Up-515/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-515/01
Datum odločitve:
28. 3. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.515.01
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper odločbo Senata za prekrške št. Pp- 161/01 z dne 10. 7. 2001 v zvezi z odločbo Sodnika za prekrške v Sežani št. P-1862/99 z dne 28. 11. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper odločbo Senata za prekrške št. Pp- 161/01 z dne 10. 7. 2001 v zvezi z odločbo Sodnika za prekrške v Sežani št. P-1862/99 z dne 28. 11. 2000 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker je pravilnost ugotovitev sodišča o obstoju vseh znakov očitanega prekrška stvar dokazne presoje, ne pa načela zakonitosti (28. člen Ustave), pritožnik pa izpodbija le prvo, kršitev načela zakonitosti v pritožnikovem primeru ni izkazana.
Ker je bil pri zaslišanju pritožnika prisoten substitut njegovega zagovornika, ni mogoče reči, da pritožniku ni bila zagotovljena pravica do učinkovite obrambe. Prav tako pa v postopku o prekršku pritožniku ni bilo kršeno jamstvo enakega varstva iz 22. člena Ustave v povezavi s pravico do izvajanja dokazov v korist obdolženca iz tretje alineje 29. člena Ustave.
Geslo:
Stranska kazen prenehanja veljavnosti vozniškega dovoljenja, denarna kazen.

Enako varstvo pravic.

Načelo zakonitosti v kazenskem postopku.

Pravna jamstva v kazenskem postopku.
Pravna podlaga:
Ustava, 22., 28., 1. in 3. al. 29. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 58., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
7. 12. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21354
Up-515/01-8
28. 3. 2002
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 28. marca 2002
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. zoper odločbo Senata za prekrške št. Pp- 161/01 z dne 10. 7. 2001 v zvezi z odločbo Sodnika za prekrške v Sežani št. P-1862/99 z dne 28. 11. 2000 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Sodnik za prekrške je pritožnika spoznal za odgovornega storitve prekrška po sedmem odstavku 120. člena Zakona o varnosti cestnega prometa (Uradni list RS, št. 30/98 in nasl. - v nadaljevanju ZVCP). Izrekel mu je denarno kazen v znesku 100 000 SIT in stransko kazen prenehanje veljavnosti vozniškega dovoljenja. Senat za prekrške je zavrnil pritožbo pritožnika in potrdil izpodbijano prvostopenjsko odločbo.
2. V ustavni pritožbi pritožnik zatrjuje zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, napačno uporabo procesnega in materialnega prava, kršitev 28. člena Ustave (načelo zakonitosti v kazenskem pravu) in kršitev 29. člena Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku). V zvezi z zatrjevano kršitvijo 28. člena Ustave navaja, da je bil spoznan za odgovornega za prekršek, ki ga ni storil, in za dejanje, ki ni določeno kot prekršek. Pritožnik navaja, da je bil udeležen v prometni nesreči I. kategorije in da se je spoznal z nasprotnim udeležencem. Z njim naj bi si izmenjala podatke, se o nesreči pogovorila, sam pa naj bi potem parkiral vozilo, odšel v gostinski lokal in tam užival alkohol. V zvezi s tem navede, da je od nesreče minilo skoraj 30 minut, ko je v gostinski lokal prišel policist. Zahteval naj bi njegovo navzočnost na kraju nezgode, kjer naj bi mu bil odrejen tudi strokovni pregled z namenom, da se ugotovi stopnja alkoholiziranosti pred nesrečo. Po pritožnikovem mnenju je sklicevanje organov, ki so odločali v postopku o prekršku, na sedmi odstavek 122. člena ZVCP napačno. Ker naj bi šlo za prometno nesrečo I. kategorije, po mnenju pritožnika ni bil dolžan ostati na kraju prometne nesreče in tudi ni bil dolžan vzdržati se uživanja alkohola. Navaja še, da prometna nesreča ni bila prijavljena policiji, da policisti niso imeli podlage za odrejanje strokovnega pregleda, ker ni bil udeleženec v cestnem prometu, saj je bil v lokalu in pil brizganec. V zvezi s kršitvijo 29. člena Ustave pa navede, da je v postopku o prekršku za zastopanje pooblastil zagovornika, ki je s svojim pooblastilom seznanil sodnika za prekrške. Zoper pritožnika naj bi bila odrejena privedba, čeprav naj bi se zaslišanju ne izmikal. Vabljen naj bi bil na nepravi naslov, čeprav je bil pravi naslov, kot navaja, napisan na pooblastilu zagovorniku. Ko naj bi bil pritožnik priveden na zaslišanje, naj bi mu ne bila dana možnost, da bi se zagovarjal s pomočjo svojega zagovornika. Poleg tega naj bi sodnik za prekrške priče zaslišal, ne da bi o tem obvestil pritožnikovega zagovornika. Zagovornik naj bi že 7. 9. 2000 podal dokazni predlog (opr. št. 4999/2000, ki ga prilaga ustavni pritožbi), v katerem je predlagal, da se ga o zaslišanju prič obvesti. Z navedenim naj bi bila podana kršitev pritožnikove pravice do obrambe. Pritožnik tudi predlaga, naj Ustavno sodišče po določbi 58. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) zadrži izvršitev pravnomočno izrečene stranske kazni prenehanja veljavnosti vozniškega dovoljenja. Nastajale naj bi mu težko popravljive škodljive posledice, saj vozniško dovoljenje potrebuje za prevoz na delo, da preživlja dva svoja mladoletna otroka, poleg tega pa naj bi bilo vozniško dovoljenje B kategorije pogoj za sprejem na delo.
B.
3. Ustavno sodišče je v postopku preizkusa ustavne pritožbe vpogledalo spis Sodnika za prekrške v Sežani št. P-1862/99.
4. Kolikor se pritožnikove navedbe nanašajo na zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja v zvezi s prometno nesrečo in intervencijo policista ter napačno uporabo prava, mu je treba pojasniti, da Ustavno sodišče ni inštančno sodišče, ki bi presojalo, ali je bilo v postopku o prekršku pravilno ugotovljeno dejansko stanje in pravilno uporabljeno materialno in procesno pravo. Ta presoja je zaupana organom za postopek o prekršku in Vrhovnemu sodišču, ki odločajo v skladu z Ustavo in zakoni. V skladu s 50. členom ZUstS se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem, pravnem stališču ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno (glej npr. sklep št. Up- 103/97 z dne 26. 2. 1998 - OdlUS VII, 118).
5. Pritožnikov očitek glede kršitve načela zakonitosti iz prvega odstavka 28. člena Ustave ni utemeljen. Prvi odstavek 28. člena Ustave določa, da ne sme biti nihče kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. Določba med drugim pomeni, da morajo biti v opisu dejanja, očitanega pritožniku, vsebovani vsi znaki kaznivega dejanja, ki jih določa zakon. Vsebina pritožnikovega očitka pa ni v tem. Pritožnik ne zatrjuje, da bi v opisu prekrška manjkal kateri izmed znakov prekrška po določbah sedmega odstavka 122. člena in sedmega odstavka 120. člena ZVCP. Izpodbija pravilnost ugotovitve sodišča o obstoju vseh znakov očitanega mu prekrška. To pa je stvar dokazne presoje. Torej očitno ne gre za kršitev 28. člena Ustave.
6. Ustava v 29. členu določa temeljne pravice, ki gredo obdolžencu v kazenskem postopku in katerih namen je, da mu zagotovijo pošteno sojenje pred neodvisnim in nepristranskim sodiščem. V odločbi št. Up-120/97 z dne 18. 3. 1999 (OdlUS VIII, 126) je Ustavno sodišče zavzelo stališče, da morajo biti tudi obdolžencu v postopku o prekršku zagotovljena temeljna jamstva poštenega postopka.
Bistveno je, da so obdolžencu dane ustrezne in zadostne možnosti, da zavzame stališče tako glede dejanskih kot glede pravnih vidikov nanj naslovljenega očitka. Kriterij za presojo, ali je bil obdolžencu v postopku o prekršku zagotovljen pošten postopek, je jamstvo enakega varstva pravic v povezavi z določbo 29. člena Ustave o pravnih jamstvih v kazenskem postopku.
7. V odločbah št. Up-34/93 z dne 8. 6. 1995 (OdlUS IV, 129) in št. Up-13/94 z dne 8. 6. 1995 (OdlUS IV, 128) je Ustavno sodišče navedlo merila za presojo kršitve pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca iz tretje alineje 29. člena Ustave. Navedlo je, da (1) glede na načelo proste dokazne presoje sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost, in da zato (2) sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba; sodišče pa (3) mora izvesti dokaz, ki je materialnopravno relevanten in (4) čigar obstoj ter pravno relevantnost je obramba utemeljila s potrebno stopnjo verjetnosti. Sodišče torej ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba, in sme zavrniti izvedbo dokazov za ugotovitev dejstev, ki po njegovi razumni presoji niso pomembni za odločitev, ali če je nadaljnje izvajanje dokazov zaradi jasnosti zadeve odveč.
8. Po presoji Ustavnega sodišča niso utemeljeni pritožnikovi očitki, da v postopku o prekršku ni imel ustreznih in zadostnih možnosti zavzeti stališče glede dejanskih in pravnih vidikov obtožbe, da mu je bila kršena pravica do obrambe in pravica do izvajanja dokazov v njegovo korist. Iz vpogledanega spisa Sodnika za prekrške izhaja, da je bil pritožnik večkrat pravilno vabljen na zaslišanje in hkrati opozorjen na posledice neopravičenega izostanka, vendar izostanka ni opravičil. Iz listovne št. 42 vpogledanega spisa izhaja, da mu je poštni uslužbenec vabilo na zaslišanje za dne 7. 9. 2000 nazadnje poskušal vročiti na delovnem mestu, vendar se je ta pred njim skril. Zato je bila dne 22. 8. 2000 izdana odredba za privedbo. Glede na navedeno so pritožnikove navedbe s tem v zvezi neutemeljene. V postopku na prvi stopnji je pritožnik podal zagovor, v katerem je imel možnost predstaviti svoj pogled na dejanski in pravni vidik zadeve. Iz zapisnika o zaslišanju pritožnika dne 7. 9. 2000 izhaja, da je bil prisoten substitut pooblaščenega zagovornika, odvetnik Franci Matoz, ki dokaznih predlogov ni podal. Glede na navedeno ni mogoče reči, da pritožniku ni bila zagotovljena pravica do učinkovite obrambe.
Prav tako niso točne navedbe, da je sodnica za prekrške zaslišala priče, ne da bi pritožnikovega zagovornika o tem obvestila. Iz vpogledanega spisa (l. št. 51) izhaja, da je sodnica za prekrške pritožnikovega zagovornika z dopisom dne 14. 11. 2000, ki ga je v redu prejel 21. 11. 2000, obvestila o zaslišanju prič za dne 28. 11. 2000. Iz zapisnikov o zaslišanju prič policista Črtomira Kureta in oškodovanca Petra Metlike ni razvidno, da bi bil pritožnikov zagovornik pri zaslišanju prisoten. Kolikor pa se pritožnik ne strinja z odločitvijo oziroma stališčem v izpodbijanih odločbah, pa je treba ugotoviti, da sta tako prvostopenjski organ kot drugostopenjski organ pretehtala pritožnikov zagovor v povezavi z izpovedbo prič in dovolj prepričljivo ter razumno obrazložila presojo izvedenih dokazov.
To, s čimer pritožnik utemeljuje kršitev ustavne pravice, predstavlja vprašanje ocene verodostojnosti izvedenih dokazov, kar pa sodi v polje proste sodnikove presoje. Ta ni nerazumna in ni brez podlage v izvedenih dokazih.
9. Glede na navedeno ni podana kršitev 22. člena v povezavi s prvo in tretjo alinejo 29. člena Ustave.
10. Ker za zatrjevane kršitve očitno ne gre, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter član dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer