Up-58/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-58/02
Datum odločitve:
7. 11. 2002
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 103/2002 in OdlUS XI, 281
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.58.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 779/2000 z dne 18. 10. 2001 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. I Up 352/98-6 z dne 31. 5. 2000 in odločbo Ministrstva za okolje in prostor št. 46201/0102/98 z dne 6. 11. 1998
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 779/2000 z dne 18. 10. 2001 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. I Up 352/98-6 z dne 31. 5. 2000 in odločbo Ministrstva za okolje in prostor št. 46201/0102/98 z dne 6. 11. 1998, se v delu, ki se nanaša na odločitev o zahtevi za denacionalizacijo nepremičnin parc. št. 2600/5, 2600/6 in 2600/8, vložna številka 448 k.o. V. II, zavrne.
Evidenčni stavek:
Pritožnik zgolj z zatrjevanjem, da so bila zemljišča odvzeta, ni izkazal, da je kljub sklenitvi pravnega posla dejansko šlo za odvzem zemljišč. Le v tem primeru bi namreč izpodbijana odločitev pomenila kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ki med drugim zagotavlja, da so organi, ko uporabljajo zakon v konkretnih primerih, dolžni enake situacije obravnavati enako.
Ker pritožnik ni izkazal, da so bila nacionalizirana zemljišča odvzeta iz posesti prejšnjega lastnika, pravno stališče, po katerem prejšnji lastnik ni upravičen do denacionalizacije, ker je s pravico uporabe razpolagal s pravnim poslom, pa ne posega v pravico iz 33. člena Ustave, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrnilo.
Geslo:
Ustavno sodišče, delni sprejem ustavne pritožbe.
Načelo enakosti pred zakonom.
Pravica do zasebne lastnine in dedovanja.
Pravna podlaga:
Ustava (URS), 14., 33. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. odst. 59. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
5. 2. 2002
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US21874
Dokument v PDF obliki:
Up-58-02_Sklep.pdf
126 KB
Prenesite datoteko
Up-58-02.pdf
130 KB
Prenesite datoteko
Up-58/02 - 7
11. 9. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 3. septembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 779/2000 z dne 18. 10. 2001 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. I Up 352/98-6 z dne 31. 5. 2000 in odločbo Ministrstva za okolje in prostor št. 46201/0102/98 z dne 6. 11. 1998 se v delu, ki se naša na odločitev o zahtevi za denacionalizacijo nepremičnin parc. št. 2600/5, 2600/6 in 2600/8, vložna številka 448 k.o. Piran II, sprejme.
2. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 779/2000 z dne 18. 10. 2001 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. I Up 352/98-6 z dne 31. 5. 2000, odločbo Ministrstva za okolje in prostor št. 46201/0102/98 z dne 6. 11. 1998 in odločbo Upravne enote Piran št. 35100/332/93-VJK z dne 26. 3. 1998 se v delu, ki se naša na odločitev o zahtevi za denacionalizacijo nepremičnin parc. št. 2600/7, vložna številka 448, k.o. Piran II ter parc. št. 5035, 5036, 5037 in 5038, vse k.o. Portorož, ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Z izpodbijanimi odločbami je bila pritožniku zavrnjena oziroma zavržena zahteva za denacionalizacijo nepremičnin, navedenih v obeh točkah izreka tega sklepa. Nepremičnine parc. št. 5035, 5036, 5037 in 5038, vse k.o. Z., naj bi nastale iz parc. št. 1216 in 3698, ki so bile podržavljene na podlagi Zakona o prenehanju lastninske pravice in drugih pravic na zemljiščih, namenjenih za kompleksno graditev (Uradni list SRS, št. 19/76), oziroma Odloka o prenehanju lastninske pravice na zemljiščih v zazidalnem območju Lucija II - dodatno (Uradne objave št. 14 z dne 9. 6. 1978), izdanega na podlagi tega zakona. Zakon, ki je bil podlaga za podržavljenje teh nepremičnin, ni naveden v 3. členu Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 in nasl. - v nadaljevanju ZDen), izdan pa je bil po uveljavitvi Ustave SFRJ iz leta 1963. Zahteva za denacionalizacijo je bila v tem delu zavržena, ker naj bi vračanje teh nepremičnin ne imelo podlage v določbah 3. in 4. člena ZDen.
2. Nepremičnine, navedene v 1. točki izreka tega sklepa, in nepremičnina parc. št. 2600/7 so postale družbena lastnina na podlagi Zakona o nacionalizaciji najemnih zgradb in gradbenih zemljišč (Uradni list FLRJ, št. 52/58 in 3/59 popr. - v nadaljevanju ZNNZGZ), vendar prvotnemu lastniku, B. B. (pravnemu predniku pritožnika) niso bile odvzete iz uporabe. Zahteva za denacionalizacijo nepremičnine parc. št. 2600/7 je bila zavrnjena, ker naj bi bila ta nepremičnina predmet darilne pogodbe iz leta 1965, na podlagi katere je bila vknjižena pravica uporabe v korist C. (pravilno A.) A. Zahteva za denacionalizacijo nepremičnine parc. št. 2600/5, 2600/6 in 2600/8 je bila prav tako zavrnjena, ker je bila pravica uporabe predmet pravnega posla, kupne pogodbe z dne 18. 3. 1965, ki je bila podlaga za vknjiženje družbene lastnine v upravi Komunalnega podjetja Piran. Za odločitev o zavrnitvi zahteve za denacionalizacijo teh nepremičnin naj bi namreč bilo bistveno, da zemljišča niso bila vzeta iz uporabe, temveč so bila predmet pravnega posla.
3. Pritožnik meni, da sta mu bili z izpodbijanimi odločbami kršeni vsaj pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave in pravica do zasebne lastnine in dedovanja iz 33. člena Ustave. Navaja, da so bile nepremičnine odvzete njegovemu pravnemu predniku in da za njih ni bila plačana nobena odškodnina. Meni, da ni relevantna trditev, da ni možno vračanje nepremičnine parc. št. 5035, 5036, 5037 in 5038, ker naj bi dejstvo, da so bile podržavljene po uveljavitvi Ustave SFRJ iz leta 1963, še ne pomenilo, da je bila odškodnina tudi plačana. Nepremičnine parc. št. 2600/5, 2600/6 in 2600/8, ki naj bi bile odvzete pok. Č. Č., naj bi postale družbena lastnina na podlagi ZNNZGZ, ki je naveden v ZDen. Njegov pravni prednik pa naj bi ne podpisal nobene pogodbe za te nepremičnine, prav tako naj bi ne dobil zanje nobene odškodnine.
B. - I.
4. Senat Ustavnega sodišča je sklenil, da sprejme ustavno pritožbo v obravnavo v delu, ki se nanaša na odločitev o zahtevi za denacionalizacijo nepremičnin parc. št. 2600/5, 2600/6 in 2600/8, vložna številka 448 k.o. U. II (1. točka izreka tega sklepa). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano odločitvijo kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
B. - II.
5. Ustavne pritožbe v delu, ki se nanaša na nepremičnine, navedene v 2. točki izreka tega sklepa, Ustavno sodišče ni sprejelo v obravnavo, ker z izpodbijano sodbo v tem delu očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine.
6. Pritožnik namreč ni izkazal, da bi bilo pravno stališče, da ZDen ni podlaga za vračanje nepremičnin, podržavljenih na podlagi predpisov, ki niso našteti v 3. členu ZDen in ki so bili izdani po uveljavitvi Ustave SFRJ iz leta 1963, nezdružljivo s človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami. Za denacionalizacijo premoženja, ki ni bilo podržavljeno na podlagi predpisov, naštetih v 3. členu, je namreč s 4. členom ZDen določena časovna meja: tj. uveljavitev Ustave SFRJ iz leta 1963. Člen 4. ZDen je bil glede tega pogoja že predmet ustavnosodne presoje. Z odločbo št. U-I-34/98 z dne 2. 4. 1998 (Uradni list RS, št. 31/98 in OdlUS VII, 57) je Ustavno sodišče presodilo, da ta določba ni v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave.
Svojo odločitev je oprlo na ugotovitev, da razlikovanje, ki ga je zakonodajalec uvedel z določbo 4. člena ZDen, temelji na različnem pravnem in dejanskem položaju tistih oseb, ki jim je bilo premoženje podržavljeno s predpisi, sprejetimi pred uveljavitvijo Ustave iz leta 1963, in tistimi, ki jim je bilo premoženje podržavljeno s predpisi, sprejetimi po uveljavitvi ustavnih zagotovil oziroma podlag za zakonsko urejanje ter za podržavljenje zasebnega premoženja nasploh. Ustavno sodišče je tudi v odločbi št. U-I-130/01 z dne 23. 5. 2002 (Uradni list RS, št. 51-I/02), s katero je posebej presojalo ureditev denacionalizacije podržavljenih stavbnih zemljišč, ugotovilo, da ZDen ne omogoča denacionalizacije zemljišč, ki so bila podržavljena na podlagi predpisov, sprejetih po uveljavitvi Ustave SFRJ iz leta 1963. V teh primerih tudi morebitna okoliščina, da odškodnina za premoženje, ki je bilo podržavljeno, ni bila plačana, ne more biti relevantna. Nenazadnje pritožnik niti ne navaja, da bi prejšnji lastnik plačilo odškodnine v ustreznih postopkih sploh uveljavljal.
7. Glede nepremičnine parc. št. 2600/7, ki je bila nacionalizirana na podlagi ZNNZGZ, pa pritožnik ne navaja, da bi bila pravica uporabe odvzeta in prenesena na družbenopravno osebo. Iz izpodbijanih odločb je namreč razvidno le, da je bila pravica uporabe na tem zemljišču predmet pravnega posla (darilne pogodbe) med fizičnimi osebami. Če je prejšnji lastnik pravico uporabe na zemljišču s pravnim poslom prenesel na koga drugega (ali če je do prenosa prešlo na podlagi dedovanja), denacionalizacije ne more uveljavljati, niti je ne morejo v njegovem imenu uveljavljati njegovi pravni nasledniki (glej npr. sklepa Ustavnega sodišča št. Up-23/93 z dne 4. 4. 1995 in št. Up- 30/94 z dne 14. 6. 1995, OdlUS IV, 148 in 161). Pridobitelj pravice uporabe na tem zemljišču pa bi lahko pravico do denacionalizacije uveljavljal le, če bi mu bilo zemljišče odvzeto. Če mu zemljišče ni bilo odvzeto, je namreč kot imetnik pravice uporabe ob uveljavitvi Zakona o lastninjenju nepremičnin v družbeni lastnini (Uradni list RS, št. 44/97 - ZLNDL) postal lastnik tega zemljišča. Pritožnik ustavne pritožbe v tem delu tudi ne more utemeljiti s trditvijo, da prejšnji lastnik ni podpisal nobene pogodbe. Ustavno sodišče namreč ni instanca sodiščem, ki odločajo v upravnem sporu, in ne presoja nepravilnosti pri ugotovitvi dejanskega stanja samih po sebi.
Vrhovno sodišče pa je v obrazložitvi izpodbijane sodbe navedlo, da tožnik (tj. sedaj pritožnik) niti v tožbi niti v pritožbi ni navajal nikakršnih podatkov oziroma dokazov, ki bi zbujali dvom v pravilnost vpisov v zemljiško knjigo in na podlagi tega v ugotovljeno dejansko stanje. Zgolj z vztrajanjem, da njegov pravni prednik ni podpisal nobene pogodbe, pa ni izkazal, da bi bila navedena presoja sodišč samovoljna oziroma tako očitno napačna, da bi jo bilo mogoče označiti za arbitrarno, zaradi česar bi bila lahko kršena pritožnikova pravica iz 22. člena Ustave.
C.
8. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prvega odstavka 54. člena in prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. V delu, v katerem senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča, razen sodniku Tratniku, ki je bil izločen. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba v tem delu ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan
Up-58/02
7. 11. 2002
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A. iz Ž. na seji dne 7. novembra 2002
odločilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 779/2000 z dne 18. 10. 2001 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. I Up 352/98-6 z dne 31. 5. 2000 in odločbo Ministrstva za okolje in prostor št. 46201/0102/98 z dne 6. 11. 1998, se v delu, ki se nanaša na odločitev o zahtevi za denacionalizacijo nepremičnin parc. št. 2600/5, 2600/6 in 2600/8, vložna številka 448 k.o. V. II, zavrne.
Obrazložitev
A.
1. Z izpodbijanimi odločbami je bila pritožniku zavrnjena oziroma zavržena zahteva za denacionalizacijo nepremičnin parc. št. 5035, 5036, 5037 in 5038, vse k.o. Z., ki naj bi nastale iz parc. št. 1216 in 3698 in parc. št. 2600/5, 2600/6, 2600/7 in 2600/8, vložna številka 448 k.o. V. II.
2. Zahteva za denacionalizacijo nepremičnin parc. št. 5035, 5036, 5037 in 5038, ki so bile podržavljene na podlagi Zakona o prenehanju lastninske pravice in drugih pravic na zemljiščih, namenjenih za kompleksno graditev (Uradni list SRS, št. 19/76), oziroma Odloka o prenehanju lastninske pravice na zemljiščih v zazidalnem območju Lucija II - dodatno (Uradne objave št. 14 z dne 9. 6. 1978), izdanega na podlagi tega zakona, je bila v tem delu zavržena, ker naj vračanje teh nepremičnin ne bi imelo podlage v določbah 3. in 4. člena ZDen. Zakon, ki je bil podlaga za podržavljenje teh nepremičnin, namreč ni naveden v 3. členu Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 in nasl. - v nadaljevanju ZDen), izdan pa je bil po uveljavitvi Ustave SFRJ iz leta 1963.
3. Nepremičnine parc. št. 2600/5, 2600/6, 2600/7 in 2600/8 so postale družbena lastnina na podlagi Zakona o nacionalizaciji najemnih zgradb in gradbenih zemljišč (Uradni list FLRJ, št. 52/58 in 3/59 popr. - v nadaljevanju ZNNZGZ), vendar prvotnemu lastniku B. B. (pravnemu predniku pritožnika) niso bile odvzete iz uporabe. Zahteva za denacionalizacijo nepremičnine parc. št. 2600/7 je bila zavrnjena, ker naj bi bila ta nepremičnina predmet darilne pogodbe iz leta 1965, na podlagi katere je bila vknjižena pravica uporabe v korist A. (pravilno A.) A. Zahteva za denacionalizacijo nepremičnine parc. št. 2600/5, 2600/6 in 2600/8 je bila prav tako zavrnjena, ker je bila pravica uporabe predmet pravnega posla, kupne pogodbe z dne 18. 3. 1965, ki je bila podlaga za vknjiženje družbene lastnine v upravi Komunalnega podjetja Piran. Za odločitev o zavrnitvi zahteve za denacionalizacijo teh nepremičnin naj bi namreč bilo bistveno, da zemljišča niso bila vzeta iz uporabe, temveč so bila predmet pravnega posla.
4. Pritožnik meni, da sta mu bili z izpodbijanimi odločbami kršeni vsaj pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave in pravica do zasebne lastnine in dedovanja iz 33. člena Ustave. Navaja, da so bile nepremičnine odvzete njegovemu pravnemu predniku in da zanje ni bila plačana nobena odškodnina. Meni, da ni relevantna trditev, da ni možno vračanje nepremičnine parc. št. 5035, 5036, 5037 in 5038, ker naj bi dejstvo, da so bile podržavljene po uveljavitvi Ustave SFRJ iz leta 1963, še ne pomenilo, da je bila odškodnina tudi plačana. Nepremičnine parc. št. 2600/5, 2600/6 in 2600/8, ki naj bi bile odvzete pok. B. B., naj bi postale družbena lastnina na podlagi ZNNZGZ, ki je naveden v ZDen. Njegov pravni prednik pa naj ne bi podpisal nobene pogodbe za te nepremičnine, prav tako naj ne bi dobil zanje nobene odškodnine.
B. - I.
5. Ustavno sodišče je s sklepom št. Up-58/02 z dne 11. 9. 2002 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo v delu, ki se nanaša na odločitev o zahtevi za denacionalizacijo nepremičnin parc. št. 2600/5, 2600/6 in 2600/8, vložna številka 448 k.o. V. II. V delu, ki se nanaša na vse druge navedene nepremičnine, pa ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo, ker z izpodbijano sodbo v tem delu očitno niso bile kršene človekove pravice.
6. V skladu z določbo 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) je bila ustavna pritožba vročena Vrhovnemu sodišču, ki nanjo ni odgovorilo.
B. - II.
7. Ustavno sodišče v postopku z ustavno pritožbo ne presoja, ali je odločitev sodišča sama po sebi pravilna, temveč preizkusi le, ali so bile z njo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. V tem okviru je v obravnavani zadevi treba odgovoriti na vprašanje, ali je sodišče zakon uporabilo tako, da mu je dalo vsebino, ki je v nasprotju z Ustavo. Gre za pravno stališče, na katerem temelji izpodbijana odločitev Vrhovnega sodišča, po katerem prejšnji lastnik zemljišč ni upravičen do denacionalizacije zemljišč, nacionaliziranih na podlagi ZNNZGZ, ker je s pravico uporabe (ki jo je obdržal ob nacionalizaciji) kasneje razpolagal s pravnim poslom.
8. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-130/01 z dne 23. 5. 2002 (Uradni list RS, št. 54-I/02) ob presoji ustavnosti 4. člena ZDen ugotovilo, da je upravičenost do denacionalizacije glede na jasno določbo 3. člena ZDen odvisna od časa podržavljenja stavbnega zemljišča in ne od časa njegovega odvzema iz posesti (13. in 16. točka obrazložitve citirane odločbe). Čas odvzema iz posesti in predpis, ki je bil podlaga za odvzem, pa pride v poštev pri ugotavljanju, kolikšno odškodnino so za odvzeto zemljišče upravičenci že prejeli, ker je treba prejeto odškodnino obravnavati v okviru določb 72. člena ZDen (15. točka obrazložitve).To pomeni, da priznavanje statusa upravičenca do denacionalizacije ni odvisno od časa odvzema stavbnega zemljišča iz posesti. Drugačna razlaga bi namreč pomenila poseg v lastninska pričakovanja upravičencev do denacionalizacije, torej v pravico iz 33. člena Ustave (16. točka obrazložitve citirane odločbe), in neenako obravnavanje upravičencev do denacionalizacije in s tem kršitev pravice iz drugega odstavka 14. člena Ustave (17. točka obrazložitve citirane odločbe).
9. V obravnavanem primeru ne gre za vprašanje časa odvzema nacionaliziranih zemljišč iz posesti, temveč za vprašanje, ali so bila zemljišča iz posesti odvzeta ali je šlo za prenos pravice uporabe s pravnim poslom, kar bi pomenilo, da je bila ta pravica konzumirana (glej npr. sklepa Ustavnega sodišča št. Up-23/93 z dne 4. 4. 1995 in št. Up-30/94 z dne 14. 6. 1995; OdlUS IV, 148 in 161). Nedvomno je bila pravica konzumirana, če je šlo za sklenitev pravnega posla med dvema fizičnima osebama. Pravica je bila konzumirana tudi, če je imetnik pravice uporabe z veljavnim pravnim poslom to pravico prenesel na družbenopravno osebo.
Nobenega razloga namreč ni, da bi imela veljavna sklenitev pravnega posla različne pravne posledice za prodajalca pravice uporabe, ki bi bile odvisne od tega, komu je to pravico prodal.
Stališče, po katerem prejšnji lastnik ni upravičen do denacionalizacije, ker je s pravico uporabe razpolagal s pravnim poslom, torej ne posega v pravico do zasebne lastnine in dedovanja iz 33. člena Ustave.
10. Pri prenosu pravice uporabe na družbenopravno osebo pa bi lahko kljub sklenitvi pravnega posla dejansko šlo za odvzem zemljišč. V obravnavanem primeru bi torej izpodbijana odločitev pritožniku kršila zatrjevane pravice, če bi kljub sklenitvi pravnega posla dejansko šlo za odvzem zemljišč.
11. V denacionalizacijskem postopku je bilo ugotovljeno, da so bila zemljišča parc. št. 2600/5, 2600/6 in 2600/8 nacionalizirana na podlagi ZNNZGZ in da je bila prejšnjemu lastniku ob nacionalizaciji priznana pravica brezplačnega uživanja oziroma pravica uporabe teh zemljišč. Ugotovljeno je bilo tudi, da je bila glede teh zemljišč dne 18. 3. 1965 sklenjena kupna pogodba, na podlagi katere se je v zemljiški knjigi vknjižila družbena lastnina v upravi Komunalnega podjetja Piran.
12. Nezazidano stavbno zemljišče je lahko podjetje pridobilo od občine, če je šlo za oddajo stavbnega zemljišča v družbeni lastnini v uporabo družbeni pravni osebi. Podjetje pa je lahko zemljišče pridobilo tudi s sklenitvijo pravnega posla, ki je bil podlaga za prenos pravice uporabe od občana na podjetje.
13. V času sklenitve omenjene pogodbe je namreč še vedno veljal ZNNZGZ. Ta zakon, za razliko od vseh kasnejših zakonov, ki so urejali pravni režim stavbnih zemljišč, ni vseboval nobenih omejitev glede razpolaganja s pravico brezplačnega uživanja nacionaliziranega zemljišča. Že leta 1959 je bila sprejeta obvezna razlaga prvega odstavka 39. člena ZNNZGZ (Uradni list FLRJ, št. 24/59), po kateri se je pravica uživanja nacionaliziranega zemljišča lahko za plačilo ali brezplačno prenesla na poljubno osebo. Tak prenos pa ni bil ovira za kasnejšo izdajo odločbe občinskega ljudskega odbora, s katero se je zemljišče izročilo občini ali komu drugemu, da sezida zgradbo ali kakšen drug objekt (38. člen ZNNZGZ).
14. Šele z uveljavitvijo Zakona o določanju stavbnih zemljišč v mestih in naseljih mestnega značaja (Uradni list SFRJ, št. 5/68 in nasl.) je bila možnost razpolaganja, tj. prenosa pravice uporabe omejena. Prejšnji lastnik je tako po tem zakonu pravico uporabe, lahko prenesel le na zakonca, potomce, posvojence, starše in posvojitelje. To je pomenilo, da se na druge osebe (tj. na osebe, ki v zakonu niso bile navedene) pravica uporabe s pogodbo ni mogla prenesti. Pravica razpolaganja z nezazidanimi stavbnimi zemljišči je bila omejena tudi po vseh kasnejših predpisih.
15. V obravnavanem primeru je bilo v denacionalizacijskem postopku na podlagi podatkov zemljiške knjige ugotovljeno, da je bila glede zemljišč parc. št. 2600/5, 2600/6 in 2600/8 k.o. V. dne 18. 3. 1965 sklenjena kupna pogodba, ki je bila podlaga za prenos pravice uporabe. Ustavno sodišče se v postopku ustavne pritožbe ne more spuščati v dokazno oceno sodišč. Pritožnik pa ne zatrjuje, da bi mu bila v postopku kršena kakšna ustavna jamstva procesne narave, zaradi katerih ne bi imel možnosti trditve, da so bila zemljišča odvzeta, tudi dokazovati.
16. Pritožnik zgolj z zatrjevanjem, da so bila zemljišča odvzeta, ni izkazal, da je kljub sklenitvi pravnega posla dejansko šlo za odvzem zemljišč. Le v tem primeru bi namreč izpodbijana odločitev pomenila kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ki med drugim zagotavlja, da so organi, ko uporabljajo zakon v konkretnih primerih, dolžni enake situacije obravnavati enako.
17. Ker pritožnik ni izkazal, da so bila nacionalizirana zemljišča odvzeta iz posesti prejšnjega lastnika, pravno stališče, po katerem prejšnji lastnik ni upravičen do denacionalizacije, ker je s pravico uporabe razpolagal s pravnim poslom, pa ne posega v pravico iz 33. člena Ustave, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrnilo.
C.
18. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS ter šeste alineje 52. člena Poslovnika Ustavnega sodišča Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 49/98 in 30/02) v sestavi: predsednica dr. Dragica Wedam Lukić ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan in dr. Ciril Ribičič. Sodnik Jože Tratnik je bil v zadevi izločen. Odločbo je sprejelo soglasno.
Predsednica
dr. Dragica Wedam Lukić