Up-125/00
Natisni
Opravilna št.:
Up-125/00
Datum odločitve:
11. 12. 2001
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2001:Up.125.00
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 179/99 z dne 27. 1. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cpg 401/99 z dne 30. 9. 1999 ter sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. Pg 49/99 z dne 21. 6. 1999 Ustavna pritožba družbe B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 179/99 z dne 27. 1. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cpg 401/99 z dne 30. 9. 1999 ter sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. Pg 49/99 z dne 21. 6. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 179/99 z dne 27. 1. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cpg 401/99 z dne 30. 9. 1999 ter sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. Pg 49/99 z dne 21. 6. 1999 se ne sprejme.

Ustavna pritožba družbe B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 179/99 z dne 27. 1. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cpg 401/99 z dne 30. 9. 1999 ter sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. Pg 49/99 z dne 21. 6. 1999 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ni v nasprotju s pravico do svobodne gospodarske pobude (74. člen Ustave) in pravico do zasebne lastnine (33. člen Ustave), če sodišče upošteva voljo strank, kot se izraža v družbeni pogodbi, in če prepreči fravdulozno izigranje prevzetih obveznosti.
Pasivno legitimirana oseba pri tožbi za ugotovitev ničnosti skupščine gospodarske družbe je le družba kot pravna oseba.
Posamezen družbenik zato tudi ni upravičena oseba za vložitev ustavne pritožbe zoper odločitev sodišča, izdano po takšni tožbi.
Geslo:
Načela demokratične države.

Načelo enakosti pred zakonom.

Uresničevanje in omejevanje pravic.

Enako varstvo pravic.

Pravica do pravnega sredstva.

Pravica do zasebne lastnine in dedovanja.

Pravica do zbiranja in združevanja.

Svobodna gospodarska pobuda.

Predhodno izčrpanje vseh pravnih sredstev kot procesni pogoj za vložitev ustavne pritožbe.

Neodvisnost sodnikov.
Pravna podlaga:
Ustava, 1., 14., 15., 22., 25., 33., 35., 42., 74., 125. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. in 2. al. 1. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
7. 4. 2000
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21152
Up-125/00
11.12.2001
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družb A., d.o.o. iz Ž. in B., G.m.b.H. iz Z., ki ju zastopa C. C., odvetnik v V. na seji senata dne 11. decembra 2001 sklenilo:
1. Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št.
III Ips 179/99 z dne 27. 1. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cpg 401/99 z dne 30. 9. 1999 ter sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. Pg 49/99 z dne 21. 6. 1999 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba družbe B. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št.
III Ips 179/99 z dne 27. 1. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Cpg 401/99 z dne 30. 9. 1999 ter sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. Pg 49/99 z dne 21. 6. 1999 se zavrže.
Obrazložitev
1. V pravdnem postopku je bilo ugotovljeno, da je ničen sklep skupščine družbe z omejeno odgovornostjo (prvi pritožnik), s katerim je bila spremenjena družbena pogodba tako, da se črta določba, ki je za odločanje o določenih vprašanjih zahtevala soglasno odločitev obeh družbenikov. Drugi pritožnik je večinski družbenik navedene družbe.
2. V ustavni pritožbi pritožnika navajata, da je sodišče napačno uporabilo zakon o gospodarskih družbah ter posledično kršilo ustavne pravice družbe in večinskega družbenika. Menita, da je bila sprememba družbene pogodbe, ki je odpravila zahtevo po soglasju za odločanje o najpomembnejših vprašanjih družbe, sprejeta v skladu z zakonom ter z zahtevano kvalificirano večino. Tej spremembi družbene pogodbe zato ni mogoče očitati nemoralnosti. Sprememba družbene pogodbe, ki je sprejeta z zakonsko zahtevano večino, naj ne bi mogla predstavljati izigranja pravil družbene pogodbe. Sprememba družbene pogodbe naj bi bila nujna, ker naj bi manjšinski družbenik blokiral odločanje in s tem onemogočal poslovanje. Cilj spremembe družbene pogodbe naj bi bil nujen za preprečitev propada družbe. Sodišča naj tudi ne bi upoštevala razlike med razlogi ničnosti in izpodbojnosti. Menita, da bi bil sporni sklep skupščine lahko kvečjemu izpodbojen, ne pa ničen. Za ničnost sklepa skupščine naj bi lahko šlo le v primeru, kadar je nasprotovanje morali ali javnemu redu razvidno že iz samega zapisa sklepa; ničnosti naj ne bi bilo dopustno utemeljevati iz drugih okoliščin. Pritožnika nadalje navajata, da bi moralo Vrhovno sodišče, če se sklicuje na dobre poslovne običaje, najprej običaje predstaviti, saj naj bi ti dobili veljavo, ko jih sodišča sprejmejo. Šlo naj bi za arbitrarno odločanje v nasprotju z načeli pravne države. Sodišče naj bi večinskega družbenika prikrajšalo za pravico do razpolaganja in upravljanja. Ker naj bi sodišča štela, da je družbena pogodba nesprejemljiva, naj bi bilo tudi s tem kršeno bistvo lastninske pravice. Zatrjujeta tudi, da višje in vrhovno sodišče nista odgovorili na bistvene navedbe v pritožbi in reviziji. Vrhovno sodišče naj ne bi opredelilo pojma nemoralnosti in dobrih poslovnih običajev kljub izrecni revizijski navedbi. Napačno naj bi bilo tudi stališče Vrhovnega sodišča, da bi bilo problem v družbi mogoče rešiti z izključitvijo družbenika, saj naj bi družbena pogodba tudi za takšno tožbo zahtevala soglasje, tega pa ne bi bilo mogoče doseči. Zatrjujeta kršitev 1., 2., 14., 15., 25., 33., 42., 67., 74. in 125. člena Ustave.
3. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v pravdnem postopku, in ne presoja samih po sebi kršitev pri ugotavljanju dejanskega stanja ter pri uporabi materialnega in procesnega prava. Ustavno sodišče izpodbijano sodbo skladno s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Ni naloga in pristojnost Ustavnega sodišča, da preizkuša, ali so pravna stališča, na katerih temelji izpodbijana sodna odločba, v skladu z zakonom, pač pa zgolj zagotoviti, da sodišča ne bodo zavzela kakšnih pravnih stališč oziroma z razlago dala zakonu takšne vsebine, ki je nezdružljiva s kakšno človekovo pravico ali temeljno svoboščino. Takšnih pravnih stališč pa v izpodbijani sodbi ni. Res je, da so odločitve sodišča v zvezi z ugotavljanjem ničnosti sklepa skupščine gospodarske družbe lahko relevantna z vidika pravice do svobodne gospodarske pobude po 74. členu Ustave in pravico do zasebne lastnine po 33. členu Ustave. Vendar pa iz teh ustavnih pravic ter tudi ustavno zagotovljene pravice do svobodnega urejanja pogodbenih razmerij, ki je izraz 35. člena Ustave, izhaja pravica, da družbeniki v družbi z omejeno odgovornostjo pretežno avtonomno urejajo medsebojna razmerja v družbi. Spoštovanje avtonomije volje strank, izražene v družbeni pogodbi, zato ne more biti v nasprotju z ustavnimi pravicami, na katere se sklicuje pritožnik. Prav za to pa gre v obravnavanem primeru. V skladu z navedenimi ustavnimi pravicami je odločitev sodišča, da upošteva v družbeni pogodbi izraženo voljo strank, da se o nekaterih najpomembnejših vprašanjih družbe odloča soglasno. Prav tako je v skladu z navedenimi ustavnimi pravicami izhodišče, da mora sodišče preprečiti ravnanje, ki pomeni izničenje (fravdulozen obid) pogodbeno prevzetih obveznosti. Namen izpodbijane sodbe je preprečiti, da bi pritožnik v celoti izigral tiste določbe družbene pogodbe, ki zahtevajo soglasno odločanje o določenih vprašanjih. Izražena volja strank - tudi večinskega družbenika - je bila v družbeni pogodbi jasna: o določenih najpomembnejših vprašanjih družbe morata družbenika odločati soglasno. Tudi po mnenju Ustavnega sodišča je z vidika ustavnih pravic sprejemljivo stališče, da te določbe ni dopustno enostavno obiti tako, da večinski družbenik po načelu večinskega odločanja spremeni predmetne določbe družbene pogodbe. Z vidika ustavnih pravic tako ni sporna ugotovitev sodišča, da gre pri tem ravnanju zgolj za poskus obida prevzetih obveznosti, in zato z vidika ustavnih pravic tudi ni sporna ugotovitev, da je sprememba družbene pogodbe v obravnavani zadevi neveljavna, pri čemer oblika neveljavnosti (ničnost ali izpodbojnost) ni ustavnopravno relevantno vprašanje, pač pa je zgolj vprašanje pravilne uporabe materialnega prava. Ob tem je ustavnoskladno tudi ravnanje sodišča, ki je odgovorilo tudi na pritožnikove argumente o ogroženosti pravnega položaja večinskega družbenika (in družbe) zaradi (domnevne) blokade odločanja. Zadostna zagotovitev varstva legitimnih interesov večinskega družbenika je v zakoniti možnosti, da v tem primeru zahteva izključitev družbenika (ali prenehanje družbe). Pritožnikov očitek Vrhovnemu sodišču, da tega ne more storiti, saj mu možnost teh tožb preprečuje zahtevano soglasje obeh družbenikov je napačen, saj pravila družbene pogodbe v možnost individualnih zahtevkov družbenikov glede izključitve družbenika ali prenehanja družbe ne posegajo. Skozi te institute je pravni položaj večinskega družbenika v primeru domnevne blokade odločanja zaradi domnevnega zlonamernega ravnanja manjšinskega družbenika zadostno varovan. Zato ni mogoče očitati kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin ravnanju sodišča, ki je pritožniku preprečilo obid oziroma izigranje določb družbene pogodbe o zahtevanem soglasnem odločanju o pomembnih vprašanjih družbe, in ki ob tem ni upoštevalo argumentov pritožnika, da je sprememba družbene pogodbe nujen način za zagotovitev varstva pravic in interesov družbe in večinskega družbenika. V obravnavani zadevi se tako izkaže, da odločitev sodišča temelji na spoštovanju pogodbene volje družbenikov, in preprečitvi, da bi večinski družbenik omejitve pri upravljanju, s katerimi je sam soglašal, obšel oziroma izigral; varstvo upravičenih interesov pa lahko večinski družbenik zagotovi z uporabo drugih pravnih institutov prava gospodarskih družb. Za kršitev pravice do zasebne lastnine po 33. členu Ustave, pravice do svobodne gospodarske pobude po 74. členu Ustave, svobode združevanja po 42. členu Ustave in pravice do enakosti pred zakonom po 14. členu Ustave zato ne gre.
4. Pravica do pravnega sredstva po 25. členu Ustave, iz katere med drugim izhaja obveznost instančnega sodišča, da pritožbo, če je dopustna, vsebinsko obravnava in odgovori na njene bistvene navedbe, v postopku pred Vrhovnim sodiščem ni mogla biti prekršena že iz razloga, ker ta ustavna pravica več kot dvostopenjskega sojenja ne zagotavlja (v čem naj bi to pravico kršilo višje sodišče pa ustavna pritožba ne opredeli). Morebitne kršitve v revizijskem postopku zato ne morejo pomeniti kršitve te ustavne pravice. Pač pa je navedba pritožnika, da Vrhovno sodišče ni odgovorilo na bistvene navedbe revizije, relevantna z vidika pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave. Iz te pravice izhaja tudi obveznost sodišča, da se v obrazložitvi odločbe opredeli do bistvenih navedb strank. Kadar je v skladu z zakonom revizija dopustna, mora biti postopek pred Vrhovnim sodiščem skladen z ustavnimi procesnimi jamstvi, vključno z obveznostjo sodišča, da se opredeli do navedb strank. Vendar v obravnavani zadevi ta pravica ni bila prekršena. Vrhovno sodišče je odgovorilo na bistvene navedbe strank in je zadostno obrazložilo pravna stališča, na katerih temelji odločitev - vključno z opredelitvijo moralnosti, kar v ustavni pritožbi izpostavlja pritožnik. Ob tem je treba dodati, da sodišču ni treba odgovarjati na nerelevantne navedbe strank (v obravnavani zadevi npr. navedbe glede okoliščin o domnevno nepoštenem ravnanju drugega družbenika) in da ni potrebno, da bi obrazložitev odločbe instančnega sodišča še posebej sodišča, zoper katerega odločitev ni pravnih sredstev v okviru sodnega postopka) bila tako široka kot obrazložitev sodišča prve stopnje.
5. Določba 2. člena Ustave o načelih pravne in socialne države ni ustavna določba, ki bi zagotavljala kakšne človekove pravice ali temeljne svoboščine, zato se v ustavni pritožbi ni mogoče sklicevati na kršitev te določbe. Enako velja tudi za določbo 15. člena Ustave o načelih glede izvrševanja in omejevanja pravic, določbo 1. člena Ustave o demokratičnosti ter določbo 125. člena Ustave o vezanosti sodnikov na Ustavo in zakon.
6. Argumentov in navedb, ki jih pritožnik v teku rednega sodnega postopka ni uveljavljal, so pa v zvezi z vsebinsko odločitvijo, kakršno je izreklo že sodišče prve stopnje, ter jih sedaj navaja v ustavni pritožbi (to se nanaša predvsem na argumente, vsebovane v strokovnem mnenju Inštituta za gospodarsko pravo, na katerega se sklicuje ustavna pritožba; npr. navedbe o tem, da naj bi bilo vprašanje ničnosti treba presojati le glede na zapis in ne glede na druge okoliščine) v postopku presoje ustavne pritožbe ni mogoče upoštevati, saj glede teh argumentov pritožnik ni po vsebini izčrpal pravnih sredstev. Procesna predpostavka izčrpanja pravnih sredstev po 51. členu ZUstS namreč ne pomeni le dolžnosti, da pritožnik pred vložitvijo ustavne pritožbe vloži pritožbo in revizijo, pač pa tudi obveznost, da že v teh pravnih sredstvih uveljavlja tiste kršitve, na katere se nato sklicuje v ustavni pritožbi. Tega pa pritožnik v obravnavani zadevi ni storil, zato teh novih argumentov v ustavni pritožbi ni mogoče navajati, Ustavnemu sodišču pa zato tudi ni treba odgovarjati na vprašanje, ali bi ti argumenti utegnili biti ustavnopravno relevantni.
7. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče ustavne pritožbe prvega pritožnika ni sprejelo v obravnavo.
8. Ustavna pritožba drugega pritožnika ni dovoljena. Ustavno pritožbo lahko vloži tisti, čigar človekove pravice ali temeljne svoboščine bi lahko bile kršene z izpodbijano odločbo. To pa predpostavlja, da gre za osebo, ki je bila stranka v postopku, v katerem je bila izpodbijana sodna odločba izdana, ali pa se učinek pravnomočnosti sodne odločbe nanjo neposredno razteza. Pri drugem pritožniku pa ne gre za tak primer. Upoštevati je treba, da gre za zahtevek za ugotovitev ničnosti sklepa skupščine družbe in pasivno legitimirana stranka je v tem primeru le sama družba. Tako je bilo tudi v predmetnem pravdnem postopku, drugi pritožnik pa je le družbenik pravne osebe, ki je bila stranka v postopku. Sicer pa tudi, če bi drugega pritožnika šteli za upravičeno osebo za vložitev ustavne pritožbe, njegova ustavna pritožba ne bi bila dovoljena iz razloga, ker ni izčrpal pravnih sredstev in s tem ni izpolnjena tudi procesna predpostavka po prvem odstavku 51. člena ZUstS. Drugemu pritožniku je namreč očitno bilo znano, da je predmetni pravdni postopek v teku in če gre po njegovem mnenju za zadevo, ki se neposredno nanaša na njegov pravni položaj, bi bil moral že v teku pravdnega postopka - na prvi, drugi ali tretji stopnji - izkoristiti (morebitne) možnosti, da se vanj vključi; tega pa ni storil. Ker ustavna pritožba drugega pritožnika ni dovoljena, jo je Ustavno sodišče zavrglo.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka ter druge alinee prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam-Lukić.
Predsednik senata:
dr. Lojze Ude