Up-246/00
Natisni
Opravilna št.:
Up-246/00
Datum odločitve:
13. 9. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.246.00
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 319/99 z dne 24. 2. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 346/99 z dne 26. 10. 1999 in s sodbo Okrajnega sodišča v Žalcu št. K 120/97 z dne 16. 6. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 319/99 z dne 24. 2. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 346/99 z dne 26. 10. 1999 in s sodbo Okrajnega sodišča v Žalcu št. K 120/97 z dne 16. 6. 1999 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker za zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno ne gre, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
Obsodilna sodba.

Načelo enakosti pred zakonom.

Kaznivo dejanje razžalitve.

Enako varstvo pravic.

Uresničevanje in omejevanje pravic.

Pravna jamstva v kazenskem postopku.

Svoboda izražanja.

Kolizija pravic.
Pravna podlaga:
Ustava, 14., 15., 22., 29., 39. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
10. 7. 2000
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21706
Up-246/00-5
9. 10. 2002
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 13. septembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 319/99 z dne 24. 2. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 346/99 z dne 26. 10. 1999 in s sodbo Okrajnega sodišča v Žalcu št. K 120/97 z dne 16. 6. 1999 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila kot neutemeljena zavrnjena zahteva za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno sodbo. S to je bil pritožnik spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja razžalitve po prvem odstavku 169. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ).
Izrečena mu je bila pogojna obsodba, v kateri mu je sodišče določilo kazen enega meseca zapora s preizkusno dobo enega leta in plačilo premoženjskopravnega zahtevka.
2. Iz laične ustavne pritožbe je razbrati, da pritožnik zatrjuje zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, smiselno pa kršitev 22. člena Ustave (enako varstvo pravic) in s tem v zvezi tudi kršitev druge in tretje alineje 29. člena Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku) ter kršitev 39. člena Ustave (svoboda izražanja). Pritožnik meni, da sosede (zasebne tožilke) ni žalil, da je v postopku govoril resnico in da je v dokaznem postopku prepričljivo pojasnil dogodek, kakor tudi opozoril na neskladja med izjavami zasebne tožilke in njenih prič. Sodišča naj bi v svojih odločitvah upoštevala le nasprotujoče si izjave zasebne tožilke in pritožnika obsodila za nekaj, kar po njegovem mnenju ni storil. Nekorekten naj bi bil tudi postopek glede dodelitve zagovornika po uradni dolžnosti in zamenjave sodnice. S takšno obsodbo naj bi mu bila kršena temeljna ustavna pravica, tj. svoboda govora. Ustavno sodišče pritožnik prosi, naj prouči celotni primer in izpodbijane odločbe razveljavi.
B.
3. Pritožnik z navajanjem, da je bil obsojen za dejanje, ki ga ni storil, da je bil postopek, ko mu niso dodelili zagovornika po uradni dolžnosti, in postopek zamenjave sodnice nekorekten, da so sodišča upoštevala samo izjave ene stranke ter z obrazložitvijo okoliščin, ki bi po njegovem mnenju utemeljevale drugačno presojo in odločitev sodišč, izpodbija pravilnost ugotovitve dejanskega stanja in pravno presojo sodišč. Ustavno sodišče je v svojih odločitvah o ustavnih pritožbah že večkrat poudarilo, da ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ni pristojno presojati pravilnosti ugotovitev dejanskega stanja ter uporabe prava samih po sebi. Po ustaljeni ustavnosodni presoji se Ustavno sodišče pri odločanju o ustavni pritožbi omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno (tako že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998, OdlUS VII, 118). Tega pa izpodbijanim odločbam ni moč očitati. Iz izpodbijanih sodb in priloženih sklepov, s katerimi je bil zavrnjen pritožnikov predlog za postavitev zagovornika po uradni dolžnosti izhaja, da je zoper pritožnika tekel kazenski postopek pred okrajnim sodiščem in sicer zaradi kaznivega dejanja razžalitve po prvem odstavku 169. člena KZ. Iz vsebine priloženih sklepov o zavrnitvi pritožnikovega predloga za postavitev zagovornika po uradni dolžnosti je razbrati, da so se sodišča do tega vsebinsko izčrpno opredelila in navedla prepričljive razloge za svojo odločitev in jo tudi oprla na ustrezne določbe zakona. Tej pa ni mogoče odreči razumne presoje. Zato za kršitev 22. člena Ustave očitno ne gre. 4. Pravica iz drugega odstavka 14. člena Ustave se v sodnih postopkih konkretizira kot pravica iz 22. člena Ustave.
Zagotavlja, da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblasti, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesi.
Med drugim to pomeni, da sodišče vsakogar obravnava enako in da v njegovi zadevi odloči tako, kot sicer redno odloča v vsebinsko podobnih primerih. Pritožnik zgolj s pavšalnimi navedbami ni z ničimer izkazal, da v postopku ni bil deležen enakega varstva pravic. Pritožnik niti ne zatrjuje, da bi bilo v njegovem primeru odločeno drugače, kot sicer odločajo sodišča v podobnih primerih. Zgolj to, da se ne strinja z odločitvijo sodišč in podaja svoje videnje zadeve, zatrjevane kršitve še ne utemeljuje.
5. Kršitev pravice do enakega varstva pravic pritožnik utemeljuje tudi s smiselnim zatrjevanjem kršitve druge in tretje alineje 29. člena Ustave, ki zagotavljata posebne vidike pravice do poštenega sojenja.
6. Druga alineja 29. člena Ustave med drugim določa, da mora biti vsakomur, kdor je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljena tudi pravica, da se brani sam ali z zagovornikom. Pritožnikova pavšalna navedba, da postopek glede izločitve dodelitve pravnega zagovornika po uradni dolžnosti ni bil korekten, kršitve te pravice ne utemeljuje.
7. Po določbi tretje alineje 29. člena Ustave je vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljeno izvajanje dokazov v njegovo korist. Glede te ustavne pravice se Ustavno sodišče sklicuje na že sprejeto stališče, po katerem je sodišče dolžno ugoditi tistim dokaznim predlogom obdolženca, ki naj bi po njegovih sklepčnih navedbah potrdili oziroma zanikali obstoj pravno relevantnih dejstev, to je dejstev, na katerih temelji neposredna uporaba materialnega in procesnega kazenskega prava v določeni zadevi (tako npr. že v odločbi št. Up-13/94 z dne 8. 6. 1995, OdlUS IV, 128 in v odločbi št. Up-34/93 z dne 8. 6. 1995, OdlUS IV, 129). Tako je na primer sodišče dolžno ugoditi dokaznemu predlogu ob izkazani verjetnosti, da bi iz nekega dokaza lahko izhajal dvom, ki bi zaradi domneve nedolžnosti imel za posledico oprostilno sodbo.
8. Pritožnik ne pojasni, kateri naj bi bili tisti dokazi, ki naj bi mu bili v korist. Kršitev pravice iz tretje alineje 29. člena Ustave bi lahko bila podana, če bi sodišča v nasprotju s že sprejetim stališčem Ustavnega sodišča, zavrnila pritožnikov predlog za izvedbo dokaza v njegovo korist. Za takšno kršitev pa ne gre, če pritožnik uveljavlja, da sodišče ni pravilno presojalo dokazov oziroma da bi moralo njegov zagovor v povezavi z nekim drugim dokazom drugače presojati ali da po njegovem mnenju ni zadosti dokazov za njegovo obsodbo. Sodišče je ob spoštovanju enakega položaja strank glede na načelo proste presoje dokazov samo odločilo o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. Zakaj je sodišče določen dokaz štelo za verodostojen oziroma bolj prepričljiv, pa so sodišča ustrezno in zadovoljivo utemeljila in obrazložila. Pritožniku je v zvezi s tem izčrpno odgovorilo že pritožbeno sodišče, ko je ob pritožbi preizkušalo izpodbijano prvostopenjsko sodbo. Zato za zatrjevano kršitev očitno ne gre.
9. Pritožnikovo smiselno zatrjevanje kršitve 39. člena Ustave ni utemeljeno. Svoboda govora je zaobjeta v pravici do svobode izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave. Ta zagotavlja svobodo izražanja misli, govora in javnega nastopanja, tiska in drugih oblik javnega obveščanja in izražanja. Vsakdo lahko svobodno zbira, sprejema in širi vesti in mnenja. Z navedeno pravico je posamezniku zagotovljeno izražanje misli in idej ter njihovo razširjanje v zunanji prostor. Vendar pa kakor pri vseh ustavnih pravicah tudi pri navedeni velja, da je omejena s pravicami drugih (tretji odstavek 15. člena Ustave). Najpogosteje prihaja pravica do svobode izražanja v kolizijo prav s pravicami na področju varovanja časti in dobrega imena. Ob nastanku kolizije se je treba odločiti, katera je v dani situaciji bolj pomembna in potrebuje ustrezno zaščito. Na abstraktni ravni rešujejo sporna vprašanja kolizije pravic zakoni. Na področju kazenskega prava je to kazenski materialni zakon, ki določa, kdaj pomeni poseg v pravice oseb na področju varovanja časti kaznivo dejanje. Pri kaznivih dejanjih zoper čast in dobro ime, kamor sodi tudi kaznivo dejanje razžalitve, gre tako za zakonske omejitve pravice do svobode izražanja govora oziroma za kazenskopravno varstvo pravice do osebnega dostojanstva. Člen 169. KZ v prvem odstavku določa znake kaznivega dejanja razžalitve. Pri tem, ko sodišče ugotavlja obstoj zakonskih znakov kaznivega dejanja, mora ugotoviti vsa relevantna dejstva, tehtati nasprotujoče si interese, upoštevati vse okoliščine, pomembne za oceno o teži posega v osebno čast na eni in v svobodo izražanja (govora) na drugi strani. Vedno pa mora odločiti na podlagi okoliščin konkretnega primera. Če sodišča tehtanja posega v zavarovano pravico ne bi opravila, bi lahko prišlo do nedopustnega posega v svobodo izražanja.
10. Iz vsebinske obrazložitve izpodbijanih sodb je razvidno, da je sodišče odločilo na podlagi okoliščin konkretnega primera, tehtalo dopustnost posega v zavarovano pravico oškodovanke, ugotovilo vsa relevantna dejstva in upoštevalo vse okoliščine, pomembne za odločitev o zadevi. Glede na navedeno pritožniku z izpodbijanimi sodbami ni bila kršena njegova pravica do svobode izražanja (govora) iz 39. člena Ustave.
11. Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer