Up-544/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-544/01
Datum odločitve:
17. 12. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.544.01
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 28/2001 z dne 13. 11. 2001 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 1111/98-2 z dne 9. 11. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 28/2001 z dne 13. 11. 2001 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 1111/98-2 z dne 9. 11. 2000 se ne sprejme.

Pritožnik sam nosi svoje stroške postopka.
Evidenčni stavek:
Ne gre za odstop od enotne in ustaljene sodne prakse in ne predstavlja kršitve ustavne pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave), če je bilo v istovrstni zadevi s strani pritožbenega sodišča in sodišča prve stopnje že enkrat odločeno drugače, saj Vrhovno sodišče ni vezano na predhodno drugačno odločitev pritožbenega sodišča in sodišča prve stopnje.
Geslo:
3.21 - Splošna načela - Enakost.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja - Enakost orožij.

1.4.14 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški.
Pravna podlaga:
Člen 14, 22, Ustava [URS]

Člen 34, 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
27. 12. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21981
Up-544/01 - 4
7. 1. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Ž., na seji senata dne 17. decembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 28/2001 z dne 13. 11. 2001 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 1111/98-2 z dne 9. 11. 2000 se ne sprejme.
2. Pritožnik sam nosi svoje stroške postopka.
Obrazložitev
A.
1. Ustavni pritožnik je bil kot delavec Ministrstva za notranje zadeve začasno napoten na delo na mejni prehod Bistrica ob Sotli iz organizacijske enote PP Celje. Za ta čas mu je Ministrstvo plačalo terenski dodatek. Ustavni pritožnik je s tožbo zahteval plačilo razlike med terenskim dodatkom in dnevnico. Delovno sodišče prve stopnje je njegovemu zahtevku ugodilo, na pritožbo tožene stranke je Višje delovno in socialno sodišče sodbo spremenilo in zahtevek tožeče stranke (sedanjega ustavnega pritožnika) zavrnilo, revizijo pa je Vrhovno sodišče zavrnilo.
Pritožnik v ustavni pritožbi navaja, da je Ministrstvo z večino svojih delavcev, ki so delali na meji, sklenilo poravnave in pripoznalo zahtevke po plačilu dnevnic; s posameznimi delavci pa poravnave ni sklenilo, tako da so morali nadaljevati postopek pred sodiščem. Meni, da ima pravico do dnevnic, saj v navedenem času dela na terenu ni bila organizirana prehrana.
2. Pritožnik opozarja na drugačno odločitev Delovnega sodišča v Mariboru in pritožbenega sodišča v neki drugi istovrstni zadevi (prilaga kopije sodbe Delovnega sodišča v Mariboru št. Pd 1307/96), ko je sodišče takšnemu zahtevku na plačilo dnevnic ugodilo in torej odločilo drugače kot v njegovem primeru. Meni, da ga je sodišče neenakopravno obravnavalo pri nedvomno istovrstnem pravnem in dejanskem stanju. V tej zvezi zatrjuje kršitev 22. člena Ustave (enako varstvo pravic). Predlaga, naj Ustavno sodišče sodbo Vrhovnega sodišča razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje. Pritožnik zahteva povračilo stroškov postopka in vlaga stroškovnik.
B.
3. Ustavno sodišče ni instanca rednim sodiščem in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja in pri uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. Iz navedenega sledi, da Ustavno sodišče ni pristojno presojati, ali je pravno stališče, da delavcem v obravnavanem primeru ne pripadajo dnevnice, ker niso bivali na terenu izven kraja svojega stalnega oziroma začasnega bivališča, pravilno. Pritožnik pa ne navaja razlogov, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da je navedeno pravno stališče v nasprotju s kakšno ustavno pravico ali temeljno svoboščino.
4. Okoliščina, s katero pritožnik utemeljuje ustavno pritožbo, je izključno domnevno odstopanje od sodne prakse. Z vidika pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ki je poseben izraz pravice do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave, bi sicer lahko bila pomembna navedba pritožnika o odstopu od sodne prakse v istovrstnih primerih. Iz pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) namreč izhaja, da sodišče ne sme samovoljno oziroma arbitrarno, torej brez razumne pravne obrazložitve, odstopiti od enotne in ustaljene sodne prakse. Vendar izpodbijani sodbi takšne pomanjkljivosti ni mogoče očitati.
5. Iz sodbe Delovnega sodišča v Mariboru št. Pd 1307/96 z dne 9. 5. 1997 in sodbe Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 1382/97-8 z dne 14. 12. 1998 ni mogoče sklepati, da gre za enotno in ustaljeno sodno prakso. Sodbi pritožbenega sodišča in sodišča prve stopnje v eni zadevi, v kateri je bilo ob enakem ali podobnem dejanskem stanju odločeno drugače, ne predstavljata ustaljene sodne prakse in ne dokazujeta, da sodišče ob takšnem ali podobnem dejanskem stanju redoma odloča tako, kot navaja pritožnik, niti ne, da je bila pritožniku kršena ustavna pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave samo zato, ker v sodni praksi obstaja sodba, ki je drugačna od pritožnikove.
Vrhovno sodišče namreč ni vezano na predhodne odločitve pritožbenega sodišča ali sodišča prve stopnje. Drugačna odločitev Vrhovnega sodišča glede na odločitev pritožbenega sodišča in sodišča prve stopnje v istovrstni zadevi ne more predstavljati odstopa od enotne in ustaljene sodne prakse; takšne kršitve 22. člena Ustave Vrhovnemu sodišču ne bi bilo mogoče očitati niti v primeru, če bi pred njegovo odločitvijo pritožbeno sodišče redoma odločalo drugače, prav tako pa tudi ne v primeru, kot je obravnavani, ko je izkazana le ena drugačna odločitev pritožbenega sodišča iz leta 1998, medtem ko sedaj tudi pritožbeno sodišče v takšnih zadevah - vključno s pritožnikovo - redoma odloča tako, kot je odločilo Vrhovno sodišče (tako npr. v sodbah št. Pdp 931/98-2 z dne 12. 10. 2000, Pdp 789/2000-2 z dne 12. 10. 2000, Pdp 483/99-2 z dne 12. 10. 2000, Pdp 872/98 z dne 5. 10. 2000 idr.).
6. Vrhovno sodišče je sicer napačno obrazložilo svojo odločitev, saj iz določb, na katere se sklicuje, po katerih se terenski dodatek in dnevnice izključujejo, ne izhaja, da delavec nima pravice do dnevnic, če mu je bil izplačan terenski dodatek, kot je zapisalo Vrhovno sodišče v obrazložitvi sodbe. Iz teh določb izhaja le to, da delavcu ne morejo hkrati pripadati terenski dodatek in dnevnice. Tako bi v primeru, če je bil delavcu izplačan terenski dodatek, pa bi se v sporu ugotovilo, da je upravičen do dnevnice, bil delavec upravičen le do plačila razlike do (višjega zneska) dnevnic, kar je pritožnik v sporu uveljavljal. Tudi obligacijsko pravilo o nadomestni izpolnitvi, na katerega se sklicuje Vrhovno sodišče v svoji obrazložitvi, je treba na področju delovnega prava uporabljati smiselno in razlagati ob upoštevanju specifičnih značilnosti delovnega razmerja, ki pogodbo o zaposlitvi odmikajo od navadne civilnopravne pogodbe. Ob upoštevanju podrejenega in odvisnega položaja delavca do delodajalca v času trajanja delovnega razmerja tako ni mogoče kar na podlagi molka delavca in dejstva, da ni takoj uveljavljal neke pravice (v tem primeru dnevnice), sklepati na obstoj njegovega soglasja za sprejem nečesa drugega od tistega, kar mu delodajalec dolguje. Prav tako pa bi stališče, da z nadomestno izpolnitvijo ob soglasju upnika in dolžnika preneha delodajalčeva obveznost, ki zanj izhaja iz zavezujočih predpisov, pomenilo, da lahko delodajalec kot dolžnik obide zavezujoče delovnopravne norme, ki določajo minimum pravic delavcev, in postane prost neke svoje obveznosti tako, da delavcu kot upniku izpolni nekaj drugega od tistega, kar dolguje. Takšno stališče iz obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča nasprotuje osnovnemu namenu delovnega prava in pravni naravi zavezujočih (kogentnih) norm. Učinkovanje zavezujočih delovnopravnih norm, ki določajo minimum pravic delavca, namreč ne more biti odvisno od volje posameznih pogodbenih strank, ne od izrecno izražene, še manj od le domnevane soglasne volje delavca in delodajalca. Zato bi stališče Vrhovnega sodišča lahko pomenilo kršitev 22. člena Ustave, vendar se Ustavnemu sodišču v presojo tega vprašanja ni bilo treba spuščati. Ugotovilo je namreč, da sodba Višjega delovnega in socialnega sodišča, s katero je ugotovilo, da delavcu v obravnavanem primeru dnevnice ne pripadajo, vsebuje dovolj utemeljene razloge. Zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
7. V postopku pred Ustavnim sodiščem nosi vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače (prvi odstavek 34. člena ZUstS, ki se po 49. členu ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo). Za takšno drugačno odločitev bi morali obstajati posebni razlogi, ki jih pritožnik ne navaja. Ustavno sodišče je zato odločilo, kot izhaja iz druge točke izreka.
C.
8. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena in 34. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan