Up-183/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-183/02
Datum odločitve:
3. 12. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.183.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 396/2001 z dne 27. 2. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 396/2001 z dne 27. 2. 2002 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa zavrže.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče ne sprejme ustavne pritožbe v kateri se zatrjuje, da je bilo dejansko stanje nepravilno ugotovljeno oziroma materialno ter procesno pravo nepravilno uporabljeno. Prav tako ne sprejme ustavne pritožbe v kateri se zatrjujejo kršitve zgolj pavšalno, brez navedb okoliščin iz katerih bi te kršitve izhajale oziroma se zatrjujejo kršitve temeljnih ustavnih načel. Ustavno pritožbo, ki je vložena zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja pred izčrpanjem pravnih sredstev pa zavrže.
Geslo:
Načelo enakosti pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Pravica do pravnega sredstva.

Predhodno izčrpanje vseh pravnih sredstev kot procesni pogoj za vložitev ustavne pritožbe.
Pravna podlaga:
Ustava (URS), 5., 14., 22., 25., 157. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 51., 1. al. 2. odst. in 2. al. 1. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
3. 4. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21893
Up-183/02 - 11
3. 12. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 26. novembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 396/2001 z dne 27. 2. 2002 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Vlogo, ki je bila dne 3. 4. 2002 vložena kot dopolnitev že rešene ustavne pritožbe št. Up-48/02, je Ustavno sodišče zaradi njene vsebine štelo za samostojno ustavno pritožbo zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 396/2001 z dne 27. 2. 2002.
Pritožnik je bil o tem obveščen in hkrati pozvan na dopolnitev, kolikor naj bi bil z vlogo izpodbijan nek drug posamičen oziroma splošen akt.
2. V dopolnitvi je pritožnik potrdil, da je ustavna pritožba vložena v zvezi z opredeljeno sodbo Vrhovnega sodišča, s katero sta bila potrjena sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 421/2001 z dne 28. 3. 2001 in sodba Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 57/99 z dne 15. 12. 2000. Izpodbijana sodba naj bi namreč pomenila nadaljevanje kršitev človekovih pravic in svoboščin, povzročenih z neupravičenim nalaganjem obveznosti za plačilo prometnega davka (ki jih je pritožnik v vlogi tudi izpostavil) oziroma povzročenih s prvostopenjsko davčno odločbo, s katero mu pri vračilu preplačanega prometnega davka za leto 1993 ni bila priznana pravica do zamudnih obresti od dneva dejanskega plačila. Zaradi tega je pritožnik zamudne obresti uveljavljal v pravdi kot obogatitveni zahtevek. Ker pa je prvostopenjsko sodišče ocenilo, da kot tožnik ni dokazal slabe vere tožene stranke oziroma njenega protipravnega ravnanja, je tožbeni zahtevek zavrnilo. Prav tako sta bili zavrnjena tudi pritožba in revizija.
3. Z zavrnitvijo revizije pa naj bi Vrhovno sodišče, po pritožnikovem mnenju, kršilo:
- 5. člen Ustave;
- 14. in 22. člen Ustave, saj naj bi bilo kršeno načelo poštenega sojenja, ker Okrožno sodišče ni obrazložilo zakaj ni sprejelo vseh predlaganih dokazov oziroma ker sprejetih dokazov pri razsodbi ni upoštevalo. Prav tako je zavrnilo tožbeni zahtevek, čeprav je v petih točkah "zatrdilo pravilnost zahtevka"; - 15. člen Ustave, ker ni nobene pravice dopustno omejevati; - 18. člen Ustave, ker predstavlja sodba Okrožnega sodišča, zaradi svojih notranjih nasprotij, ki so ponižujoča, nadaljevanje psihičnega mučenja;
- 21. člen Ustave, ker je bila revizija zavrnjena; - 23. člen Ustave, ker revizija kljub več nadzorstvenim pritožbam ni bila nemudoma obravnavana, temveč se je z odločanjem odlašalo in zavlačevalo;
- 25. člen Ustave, ker naj bi Vrhovno sodišče ne upoštevalo ustavne zahteve po nepristranskosti, zaradi česar z davčnim organom kot toženo stranko ni imel enakega pravnega položaja, temveč bi moral dokazati njegovo nepoštenost oziroma nedobrovernost;
- 33. člen Ustave, ker je Vrhovno sodišče s potrditvijo odločitev Višjega in Okrožnega sodišča ogrozilo njegovo lastnino; - 35. člen Ustave, ker je Okrožno sodišče v obrazložitvi navedlo, da bi moral dokazati slabovernost, hkrati pa zatrdilo, da je bil davek plačan pod grožnjo, čeprav Ustava ne dopušča posega v osebnostne pravice;
- drugi odstavek 157. člena Ustave, ker je s potrditvijo sodbe še dodatno poseženo v njegove ustavne pravice, namesto da bi sodišče neodvisno odločalo o zakonitosti posamičnih dejanj in aktov.
4. Zaradi navedenih kršitev naj bi bile pritožniku kršene še pravice iz 6., 13. in 14. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP) oziroma iz 1. in 3. člena Protokola EKČP. Prav tako naj bi bil v postopku kršen Zakon o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - v nadaljevanju ZPP), saj naj bi npr. ne bila obrazložena zavrnitev dokazov oziroma naj bi vsa dejstva ne bila ocenjena.
B.
5. Po določbi 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) lahko vsakdo ob pogojih, ki jih določa ta zakon, vloži pri Ustavnem sodišču ustavno pritožbo, če meni, da mu je bila s posamičnim aktom državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil kršena njegova človekova pravica ali temeljna svoboščina. Skladno z navedeno določbo je Ustavno sodišče tako v predmetni zadevi pri preizkusu ustavne pritožbe izhajalo zgolj iz sodbe Vrhovnega sodišča in iz z njo povezanih sodnih odločb nižjih sodišč, zoper katere je pritožnik vložil ustavno pritožbo. V presojo prvostopenjske davčne odločbe, zaradi katere se je pritožnik sploh odločil za začetek pravdnega postopka (gl. točko 2 obrazložitve) pa se Ustavno sodišče ni spuščalo. Po eni strani pritožnikov navedb namreč ni razumeti kot ustavne pritožbe zoper to odločbo. Po drugi strani pa pritožnik v zvezi s to odločbo ni izkazal izčrpanosti pravnih sredstev (51. člen ZUstS).
6. Prav tako se Ustavno sodišče (glede na zatrjevane kršitve ZPP) ni spuščalo v presojo, ali je bilo v izpodbijanih sodnih odločbah dejansko stanje pravilno ugotovljeno in materialno ter procesno pravo pravilno uporabljeno. Ustavno sodišče namreč ni nadaljnja instanca sodiščem, ki odločajo v rednem postopku. Njegova pristojnost je le ugotavljati, ali ni bila z izpodbijanimi akti kršena katera od tistih človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, za katere pritožnik navaja tudi okoliščine, iz katerih naj bi zatrjevane kršitve izhajale (prvi odstavek 53. člena ZUstS).
7. V predmetni zadevi je namreč pritožnik med svojimi obširnimi navedbami v večji meri opisal in izpostavil svoj večletni položaj, povzročen z neupravičeno odmerjenim prometnim davkom, in v manjši meri kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin oziroma okoliščine, iz katerih naj bi te kršitve iz izpodbijanih sodnih odločb izhajale. Tako npr. okoliščin, iz katerih naj bi izhajale kršitve 15., 18., 21., 33. in 35. člena Ustave sploh ni izkazal, temveč je te kršitve zgolj pavšalno zatrjeval. Poleg tega pa je zatrjeval še kršitve temeljnih načel (5. člen in drugi odstavek 157. člena Ustave), na katera se pri utemeljevanju ustavne pritožbe ni moč sklicevati, saj ne vsebujejo človekovih pravic ali temeljnih svoboščin. Navedeno zato napotuje na zaključek, da je ustavna pritožba vložena predvsem zaradi nezadovoljstva z izidom sodnega postopka. Takšen subjektivni občutek krivice pa za ugotovitev, da so bile kršene človekove pravice ne zadostuje.
8. Pritožnik je nadalje zatrjeval še kršitev pravice do enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave), ki se na področju sodnih postopkov odraža kot pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Navedena pravica vključuje tudi pravico vsake od pravdnih strank, da sodišče obravnava, ovrednoti in obrazloženo sprejme ali zavrne njene trditve in stališča, če so postavljena v skladu z določbami pravdnega postopka in če niso očitno pravno nepomembna. Ustavno jamstvo te pravice se namreč odraža tudi v dokaznem postopku, vendar to ne pomeni, da ima pravdna stranka pravico do izvedbe vseh dokazov, ki jih predlaga. Če sodišče razumno oceni, da nekateri predlagani dokazi oziroma dejstva, ki naj se z njimi ugotovijo, za odločitev v sporu niso odločilni, ali da je neko dejstvo že dokazano, nadaljnjih dokazov ni dolžno izvajati. Zadošča, da sodišče dovolj prepričljivo in izčrpno obrazloži, da je bilo že iz izvedenih dokazov mogoče zanesljivo sklepati o obstoju odločilnih dejstev in da zato ni sledilo dokaznim predlogom pritožnika. Sodišče se tudi ni dolžno opredeljevati do tistih strankinih navedb, ki po razumni oceni sodišča za odločitev v sporu niso bistvene. Glede na to, da iz sklepa Višjega sodišča jasno izhaja, da je prvostopno sodišče dovolilo in izvedlo dokaz z vpogledom v vse pomembne listine iz davčnega spisa, iz teh listin pa ni bilo mogoče zaključiti, da je tožena stranka vedela za napačno interpretacijo predpisa (zaradi tega je bil tožnikov zahtevek tudi zavrnjen), je pritožnikovo zatrjevanje kršitve pravice iz 14. oziroma 22. člena Ustave neutemeljeno.
9. Kršitev navedene pravice bi bila lahko podana tudi v primeru, če bi bilo sprejeto pravno stališče tako očitno napačno in brez razumne pravne obrazložitve, da bi ga bilo mogoče oceniti za arbitrarno ali samovoljno. Vendar v obravnavani zadevi tudi za kaj takega ne gre. Celo nasprotno; odločitev v zvezi z vprašanjem, ki se je v pravdi izpostavilo kot bistveno za tožnikov uspeh, tj. vprašanje dobrovernosti tožene stranke, je razumno utemeljena. Da bi v pritožnikovem primeru sodišče samovoljno odločilo drugače, kot odloča sicer, pa pritožnik niti ne zatrjuje.
10. Kar se tiče zatrjevanja kršitve same pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave pa je bilo tej pravici v obravnavanem primeru v celoti zadoščeno; pritožnik je namreč pravni sredstvi, ki sta mu bili na voljo (pritožba in revizija) v celoti izkoristil.
11. Ker tako iz pritožnikovih navedb ne izhaja, da bi bile z izpodbijanimi odločbami kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, ki jih zagotavlja Ustava, je neutemeljeno tudi njegovo zatrjevanje o kršitvah EKČP oziroma o kršitvah Protokola EKČP. Glede na to Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
12. Pritožnik očita Vrhovnemu sodišču še kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja. Ker je s koncem sojenja in izdajo sodbe ta morebitna kršitev prenehala, njeno preprečevanje z ustavno pritožbo ne pride več v poštev, temveč ima pritožnik, če meni, da je kršitev bila in da mu je povzročila škodo, na voljo odškodninski zahtevek in po potrebi pravdo. Šele po izčrpanju te pravne poti (51. člen ZUstS) bo pritožnik nato (ob izpolnjevanju pogojev iz ZUstS) lahko vložil ustavno pritožbo (gl. odločbo št. Up-73/97 z dne 7. 12. 2000, Uradni list RS, št. 1/01 in OdlUS IX, 309). Zato je Ustavno sodišče v tem delu Ustavno pritožbo zavrglo.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS in šeste alineje 52. člena Poslovnika Ustavnega sodišča Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 49/98 in 30/02) v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Proti sklepu je glasoval sodnik Janko. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se v zakonskem roku za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan
188