Up-377/00
Natisni
Opravilna št.:
Up-377/00
Datum odločitve:
8. 7. 2003
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2003:Up.377.00
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 59/2000 z dne 13. 7. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 59/2000 z dne 13. 7. 2000 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče se v postopku z ustavno pritožbo ne ukvarja z vprašanjem ali so sodišča popolno ugotovila dejansko stanje.
Vrhovno sodišče s spremembo sodb nižjih sodišč in zavrnitvijo tožbenega zahtevka ne krši pravico iz 22. člena Ustave, če se izkaže, da sta se nižji sodišči že opredelili do bistvenih tožnikovih navedb. Ni kršena pravica do sodnega varstva, če stranka v pritožbenem in revizijskem postopku ne uveljavlja svojih stališč do vloženih pravnih sredstev. Sprememba pravnomočne sodbe s strani Vrhovnega sodišča, ki je le posledica drugačnega pravnega naziranja in ne spremembe dejanskega stanja, ni v nasprotju s pravico do pravnega sredstva.
Geslo:
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23). 5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).

5.3.30 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do zasebnega življenja (35, 36, 37).
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 22, 23, 25, 35, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
26. 10. 2000
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US22562
Up-377/00
14. 7. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 8. julija 2003 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 59/2000 z dne 13. 7. 2000 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1.Vrhovno sodišče je z izpodbijano sodbo spremenilo sodbi sodišč prve in druge stopnje in zavrnilo zahtevek pritožnika - sicer policista - za povrnitev škode, ki jo je utrpel v zvezi s poškodbo pri treningu samoobrambe z elementi borilnih veščin v rednem delovnem času. Drugače kot sodišče prve in druge stopnje, je Vrhovno sodišče štelo, da tožena stranka (Republika Slovenija) ni objektivno odgovorna za škodo, saj izvedena vaja v fazi ogrevanja (stoja na rokah) in izvedba takoimenovanega transportnega prijema sama po sebi ne predstavljata takega elementa, da bi lahko govorili o dejavnosti s povečano nevarnostjo.
2. Pritožnik navaja, da je svoj tožbeni zahtevek utemeljeval z objektivno in krivdno odgovornostjo tožene stranke. Ker je sodišče prve stopnje ugodilo njegovemu zahtevku v celoti, se ni mogel pritožiti, kljub temu, da se z zaključki sodišča prve stopnje glede krivdne odgovornosti ni strinjal. Navaja, da je sodišče prve stopnje glede krivdne odgovornosti tožene stranke nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Nerazčiščeno je ostalo zlasti vprašanje, zakaj je pritožniku pri izvedbi stoje klecnila roka (kar naj bi povzročilo začetek poškodbe izvina vratne hrbtenice). Pritožnik pri tem navaja, da je v postopku zatrjeval, da sta vzrok poškodbe lahko preutrujenost pritožnika ali reakcija organizma na spremembo temperature, saj naj bi pred tem 12 ur izvajal akcijske intervencije zunaj v hudem mrazu. Po navedbah pritožnika naj bi sodišče prve stopnje ne odgovorilo na te trditve, s čimer smiselno zatrjuje kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Napačna naj bi bila odločitev Vrhovnega sodišča, ki je ob nepopolno ugotovljenem dejanskem stanju in zatrjevani krivdni odgovornosti na strani tožene stranke, izpodbijano sodbo na podlagi prvega odstavka 395. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in nasl. - v nadaljevanju ZPP77) samo spremenilo in zavrnilo tožbeni zahtevek. Tako pravno stališče Vrhovnega sodišča izhaja po mnenju pritožnika iz razumevanja ZPP77 in Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - ZOR), ki je nezdružljivo s človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami. Pritožnik meni, da bi moralo Vrhovno sodišče uporabiti drugi odstavek 395. člena ZPP77 in sodbi sodišča prve in druge stopnje razveljaviti ter zadevo vrniti v novo sojenje sodišču prve stopnje. V tem ponovljenem postopku bi lahko pritožnik uveljavljal nova dejstva in dokaze glede krivdne odgovornosti tožene stranke. Ker je Vrhovno sodišče ravnalo drugače, naj bi mu odvzelo pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave in pravico do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Pritožnik nadalje zatrjuje, da je do poškodbe prišlo zaradi pasivnega ravnanja tožene stranke (kar naj bi dokazoval članek iz revije Varnost).
Dokazno breme za ekskulpacijo odgovornosti je na strani tožene stranke in ne tožnika, kot to zaključuje Vrhovno sodišče.
Izpodbijani sodbi Vrhovnega sodišča tudi očita, da krši načelo enakosti vseh pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave). To utemeljuje s tem, da bi tožena stranka objektivno odgovarjala za škodo, ki bi jo pri transportnem prijemu policist povzročil državljanu, ne bi pa objektivno odgovarjala za škodo, ki jo utrpi policist pri vadbi takega prijema. Zatrjuje pa tudi kršitev pravice do telesne integritete (pravica do varstva pravic zasebnosti in osebnostnih pravic iz 35. člena Ustave), saj dejstvo, da je policist, ne pomeni, da je lahko poškodovan brez kakršnihkoli posledic za tiste, ki škodo povzročijo.
B.
3. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotovitvi dejanskega stanja ter pri uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče preizkusi izpodbijano sodbo le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine.
4. S pritožnikovimi navedbami, da je sodišče prve stopnje nepopolno ugotovilo dejansko stanje glede krivdne odgovornosti tožene stranke, se v postopku z ustavno pritožbo Ustavno sodišče ne more ukvarjati. Ker je Vrhovno sodišče spremenilo sodbi nižjih sodišč in zavrnilo tožbeni zahtevek ustavnega pritožnika, bi se lahko z ustavnopravnega vidika kot pomembne pokazale njegove trditve, da je med pravdo na prvi stopnji sojenja uveljavljal okoliščine, ki utemeljujejo krivdno odgovornost tožene stranke, do katerih se sodišče prve stopnje ni opredelilo. Odločitev Vrhovnega sodišča bi v takem primeru lahko povzročila, da bi bil pritožnik prikrajšan za pravico, da se v postopku obravnavajo vse njegove navedbe, ki bi lahko bile bistvene za odločitev v sporu, kar mu zagotavlja 22. člen Ustave. Po presoji Ustavnega sodišča do take kršitve v obravnavanem primeru ni prišlo.
5. Okoliščino, da je do poškodbe prišlo zaradi njegove preutrujenosti ali reakcije organizma na spremembo temperature, ker je pred poškodbo delal na terenu, je pritožnik uveljavljal med postopkom na prvi stopnji sojenja v okviru zatrjevane nedopustne delovne razporeditve. Do trditev ustavnega pritožnika o nedopustnem delovnem razporedu se je opredelilo sodišče prve stopnje in jih zavrnilo kot neutemeljene, saj je štelo, da je tožena stranka uspela dokazati, da je bil tožnik razporejen na trening samoobrambe v okviru redne dnevne obveznosti. To sodišče se je opredelilo tudi do trditev pritožnika, da je trening potekal neorganizirano in pod slabim strokovnim vodstvom ter pri tem ugotovilo, da ta trditev ni dokazana. Z vidika ustavne pritožbe ni pomembno, ali bi to morala dokazati tožeča ali tožena stranka, saj je vprašanje dokaznega bremena vprašanje uporabe materialnega prava, kar praviloma ni predmet presoje Ustavnega sodišča v postopku z ustavno pritožbo. Ker se je do trditev, ki jih v ustavni pritožbi v zvezi s krivdno odgovornostjo navaja pritožnik, opredelilo že sodišče prve stopnje, izpodbijani sodbi, ki ugotavlja, da je trditvena podlaga glede krivdne odgovornosti izčrpana, ni moč očitati kršitve pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
6. Pravica do sodnega varstva (prvi odstavek 23. člena Ustave) zagotavlja strankam v pravdnem postopku, da o njihovih zahtevkih in pravicah meritorno odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. V konkretnem primeru so o pritožnikovih zahtevkih odločala tri sodišča. Pritožnik je v postopku pred temi sodišči lahko sodeloval, pri čemer je po vloženi pritožbi in reviziji tožene stranke imel možnost svoja stališča uveljavljati v odgovoru na ti dve pravni sredstvi, s čimer bi si zagotovil, da bodo sodišča ob odločanju o vloženih pravnih sredstvih odločala tudi o njegovih ugovorih. Kot izhaja iz pravdnega spisa, te možnosti ustavni pritožnik ni izkoristil. Glede na navedeno po presoji Ustavnega sodišča pritožniku ni bila kršena pravica do sodnega varstva.
7. Ustavno sodišče je že večkrat odločilo, da sprememba pravnomočne sodbe s strani Vrhovnega sodišča, ki je le posledica drugačnega pravnega naziranja tega sodišča in ne spremembe dejanskega stanja, ni v nasprotju s pravico do pravnega sredstva (sklep št. Up-13/92 z dne 15. 2. 1995, OdlUS IV, 142, sklep št.
Up-115/95 z dne 24. 4. 1996, OdlUS V, 80 in sklep št. Up-46/99 z dne 18. 12. 2002, Uradni list RS, št. 5/03 in OdlUS XI, 290).
Tudi v obravnavani zadevi razlog za spremembo pravnomočne sodbe niso bila novo ugotovljena dejstva ali njihova drugačna ocena, temveč le drugačna pravna presoja dejanskega stanja, ugotovljenega v pravnomočni sodbi. Zato kršitev pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave ni podana.
8. Trditve pritožnika, da mu je z izpodbijano sodbo kršena pravica do varstva pravic zasebnosti in osebnostnih pravic (35. člen Ustave), v povezavi s pravico do enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave), ker mu je z njo odvzeta pravica zahtevati škodo od tistega, ki jo je zakrivil, so neutemeljene. Neutemeljena je tudi primerjava s položajem državljana, ki ga poškoduje policist. Iz izpodbijane sodbe ne izhaja, kot navaja pritožnik, da je policista dovoljeno poškodovati, pač pa zgolj to, da tožena stranka ne odgovarja za škodo, ki jo je pritožnik utrpel in da je zato treba njegov tožbeni zahtevek zavrniti. Vrhovno sodišče je z izpodbijano sodbo zgolj odločalo v okviru revizijske presoje. Dejstvo, da je rezultat take presoje neugoden za pritožnika, samo po sebi ne pomeni posega v navedene človekove pravice.
9. Ker z izpodbijano sodbo očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger