Up-483/03
Natisni
Opravilna št.:
Up-483/03
Datum odločitve:
29. 10. 2003
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2003:Up.483.03
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper:

- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 132/2003 z dne 25. 4. 2003 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. I Kp 66/2003 z dne 19. 3. 2003 in

- sklep Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 251/2003 z dne 1. 7. 2003

Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 213/2003 z dne 28. 5. 2003 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 98/2003 z dne 19. 5. 2003
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper:

- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 132/2003 z dne 25. 4. 2003 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. I Kp 66/2003 z dne 19. 3. 2003 in

- sklep Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 251/2003 z dne 1. 7. 2003

se ne sprejme.

Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 213/2003 z dne 28. 5. 2003 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 98/2003 z dne 19. 5. 2003 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ker so sodišča pri podaljšanju pripora presodila vse, kar je potrebno za ustavno dopusten poseg v osebno svobodo, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave in zato tudi poseg v pravico do osebne svobodo iz 19. člena Ustave ni nedopusten.
Pravica do sojenja v razumnem roku ni kršena če v rednem sodnem postopku v obravnavanem obdobju ni prišlo do vrzeli (zastojev) v postopku, ki bi jih lahko pripisali izključno dejanjem sodišča.
Ker je Višje sodišče v pravnomočnem sklepu, s katerim je ugodilo pritožbi okrožnega državnega tožilca tako, da je zavrnilo predlog pritožnikovega zagovornika za odpravo pripora oziroma njegovo nadomestitvijo s hišnim priporom, presodilo vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo odločitev razumno obrazložilo, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
Ker ni podana procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev in ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 51. člena ZUstS , je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zoper pravnomočni sklep o podaljšanju pripora zavrglo.
Geslo:
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

5.3.5 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda posameznika (19, 20).

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).

1.4.52.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Izčrpanje pravnih sredstev .
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 19, 20, 22, 23, 25, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, 55.1.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
14. 7. 2003
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US22809
Up-483/03-8
13. 11. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., v priporu v ZPKZ Z., Oddelek v V. V., ki ga zastopa B. B., odvetnik v U., na seji senata dne 29. oktobra 2003 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper:
- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 132/2003 z dne 25. 4. 2003 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. I Kp 66/2003 z dne 19. 3. 2003 in
- sklep Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 251/2003 z dne 1. 7. 2003
se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 213/2003 z dne 28. 5. 2003 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 98/2003 z dne 19. 5. 2003 se zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Zoper pritožnika teče pred Okrožnim sodiščem v Murski Soboti kazenski postopek zaradi utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja prepovedanega prehoda čez državno mejo po tretjem v zvezi z drugim odstavkom 311. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ) in kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po drugem v zvezi s prvim odstavkom 196. člena KZ. Pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila kot neutemeljena zavrnjena zahteva pritožnikovega zagovornika za varstvo zakonitosti zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru št. I Kp 66/2003 z dne 19. 3. 2003 (prva alineja 1. točke izreka). Z njim je Višje sodišče razveljavilo prvostopenjsko obsodilno sodbo Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. K 66/2002 z dne 12. 12. 2002 in pripor zoper pritožnika na podlagi sedmega odstavka 392. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) podaljšalo iz razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP. Pritožnik izpodbija tudi sklep Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 251/2003 z dne 1. 7. 2003 (druga alineja 1. točke izreka). Z njim je Višje sodišče ugodilo pritožbi okrožnega državnega tožilca in sklep prvostopenjskega sodišča, s katerim je bil zoper pritožnika odrejen hišni pripor, spremenilo tako, da je predlog pritožnikovega zagovornika za odreditev hišnega pripora zavrnilo. Pritožnik vlaga ustavno pritožbo tudi zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 213/2003 z dne 28. 5. 2003 (2. točka izreka), s katerim je bila zavrnjena pritožba pritožnika in njegovega zagovornika zoper sklep Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 98/2003 z dne 28. 5. 2003. Z njim je prvostopenjsko sodišče na podlagi drugega odstavka 207. člena ZKP pripor zoper pritožnika podaljšalo.
2. V zvezi z izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča in sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. I Kp 66/2003 z dne 19. 3. 2003 pritožnik zatrjuje kršitev drugega odstavka 14. člena v zvezi z 22. in 25. členom Ustave ter kršitev 23. člena Ustave. V zvezi z zatrjevano kršitvijo drugega odstavka 14. člena in 22. člena Ustave pritožnik navede, da je bila obrazložitev pripornega razloga ponovitvene nevarnosti arbitrarna. V obrazložitvi naj bi ne bili navedeni razlogi, zakaj je pri pritožniku še vedno podan priporni razlog, prav tako naj bi ne bile konkretizirane navedbe glede vsakega od očitanih mu kaznivih dejanj. Pri utemeljevanju kršitve 25. člena Ustave se pritožnik sklicuje na sklep Ustavnega sodišča št. Up-206/96 z dne 10. 12. 1996 (OdlUS V, 211). Tudi ta kršitev naj bi bila podana zaradi neobrazloženosti izpodbijanih odločb. Z navedbami, da pripor traja nerazumno dolgo, saj se v njem nahaja že več kot dve leti, tj. od 18. 6. 2001 (razen enega tedna, ko je bil v hišnem priporu), pritožnik zatrjuje kršitev 23. člena Ustave. V zvezi z zatrjevano kršitvijo 19. in 20. člena Ustave pritožnik navede, da sodišča niso upoštevala stališč in odločitev Ustavnega sodišča glede pogojev za odreditev pripora v primeru ponovitvene nevarnosti. Pritožnik meni, da iz izpodbijanih odločb niso razvidne tiste konkretne okoliščine, iz katerih bi izhajala realna nevarnost ponovitve specifičnega kaznivega dejanja. Sodišča naj bi se sklicevala le na težo pritožniku očitanih kaznivih dejanj, premalo pa naj bi upoštevala osebne okoliščine, ki jih je navajal (pritožnikovo prejšnje življenje, nekaznovanost in možnost zaposlitve). Prav tako naj bi ne bila podana nevarnost za varnost ljudi pri nobenem od očitanih mu kaznivih dejanj. V zvezi s tem navede, da je iz dosedanjega kazenskega postopka jasno razvidno, da prebežniki pri prevozu čez državno mejo niso bili v nobeni nevarnosti oz. da je sam prevoz potekal varno in humano. Prav tako naj varnost ljudi ne bi bila ogrožena s pritožniku očitanim kaznivim dejanjem neupravičene proizvodnje in prometa z mamili. Pritožnik se sklicuje na sklep Ustavnega sodišča št. Up-205/95 z dne 9. 4. 1996 (OdlUS V, 212) in sklep št. Up-409/01 z dne 15. 2. 2002. Meni, da bi bilo treba upoštevati razliko v primerih, ko nekdo trguje s heroinom ali pa z marihuano, ki naj bi se celo uporabljala za zdravljenje nekaterih bolezni, v drugih državah pa naj bi bila celo legalizirana.
3. V zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 251/2003 z dne 1. 7. 2003 pritožnik zatrjuje kršitve drugega odstavka 14. člena Ustave v zvezi z 22. členom Ustave ter 19., 20. in 23. člena Ustave. Navedbe, s katerimi pritožnik utemeljuje kršitve 19., 20. in 23. člena Ustave, so vsebinsko enake tistim, s katerimi utemeljuje enake kršitve, ki naj bi bile storjene s sodbo Vrhovnega sodišča in s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. I Kp 66/2003 z dne 19. 3. 2003. V zvezi s kršitvijo drugega odstavka 14. člena Ustave v zvezi z 22. členom Ustave se pritožnik sklicuje na sklep Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 167/2003 z dne 8. 4. 2003, ki ga ustavni pritožbi prilaga. Meni, da je Višje sodišče v Mariboru v enakih dejanskih okoliščinah oz. situacijah v zvezi s hišnim priporom odločilo drugače. V pritožnikovem primeru naj bi ugodilo pritožbi okrožnega državnega tožilca in sklep o odreditvi hišnega pripora spremenilo tako, da je zoper pritožnika pripor podaljšalo. V primeru sklepa Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 167/2003 z dne 8. 4. 2003 pa je pritožbo okrožnega državnega tožilca zavrnilo in potrdilo sklep o odreditvi hišnega pripora. Pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče izpodbijane sodne odločbe razveljavi in pripor zoper njega odpravi oziroma potrdi sklep Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. K 67/2003 z dne 19. 6. 2003, s katerim je bil zoper njega odrejen hišni pripor.
B. - I.
4. Ustavno sodišče je vpogledalo v spis Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. K 67/2003.
5. Očitek pritožnika, ki se nanaša na kršitev 19. in 20. člena Ustave, ni utemeljen.
6. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostosti, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Pravici do osebne svobode gre med človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami osrednje mesto. Omejevanje te pravice je tako kot pri drugih človekovih pravicah v skladu s tretjim odstavkom 15. člena Ustave dopustno samo v primerih, ki jih določa Ustava, oziroma če je to potrebno zaradi (človekovih) pravic drugih. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, zoper katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Ustavni pojem "neogibna potrebnost za varnost ljudi" zajema tudi priporni razlog ponovitvene nevarnosti in pomeni, da te ni mogoče zagotoviti z nobenim drugim, milejšim (blažjim) ukrepom.
7. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) in v drugih odločitvah o pripornih zadevah opredelilo pogoje, pod katerimi je dopusten poseg v osebno svobodo posameznika. Po stališču Ustavnega sodišča mora sklepanje sodišča o obstoju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti temeljiti na konkretnih okoliščinah, iz katerih je mogoče napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da obstaja realna nevarnost, da bo obdolženec ponovil določeno specifično kaznivo dejanje. Sodišče mora nadalje ugotoviti, da obstoji nevarnost ponavljanja takšnega dejanja, ki pomeni ogrožanje varnosti ljudi. Nato pa mora ob uporabi načela sorazmernosti presoditi, ali je pripor neogibno potreben za dosego cilja (odvrnitev nevarnosti) ali ga je mogoče doseči z odreditvijo milejšega ukrepa.
8. Sodišča so pripor zoper pritožnika vseskozi podaljševala, ker naj bi določene okoliščine kazale na ponovitveno nevarnost. Pri utemeljevanju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti se je Vrhovno sodišče sklicevalo na prejšnje odločitve in sklepe o podaljšanju pripora. Po praksi Ustavnega sodišča to ni nedopustno pod dvema pogojema: 1) če je iz prejšnjih odločitev razvidno, da obstajajo konkretne okoliščine, na podlagi katerih je mogoče razumno sklepati, da obstaja nevarnost ponovitve določenih ali istovrstnih kaznivih dejanj, iz obrazložitve pa je vidna presoja sodišča, ali in zakaj nevarnost ponovitve določenih kaznivih dejanj pomeni takšno ogrožanje varnosti ljudi, da je zaradi tega treba poseči v pritožnikovo ustavno pravico in 2) če sodišče ugotovi, da takšne okoliščine še vedno obstajajo. Sodišča so v izpodbijanih odločbah na obstoj pripornega razloga iz 3. točke prvega odstavka 201. člena ZKP (ponovitvena nevarnost) sklepala na podlagi več okoliščin, med katerimi je odločilna teža res dana okoliščinam storitve kaznivega dejanja. Pri presoji so upoštevala težo, ki jo je kaznivim dejanjem z izbiro kazenske sankcije dal že zakonodajalec, težo kaznivega dejanja, ki se očita pritožniku, ter okoliščine njegove storitve. Navedla so, da je pritožnik v kazenskem postopku zaradi suma storitve kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po drugem odstavku v zvezi s prvim odstavkom 196. člena KZ in kaznivega dejanja prepovedanega prehoda čez državno mejo po drugem odstavku v zvezi s prvim odstavkom 311. člena KZ. Predmet kaznivega dejanja, pri izvedbi katerega naj bi pritožnik odigral svojo vlogo, naj bi bila večja količina marihuane. Dejstvo, da sodišče pri presoji o obstoju realne nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj ni izrecno upoštevalo vsega, kar je pritožnik navajal v zvezi z obstojem subjektivnih okoliščin, bi bilo lahko v neskladju z 20. členom Ustave, če bi bil sklep sodišča o obstoju pripornega razloga nerazumen. Sklepom sodišč, da izrecno navedene okoliščine tudi ob obstoju osebnih razmer (pritožnikovo prejšnje življenje, nekaznovanost, zaposlitev), kot jih opisuje pritožnik, upravičujejo obstoj ponovitvene nevarnosti (sodišče je upoštevalo pritožnikovo vztrajnost kot osebno okoliščino), ni mogoče odreči razumne presoje. Iz številnih odločitev o podaljšanju pripora zoper pritožnika, na katere se v obrazložitvi izpodbijane sodbe sklicuje Vrhovno sodišče, je razvidna presoja sodišč[1], zakaj je kljub obstoju prej navedenih osebnih okoliščin priporni razlog ponovitvene nevarnosti še vedno podan oziroma zakaj to pri pritožniku niso okoliščine, ki bi narekovale odpravo pripora. Iz obrazložitve izpodbijanih odločb je razvidno, da so sodišča glede na naravo in način storitve kaznivega dejanja (zelo kratko časovno obdobje, organizirana skupina) ter ugotovljeno nevarnost ponavljanja istovrstnih kaznivih dejanj utemeljeno sklepala, da je pripor neogibno potreben za varnost ljudi in da ga ni mogoče nadomestiti z milejšim ukrepom. V zvezi s tem Ustavno sodišče ponavlja že večkrat zavzeto stališče (glej sklep št. Up-205/95 z dne 9. 4. 1996, OdlUS V, 212), po katerem za presojo nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj, ki predstavljajo hudo ogrožanje varnosti ljudi, zadostuje za odreditev pripora nižja stopnja verjetnosti ponovitve kaznivega dejanja, kot v primerih, ko varnost ljudi ni tako hudo ogrožena. Kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa z mamili je kaznivo dejanje, pri katerem je stopnja ogrožanja življenja in zdravja ljudi zelo visoka. Zato tega ne morejo ovreči niti zatrjevanja pritožnika, da gre le za marihuano. Tudi kaznivo dejanje neupravičenega prehoda čez državno mejo je takšno dejanje, pri katerem je varnost ljudi ogrožena. Ilegalno spravljanje ljudi čez državno mejo že samo po sebi predstavlja nevarnost zaradi neprestane možnosti nastanka nepredvidljivih zapletov in pogojev, v katerih poteka izvrševanje teh dejanj. Dejstvo, da so sodišča pri presoji o obstoju realne nevarnosti ponovitve kaznivega dejanja tej okoliščini dala odločilno težo, zato ni v neskladju z Ustavo.
9. Glede na navedeno sodiščem ni mogoče očitati, da so z utemeljevanjem pripora na razlogu ponovitvene nevarnosti kršila pravico pritožnikov do osebne svobode. Ker ne gre za kršitev določbe 20. člena Ustave, tudi poseg v pravico do osebne svobode ni nedopusten.
10. Neutemeljeni so tudi pritožnikovi očitki, ki se nanašajo na kršitev drugega odstavka 14. člena v zvezi z 22. členom Ustave in s 25. členom Ustave. Že iz jamstva enakega varstva pravic (22. člen Ustave) izhaja med drugim zahteva, da so odločbe, s katerimi je pristojni organ odločil o posameznikovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih, obrazložene. Zoper take odločbe Ustava zagotavlja pravico do pravnega sredstva (25. člen Ustave), to jamstvo pa je lahko učinkovito le, če je odločba v vsaki bistveni točki obrazložena na tako konkreten (ne pavšalen, abstrakten, splošen) način, da je mogoča njena presoja. Če je obrazložitev pomanjkljiva, so lahko pravna sredstva le navidezna. Stopnja podrobnosti, s katero mora biti obrazložena odločba, je zato določena s tistim, kar zahteva učinkovito pravno sredstvo zoper odločbo v vsakem posameznem primeru. V zvezi s tem je Ustavno sodišče že v svoji odločbi št. U-I-98/91 z dne 10. 12. 1992 (OdlUS I, 101) poudarilo, da smisel ustavnega zagotovila iz 25. člena Ustave ni le v tem, da zagotavlja posamezniku pravico do vložitve pravnega sredstva, temveč predvsem v tem, da lahko z vložitvijo pravnega sredstva učinkovito brani in varuje svoje pravne interese.
11. Kot je bilo navedeno že v 8. točki obrazložitve tega sklepa, so sodišča, ki so odločila o podaljšanju pripora zoper pritožnika določno navedla in obrazložila razloge za utemeljitev ponovitvene nevarnosti na strani pritožnika in opravila presojo, da je bil pripor v konkretnem primeru glede na vrsto in težo kaznivih dejanj neogibno potreben za varnost ljudi. S tem sta sodišči upoštevali tudi načelo sorazmernosti ter presodili, da pripora ni mogoče nadomestiti z milejšim ukrepom. Svoje odločitve sta obrazložili in razumno utemeljili. Zato za kršitev drugega odstavka 14. člena v zvezi z 22. členom Ustave očitno ne gre.
Očitno neutemeljen je tudi pritožnikov očitek kršitve 25. člena Ustave. Ta pravica kot tudi pravica iz 22. člena sta kršeni, če v obrazložitvi sodne odločbe niso dovolj določno navedeni razlogi, na katerih odločitev temelji. Ustavno sodišče ocenjuje, da sta sodišči v izpodbijanih odločbah navedli vse potrebne argumente za svojo odločitev. Vrhovno sodišče je tudi argumentirano odgovorilo na konkretne navedbe pritožnikovega zagovornika v zahtevi za varstvo zakonitosti.
12. Očitek pritožnika v zvezi z zatrjevano kršitvijo 23. člena Ustave je, da pripor traja nerazumno dolgo. Tudi v primeru, ko sodišče v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji presodi, da je podan priporni razlog ponovitvene nevarnosti, je treba ugotoviti, da po poteku določenega časa pripora ni več mogoče podaljševati le na tej podlagi. Rok dveh let od vložitve obtožnice, ki ga je določil ZKP v petem odstavku 207. člena, ne pomeni, da pred njegovim iztekom ni mogoče utemeljeno zastaviti vprašanja, ali pripor traja razumno dolgo. Ustavno sodišče je že v odločbi št.
Up-123/95 z dne 6. 10. 1995 (OdlUS IV, 135) sprejelo stališče , kako je treba razlagati določbo petega odstavka 207. člena ZKP, po kateri lahko po vložitvi obtožnice pripor traja največ dve leti. Na te razloge se v celoti sklicuje tudi v tej zadevi.
13. Po določbi prvega odstavka 23. člena Ustave ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja zagotavlja posamezniku, da bo lahko v razumnem času s sodnim varstvom uveljavil svojo pravico. Na kazenskem področju pa zagotavlja posamezniku, zoper katerega je bil uveden kazenski postopek, da bo ta v razumnem roku končan s pravnomočno odločitvijo sodišča. S tem bo posameznik rešen bremena negotovosti in posledic, ki jih ima zanj zoper njega uvedeni kazenski postopek. Med možnimi posledicami je vsekakor najhujša prav ta, da je zoper njega lahko odrejen pripor. Ustavno sodišče je že v odločbi št. Up-155/95 z dne 5. 12. 1996 (OdlUS V, 190) zavzelo stališče, da prvi odstavek 23. člena Ustave vsebinsko zajema tudi trajanje pripora.
14. Pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja je zagotovljena ne glede na to, ali je posamezniku v času kazenskega postopka odvzeta prostost ali ne. Vendar je treba upoštevati, da pomeni pripor poseg v ustavno pravico do osebne svobode. Zato so kriteriji za presojo razumnega časa, v katerem mora biti izdana sodba, v teh primerih strožji. Kriterije, pod katerimi je treba presojati trajanje pripora, je Ustavno sodišče postavilo že v navedeni odločbi št. Up-155/95. Nanje se v celoti sklicuje tudi v tej zadevi. Če namreč glede na okoliščine kazenskega postopka in ravnanje obdolženca v kazenskem postopku ni zagotovljeno hitro postopanje vseh organov, ki sodelujejo v kazenskem postopku, obravnavana pravica zagotavlja tudi, da se pripornik po preteku časa, ki ga je še mogoče označiti kot razumen čas, izpusti in da se brani zoper obtožbo s prostosti.
15. Ustavno sodišče je pritožnikov očitek nerazumno dolgega trajanja pripora presojalo v časovnem okviru od njegove odreditve do sprejema sodnih odločitev, ki jih pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija. Iz ustavne pritožbe izhaja, da je pritožnik v priporu od 18. 6. 2001. Ob izdaji sodbe Vrhovnega sodišča (25. 4. 2003) je bil pritožnik v priporu nekaj dni več kot 22 mesecev. S sklepom Okrožnega sodišča št. K 67/2003 z dne 19. 6. 2003 je bil zoper pritožnika odrejen hišni pripor, v katerem se je nahajal do dne 7. 7. 2003. Obtožnica je bila vložena dne 13.12. 2001, torej nekaj dni manj kot 6 mesecev od odreditve pripora. Obtožnica je bila vložena zoper 17 obdolžencev (vključno s pritožnikom). Ker obtožnica še ni bila vročena zlasti obdolžencem iz Republike Hrvaške, je Okrožno sodišče v Murski Soboti s sklepom št. Ks 143/2002 z dne 19. 4. 2002 na podlagi prvega odstavka 33. člena ZKP postopek zoper pritožnika in soobdolženca izločilo in sklenilo, da ga dokonča posebej. Iz spisa Okrožnega sodišča v Murski Soboti izhaja, da je bila v zadevi razpisana glavna obravnava za dne 16. 5. 2002, ki pa je bila zaradi odsotnosti zagovornika soobdolženca preložena na dne 30. 5. 2002. Po tega dne opravljeni glavni obravnavi je bila ta zaradi dokaznega predloga strank preložena na dne 20. 6. 2002. Glavna obravnava, ki se je nadaljevala dne 20. 6. 2002, je bila zaradi ponovnega zaslišanja prič (ki se vabilu na razpisano glavno obravnavo nista odzvali) in zaradi vložene zahteve za varstvo zakonitosti preložena za nedoločen čas. Prvostopenjsko sodišče je naroke opravilo 1. 10. 2002, 29. 10. 2002, 26. 11. 2002, 5. 12. 2002 in 12. 12. 2002, ko je tudi izreklo obsodilno sodbo ter s sklepom št. K 66/2002 z dne 12. 12. 2002 pripor zoper pritožnika podaljšalo. Višje sodišče je s sklepom št. I Kp 66/2003 z dne 19. 3. 2003 prvostopenjsko sodbo razveljavilo in vrnilo v novo odločanje. Na podlagi sedmega odstavka 392. člena ZKP je opravilo preizkus obstoja pripornih razlogov in pripor zoper pritožnik podaljšalo. V novem odločanju (ponovljenem postopku) je sodišče naroke opravilo dne 19. 6. 2003 in dne 11. 9. 2003, naslednji narok je bil razpisan za dne 2. 10. 2003.
16. Kot je razvidno iz navedenega, v obravnavanem obdobju ni prišlo do vrzeli (zastojev) v postopku, ki bi jih lahko pripisali izključno dejanjem sodišča. Dejanja v postopku si sledijo kontinuirano in brez časovnih presledkov, ki bi jih bilo mogoče pripisati ravnanju sodišča. Sodišče je postopek zoper pritožnika in soobdolženca tudi izločilo, kar kaže na prizadevanje sodišča za končanje postopka. Objektivni razlog za takšno dolžino trajanja postopka je nedvomno predvsem v tem, da gre za zelo obsežno kazensko zadevo, v kateri je bilo od začetka več soobtoženih. Predmet obtožbe sta kaznivi dejanji, ki ju je zakonodajalec uvrstil med hujša, družbi nevarna dejanja. Težo je kaznivemu dejanju po eni strani dal že zakonodajalec z izbiro kazenske sankcije, po drugi strani pa na težo kaznivega dejanja kažejo okoliščine storitve (organizirana skupina in tudi količina marihuane). Obravnavana zadeva je zahtevna tudi po dokazni plati. Razlog za dolžino trajanja postopka je mogoče pripisati tudi ravnanju pritožnika, ki je vseskozi (večkrat iz povsem enakih razlogov in ob nespremenjenih okoliščinah) vlagal različna možna pravna sredstva. Namen pravnih sredstev je zagotavljanje pravic in varstva obdolženca. Neutemeljeno kopičenje teh pa ima lahko tudi negativne učinke. Po navedenem Ustavno sodišče sodi, da sodiščem ni mogoče očitati, da glede na naravo zadeve ne bi delala dovolj skrbno ter da bi pripor (ki se sicer že približuje maksimalnemu trajanju) trajal nerazumno dolgo. Zato pritožnikova pravica iz prvega odstavka 23. člena Ustave v tem delu doslej še ni bila kršena.
17. Pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija tudi sklep Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 251/2003 z dne 1. 7. 2003 (druga alineja 1. točke izreka). Z njim je Višje sodišče ugodilo pritožbi okrožnega državnega tožilca in v izreku po nepotrebnem zapisalo, "da se pripor zoper pritožnika podaljša iz razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP". Izpodbijani sklep Višjega sodišča po vsebini predstavlja sklep, s katerim je bil pravnomočno zavrnjen predlog pritožnikovega zagovornika za odpravo pripora oziroma podrejeno za nadomestitev pripora z milejšim ukrepom, in ne sklep, s katerim bi bil pripor zoper pritožnika podaljšan. Navedbe, s katerimi pritožnik utemeljuje kršitve 19., 20. in 23. člena Ustave so vsebinsko enake tistim, s katerim utemeljuje enake kršitve, ki naj bi bile storjene s sodbo Vrhovnega sodišča in s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. I Kp 66/2003 z dne 19. 3. 2003. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa je razvidno, da je Višje sodišče o predlogu pritožnikovega zagovornika za odpravo pripora in njegovo nadomestitev s hišnim priporom, ko je ugodilo pritožbi okrožnega državnega tožilca, odločilo v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji. Ugotovilo je, da je pritožnik utemeljeno osumljen, da je v kratkem časovnem obdobju storil več hudih kaznivih dejanj, za katera so zagrožene visoke zaporne kazni. O obstoju ponovitvene nevarnosti je Višje sodišče sklepalo tako na podlagi teže kaznivih dejanj (kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa z mamili in kaznivo dejanje prepovedanega prehoda čez državno mejo) in načina storitve (dejanje naj bi bilo storjeno v združbi) kot tudi na podlagi okoliščine, da naj bi očitana kazniva dejanja storil v kratkem časovnem obdobju. Pri odločitvi, da pripora ni mogoče nadomestiti s hišnim priporom, je Višje sodišče upoštevalo tudi okoliščino na strani pritožnika in sicer, da naj bi kazniva dejanja storil s pomočjo telekomunikacijskih sredstev, ki bi jih lahko uporabljal tudi v hišnem priporu. Odločitev, da pripora ni mogoče nadomestiti s hišnim priporom, je Višje sodišče prepričljivo obrazložilo tudi z navedbo, da zaradi pripora ni ogroženo preživljanje njegove izvenzakonske partnerice, saj gostinski lokal ves čas nemoteno deluje in da pritožnik v hišnem priporu v lokalu ne bi smel delati.
18. Ker je Višje sodišče v pravnomočnem sklepu, s katerim je ugodilo pritožbi okrožnega državnega tožilca tako, da je zavrnilo predlog pritožnikovega zagovornika za odpravo pripora oziroma njegovo nadomestitvijo s hišnim priporom, presodilo vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo odločitev razumno obrazložilo, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
19. Sklepu Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 251/2003 z dne 1. 7. 2003 pritožnik očita še kršitev drugega odstavka 14. člena Ustave v zvezi z 22. členom Ustave in kršitev 23. člena Ustave.
Glede očitka kršitve 23. člena Ustave, da naj bi pripor trajal nerazumno dolgo, je bilo v tem sklepu že odgovorjeno (glej obrazložitev tega sklepa). Očitek kršitve drugega odstavka 14. člena Ustave v zvezi z 22. členom Ustave pa je neutemeljen.
Pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave je v sodnih postopkih poseben izraz načela enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Okoliščine za odreditev in podaljšanje pripora oziroma za odreditev in podaljšanje hišnega pripora je treba namreč presojati glede vsakega obdolženca posebej. Po oceni Ustavnega sodišča je iz priloženega sklepa Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 167/2003 z dne 8. 4. 2003, s katerim pritožnik utemeljuje zatrjevano kršitev, razvidno, da ne gre za enako situacijo, kot je pritožnikova. Zato navedba pritožnika, da je v primeru s podobnimi okoliščinami, kot so njegove, obdolženec ostal v hišnem priporu, zatrjevane kršitve ne more utemeljevati. 20. Ker za zatrjevane kršitve očitno ne gre, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
B. - II.
21. Pritožnik vlaga ustavno pritožbo tudi zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 213/2003 z dne 28. 5. 2003 (2. točka izreka). Z njim je Višje sodišče zavrnilo pritožbo pritožnika in njegovega zagovornika zoper sklep Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 98/2003 z dne 28. 5. 2003, s katerim je prvostopenjsko sodišče na podlagi drugega odstavka 207. člena ZKP pripor zoper pritožnika podaljšalo. V zvezi z izpodbijanimi sklepi pritožnik zatrjuje kršitev 19. 20., in 23. člena Ustave.
Pritožnik meni, da so zatrjevane kršitve očitne, z nadaljevanjem pripora pa naj bi mu nastale nepopravljive posledice. Ustavnemu sodišču predlaga, naj o njegovi ustavni pritožbi odloči pred izčrpanjem pravnih sredstev.
22. Ustavna pritožba se po določbi prvega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) lahko vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Po določbi drugega odstavka istega člena lahko Ustavno sodišče izjemoma odloča o ustavni pritožbi pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev, če je zatrjevana kršitev očitna in če bi z izvršitvijo posamičnega akta nastale za pritožnika nepopravljive posledice. Pojem očitnosti kršitve je Ustavno sodišče opredelilo že v sklepu št. Up-62/96 z dne 11. 4. 1996 (OdlUS V, 68), v katerem je navedlo, da "očiten" pomeni takšen, ki ga ni mogoče ovreči ali omajati niti po vsestranskem preizkusu, ker vse okoliščine, zdrava pamet in vse izkušnje, brez dokazovanja in brez možnosti nasprotnega utemeljevanja, izključujejo vsako možnost drugačnega sklepanja.
23. Po presoji pritožnikovih navedb in vsebine izpodbijanih sodnih odločitev z vidika zatrjevanih kršitev človekovih pravic Ustavno sodišče ugotavlja, da pritožnikov primer ni takšen.
24. Ker procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev ni podana in ker niso izpolnjeni pogoji za predčasno obravnavo ustavne pritožbe, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo v tem delu zavrglo.
C.
25. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena in druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS ter prve alineje 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03) v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer
Opomba:
[1] Tako npr. sklep Višjega sodišča v Mariboru št. I Kp 657/2002 z dne 12. 6. 2002, sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 193/2002 z dne 4. 7. 2002 in drugi.