvrševali organi za notranje zadeve (drugi odstavek 152. člena), ki so bili po prenehanju uporabe ukrepa dolžni poslati oziroma predati preiskovalnemu sodniku skupaj s poročilom vse posnetke, sporočila in predmete, ki so bili pridobljeni z uporabo ukrepa. V poročilu se je navedel povzetek iz vsebine posnetih telefonskih pogovorov (prvi odstavek 153. člena).
Preiskovalni sodnik je bil dolžan preizkusiti, ali je organ za notranje zadeve ravnal v skladu z njegovo odredbo (drugi odstavek 153. člena), lahko pa je tudi odredil, da se posnetki telefonskih pogovorov v celoti ali deloma prepišejo (tretji odstavek 153. člena). Preiskovalni sodnik oziroma sodišče je bilo tisto, ki je od prenehanja uporabe ukrepa hranilo dokumentacijo in posnetke, ki so jih z izvedbo ukrepa pridobili organi za notranje zadeve, in je z njimi razpolagalo. Hraniti jih je moralo toliko časa, dokler se je hranil kazenski spis (154. člen). Z zbranim gradivom se je osumljenec seznanil ob začetku kazenskega postopka. Posnetki, zbrani z izvedbo ukrepa, pa so predstavljali dokazilo v kazenskem postopku, razen če so bili izvršeni brez odredbe preiskovalnega sodnika ali v nasprotju z njo. V takšnem primeru sodišče nanje ni smelo opreti svoje odločitve. Tudi na posnetke oseb, ki ne bi smele biti zaslišane kot priče ali na posnetke tistih, ki niso bile dolžne pričati, sodišče ni smelo opreti svoje odločbe (155. člen).
11. Ustavno sodišče je z odločbo št. U-I-25/95 z dne 27. 11. 1997 (OdlUS VI, 158, Uradni list RS, št. 5/98) razveljavilo člene od 150 do 156 ZKP94 z odložnim rokom enega leta. V navedeni odločbi je navedlo, da poseg v svobodo komuniciranja kot del človekove zasebnosti ni v nasprotju s 35. in 37. členom Ustave, če so izpolnjeni naslednji pogoji:
- da je poseg specifično opredeljen in določen v zakonu; - da poseg s svojo odločbo dovoli sodišče;
- da je določno omejen čas izvajanja posega in
- da je poseg nujen za uvedbo ali potek kazenskega postopka ali za varnost države, upoštevaje pri presoji nujnosti tudi načelo sorazmernosti.
12. Kot je razvidno iz določb ZKP94, ukrep nadzorstva in snemanje telefonskih pogovorov in drugih oblik komuniciranja s tehničnimi sredstvi ni bil v zakonu samo določen, temveč je bil urejen tudi postopek, po katerem se je odrejal in izvajal, pristojni organi in posledice njegove uporabe.
13. Da je poseg v obravnavanem primeru dovolilo sodišče (preiskovalni sodnik) z odločbo je razvidno že iz navedb pritožnika, pa tudi iz vpogledanega kazenskega spisa. Iz vpogledanih odredb je tudi razvidno, da je bil čas izvajanja posega omejen. Najprej je bil odrejen za čas enega meseca (od 9. 8. 1995 do 9. 9. 1995), nato pa še dvakrat podaljšan, prvič do 9. 10. 1995 in drugič do 3. 11. 1995.
14. Ustavni kriterij nujnosti posega v konkretni zadevi pomeni presojo, da zaželenega cilja (npr. uvedbo kazenskega postopka) ni mogoče doseči z blažjimi sredstvi, poseg pa mora biti tudi v razumnem sorazmerju s ciljem. Zakonski kriterij nemožnosti drugačnega zbiranja dokazov ali zbiranje dokazov, ki je zvezano z nesorazmernimi težavami (subsidiarnost), dopolnjuje prej navedeni ustavni kriterij. V odločbi št. U-I-25/95 z dne 27. 11. 1997 je Ustavno sodišče ugotovilo, da bi morali biti glede na določbo drugega odstavka 150. člena ZKP94 ob odreditvi ukrepa zbrani že vsi podatki, razen tistih, ki jih zaradi narave kaznivega dejanja ni mogoče zbrati, so pa ključnega pomena za to, da se krog indicev oziroma dokazov zaključi v logično celoto, ki predstavlja kot utemeljen sum pogoj za uvedbo preiskave.
15. Bistvo pritožnikovega zatrjevanja kršitev pravice do zasebnosti (35. člen Ustave) v predkazenskem postopku z domnevno nezakonito odreditvijo nadzorstva in snemanja telefonskih pogovorov se nanaša na očitek, da sodišče pri odreditvi ukrepa ni ugotavljalo, ali se dokazov ne bi dalo zbrati na drug način.
Navedeni očitek je pritožnik uveljavljal ves čas postopka na prvi stopnji, pa tudi v pritožbi in zahtevi za varstvo zakonitosti.
Sodišča so pritožnikov očitek obrazloženo zavrnila.
16. Tako sodišče prve stopnje v sodbi med drugim navaja, da se načeloma strinja, da je treba posebne ukrepe uporabljati restriktivno, saj pomenijo hud poseg v pravice posameznika. Vendar pa zgolj zato, ker se kasneje kaznivo dejanje izkaže v manjšem obsegu, to je z manjšo stopnjo organiziranosti kriminala, kot je bilo moč pričakovati ob izdaji odredbe, po mnenju sodišča še ni moč trditi, da je iz tega razloga odredba nezakonita. Kdaj bi organi odkrivanja kaznivih dejanj lahko zbrali obvestila o kaznivem dejanju z uporabo konvencionalnih metod in kdaj z uporabo posebnih operativnih metod in sredstev, predstavlja po mnenju sodišča dejansko vprašanje vsakega primera zase in je zato odgovor poiskati v tem, da prihajajo posebni ukrepi v poštev le tedaj, kadar je z njihovo uporabo moč pridobiti občutno boljše dokaze in preprečiti bistveno zavlačevanje postopka. Ukrepi prihajajo po stališču sodišča v poštev tedaj, kadar je podan sum, da gre za organizirano obliko kaznivih dejanj, naštetih v 151. členu ZKP94, ko je zaradi števila udeležencev, načina in metod izvrševanja kaznivih dejanj oteženo zbiranje obvestil na običajen, konvencionalen način in se je treba v interesu odkrivanja takih kaznivih dejanj s posebnimi ukrepi infiltrirati med udeležence teh kaznivih dejanj in jih na ta način odkriti. Za takšen primer, to je za organizirano obliko preprodaje mamil pa gre po oceni prvostopenjskega sodišča tudi v obravnavani zadevi. Sodišče še ugotavlja, da so bili ukrepi izvršeni po odredbi preiskovalnega sodnika in v skladu z dano odredbo, zato se ni moč strinjati s trditvijo obrambe, da so nezakoniti.
17. Pritožbeno sodišče je v zvezi s pritožnikovim očitkom pritrdilo ugotovitvam sodišča prve stopnje in med drugim navedlo, da so bili izpodbijani ukrepi izvršeni na podlagi odredbe preiskovalnega sodnika in v skladu z njo, zato ne gre za nedovoljene dokaze. Nadalje je navedlo, da ZKP94 v skladu z Ustavo dovoljuje nekatere posege v človekove pravice in svoboščine, a pod točno določenimi pogoji, ki so bili v obravnavanem primeru izpolnjeni, zato izvedeni ukrepi tudi niso protiustavni. Poleg tega je po oceni pritožbenega sodišča iz odredbe preiskovalnega sodnika razvidno, da je ustrezno preveril predlog državnega tožilca tudi v smislu drugega odstavka 150. člena ZKP94 in ob ugotovitvi obstoja razlogov za sum, da več oseb sodeluje pri izvršitvi kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili, pri čemer je njihova dejavnost izrazito konspirativna, odredil predlagane ukrepe.
18. Vrhovno sodišče v sodbi, s katero je zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti pritožnika navaja, da je izjemnost ukrepov po 150. členu ZKP94 razvidna že iz pogojev, ki morajo biti izpolnjeni, da jih preiskovalni sodnik odredi, iz časovne omejitve njihovega trajanja oziroma pogojev za podaljševanje izvajanja ukrepov in iz določbe, da se odpravijo brž, ko prenehajo razlogi, zaradi katerih so bili odrejeni. Nadalje sodišče ugotavlja, da izjemnost ukrepov izvira iz njihove narave, saj izvajanje posameznih ukrepov praviloma ali celo nujno posega v ustavno varovane pravice in svoboščine posameznika, to pa narekuje ne le, da se ukrepi lahko odredijo le, če so za to izpolnjeni z ustavo in zakonom določeni pogoji, ampak tudi, da mora biti omogočena presoja oziroma nadzor zakonitosti odrejanja in izvajanja ukrepov. Takšna presoja pa je po oceni Vrhovnega sodišča možna le, če so v odredbi preiskovalnega sodnika navedena dejstva in okoliščine oziroma razlogi, iz katerih izhaja tudi nujnost zbiranja dokazov na tak način. Nadalje sodišče ugotavlja, da je iz konkretne odredbe preiskovalnega sodnika razvidno, da so se pogoji iz drugega odstavka 150. člena ZKP94 ugotavljali in preizkušali.
Svojo ugotovitev pa obrazloži z navedbo, da je vprašanje nujnosti uporabe ukrepov praviloma in predvsem zvezano z vprašanjem razlogov za sum o sodelovanju pri izvršitvi kaznivih dejanj. V primeru, ko je bilo kot sredstvo za izvrševanje kaznivega dejanja pri prometu z mamili uporabljeno več telefonskih priključkov in ko iz zbranega dokaznega gradiva, iz katerega izhajajo razlogi za sum o storitvi kaznivega dejanja, ne izhaja možnost zbrati dokaze na drug način, po mnenju sodišča za sklep o utemeljenosti izdaje uredbe zadostujejo že ti podatki. Da je bila izdaja odredbe utemeljena pa po mnenju Vrhovnega sodišča potrjujejo tudi tako zbrani dokazi, oziroma dejstvo, da predstavljajo izvedeni prisluhi ključni dokaz v zadevi.
19. Tudi Ustavno sodišče ugotavlja, da je preiskovalni sodnik pri odreditvi prisluškovanja zadostil zahtevi iz drugega odstavka 150. člena ZKP94. Pri tem se Ustavno sodišče strinja z ugotovitvami sodišč, da je presoja preiskovalnega sodnika o tem, ali tovrstnih dokazov ni mogoče zbrati na drug način odvisna od odgovora na dejanska vprašanja vsakega konkretnega primera. V obravnavanem primeru je odločitev za odreditev prisluškovanja oziroma presoja, da dokazov ni mogoče zbrati na drug način, upravičeno temeljila na ugotovitvi, da dogovarjanje med soobdolženci poteka skoraj izključno po telefonih. Ob vpogledu v odredbe preiskovalnega sodnika je sicer treba ugotoviti, da je njihova obrazložitev v tem delu precej skopa, vendar pa se je hkrati treba zavedati, da so bile izdane v pravni situaciji, ki je bila drugačna kot sedaj, to je po uveljavitvi Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 72/98 - ZKP-A), ki je drugače uredil področje posebnih metod in sredstev, in celo pred sprejemom odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-25/95. V navedeni odločbi je bilo namreč med ostalim ugotovljeno, da z določbo prvega odstavka 152. člena ZKP94, po kateri so morali biti v odredbi navedeni le podatki o osebi, zoper katero se je ukrep uporabljal, razlogi za sum ter način, obseg in trajanje ukrepa, ni v zadostni meri zagotovljena pravica do učinkovitega pravnega sredstva iz 25. člena Ustave, in navedeno, kaj vse mora obrazložitev odredbe vsebovati, da bi tej pravici zadostila. Tudi sodba sodišča prve stopnje, pritožbenega sodišča in Vrhovnega sodišča so bile sprejete še pred navedeno odločbo Ustavnega sodišča, kljub temu pa je treba ugotoviti, da so do vprašanj, izpostavljenih v ustavni pritožbi, zavzela jasna stališča, ki se v bistvenem ne razhajajo s stališči, sprejetimi v kasnejši odločbi Ustavnega sodišča, navedena stališča pa so tudi izčrpno obrazložila.
20. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da poseg v svobodo komuniciranja kot del človekove zasebnosti ni bil odrejen v nasprotju s 35. in 37. členom Ustave.
21. Pritožnik nadalje uveljavlja kršitev načela zakonitosti v kazenskem pravu. Po prvem odstavku 28. člena Ustave ne sme biti nihče kaznovan za dejanje, za katero zakon ni določil, da je kaznivo, in zanj ni predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. Navedena določba je že po svoji dikciji uporabljiva le za ustavnopravno relevantne kršitve kazenskega materialnega prava in med drugim pomeni, da morajo biti v opisu dejanja, očitanega pritožniku, vsebovani vsi znaki kaznivega dejanja, ki jih določa zakon. Kršitve, ki jih pritožnik povezuje z nepravilno uporabo procesnega prava torej ne morejo biti predmet presoje z vidika morebitne kršitve 28. člena Ustave. Relevanten bi lahko bil le pritožnikov očitek, da v opisu kaznivega dejanja ni navedena cena, ki naj bi bila bistven element vsake prodaje in s tem tudi kaznivega dejanja neopravičenega prometa z mamili. Po prvem odstavku 196. člena KZ se kaznuje z zaporom od enega do desetih let kdor neupravičeno proizvaja, predeluje, prodaja ali ponuja naprodaj, ali zaradi prodaje kupuje, hrani ali prenaša, ali posreduje pri prodaji ali nakupu, ali kako drugače neupravičeno daje v promet substance ali preparate, ki so razglašeni za mamila. V opisu dejanja se pritožniku očita neupravičena prodaja 9,68 gramov snovi z vsebnostjo kokaina. Že uporaba jezikovne metode v povezavi s teleološko in racionalno metodo za razlago navedene kazenske norme da jasen odgovor, da cena, za katero naj bi pritožnik prodal mamilo ni znak kaznivega tega dejanja in da opis pritožniku očitanega dejanja vsebuje vse z zakonom predvidene znake kaznivega dejanja neupravičenega prometa z mamili po prvem odstavku 196. člena KZ. Pritožnikov očitek je zato v tem delu očitno neutemeljen.
22. Glede pritožnikovih očitkov kršitve človekovih pravic zaradi nepravilne uporabe kazenskega procesnega prava v predkazenskem in kazenskem postopku zoper njega pa je treba na pojasniti, da je ustavna pritožba poseben institut varovanja človekovih pravic in svoboščin in je v sistemu sodnega varstva namenjena izjemni obravnavi sodnih odločb, zato jo je tudi mogoče vložiti šele po izčrpanju vseh rednih in izrednih pravnih sredstev. Ustavno sodišče ni instančno sodišče, ki bi presojalo, ali je sodišče v kazenskem postopku pravilno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno in procesno pravo. Ta presoja je zaupana sodiščem splošne pristojnosti, ki sodijo v skladu z Ustavo in zakoni. To v konkretnem primeru pomeni, da ni pristojnost ustavnega sodišča, da se izreka na primer o tem, katera izmed interpretacij zakona je pravilna in zakonita - ali tista, ki jo je v izpodbijani sodbi zavzelo sodišče, ali tista, za katero se v ustavni pritožbi zavzema pritožnik. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno. Pristojnost Ustavnega sodišča je tako zgolj zagotoviti, da sodišča zakona ne bodo razlagala na način, ki bi bil nezdružljiv s kakšno človekovo pravico ali temeljno svoboščino. To pomeni, da bi Ustavno sodišče v odločitev sodišča lahko poseglo le v primeru, če bi ugotovilo, da sprejeta rešitev ni združljiva s kakšno človekovo pravico ali temeljno svoboščino. Tudi zgolj napačna uporaba zakona bi lahko utemeljila sklep o kršitvah ustavnih pravic, vendar le v primeru, če bi šlo za tako očitno napačno odločitev, brez razumne pravne obrazložitve, da bi jo bilo mogoče označiti za arbitrarno oziroma samovoljno in s tem v nasprotju s pravico do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave.
23. Pravna stališča sodišč v zvezi z uporabo določb kazenskega procesnega prava, ki jim ustavna pritožba oporeka, takšne kvalificirane stopnje nepravilnosti ne dosega; sodišče je uporabilo splošno priznana pravila razlage, svoja stališča pa je tudi dovolj izčrpno obrazložilo.
24. Ker je ugotovilo, da z izpodbijanimi sodnimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
25. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Mirjam Škrk in dr. Ciril Ribičič. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer