Up-129/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-129/02
Datum odločitve:
27. 5. 2003
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2003:Up.129.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 1182/2000 z dne 7. 11. 2001

Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 812/2001 z dne 22. 11. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 1182/2000 z dne 7. 11. 2001 se zavrže.

Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 812/2001 z dne 22. 11. 2001 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker je očitno, da je ustavna pritožba zoper navedeno sodbo Vrhovnega sodišča vložena prepozno, jo je Ustavno sodišče v tem delu kot nedovoljeno zavrglo.
Z zatrjevanjem, da je upravni organ o zahtevi za
denacionalizacijo odločal prepočasi, ne more utemeljevati, da je odločitev po vsebini napačna. V okviru pristojnosti, bi Ustavno sodišče pravilnost uporabe prava lahko presojalo le, če bi sodišče odločitev utemeljilo na kakšnem pravnem stališču, ki je z vidika ustavnih pravic nesprejemljivo. Tega pa izpodbijani sodbi Vrhovnega sodišča tudi glede zatrjevanih kršitev človekovih pravic ni mogoče očitati. V zvezi s tem se Ustavno sodišče sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-326/98 z dne 14. 10. 1998 in sklep Ustavnega sodišča o zavrnitvi pritožničine pobude št. U-I-171/02 z dne 8. 5. 2003.
Pritožničino razlogovanje kaže na to, da pritožnica zmotno meni, da so slovenski državni organi in sodišča pri svojem odločanju vezani na odločitve Ustavnega sodišča tuje države, in da ugotovitev, da pogoj vzajemnosti ni izpolnjen, temelji na neustavnem hrvaškem zakonu. Zgolj dejstvo, da se pritožnica ne strinja s presojo, da razveljavitev hrvaške ustavnosporne zakonske ureditve sama po sebi še ne pomeni vzpostavitve vzajemnosti, pa za ugotovitev, da so bile kršene človekove pravice, ne zadostuje.
Geslo:
1.4.52.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Rok za vložitev ustavne pritožbe.

1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
Pravna podlaga:
Člen 55.1.1, 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
18. 3. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje
Dokument:
US22438
Up-129/02 - 8
13. 6. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. Ž., ki jo zastopajo B. B., C. C. in Č. Č., odvetniki v Z., na seji senata dne 27. maja 2003 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 1182/2000 z dne 7. 11. 2001 se zavrže.
2. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 812/2001 z dne 22. 11. 2001 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnica v ustavni pritožbi, vloženi dne 15. 3. 2002, navaja, da je vložila zahtevo za denacionalizacijo več zemljišč, podržavljenih njenemu očetu. Ob vložitvi zahteve za denacionalizacijo naj bi bili izpolnjeni vsi pogoji za priznanje statusa denacionalizacijskega upravičenca njenemu očetu. Z novim tretjim odstavkom 9. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 in nasl. - v nadaljevanju ZDen), uveljavljenim z Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o denacionalizaciji (65/98 - v nadaljevanju ZDen-B), pa je bila določena vzajemnost kot dodaten pogoj, ki ga je bilo treba po določbi 27. člena ZDen- B upoštevati v nepravnomočno končanih denacionalizacijskih postopkih. Upravna enota Krško je tako z odločbo št. 5-351-125/93 z dne 22. 3. 1999 zavrnila zahtevo za denacionalizacijo stavbnih zemljišč in objektov, z odločbo št. 321-125/93 z dne 24. 9. 1999 pa je zavrnila zahtevo za denacionalizacijo kmetijskih zemljišč. Zahteva, da se upravičencu (očetu pritožnice) podržavljeno premoženje vrne, je bila v obeh primerih zavrnjena, ker je bilo ugotovljeno, da prejšnji lastnik ob svoji smrti ni bil slovenski državljan, ker se je štel za hrvaškega državljana, Republika Hrvaška pa v času odločanja o zahtevi slovenskim državljanom ni priznavala upravičenosti do denacionalizacije.
2. S sodbo št. I Up 1182/2000 z dne 7. 11. 2001 je Vrhovno sodišče zavrnilo pritožbo pritožnice zoper sodbo Upravnega sodišča št. U 1519/99 z dne 11. 10. 2000, s katero je bila zavrnjena njena tožba zoper odločbo Ministrstva za okolje in prostor o zavrnitvi pritožbe zoper odločbo upravnega organa prve stopnje št. 5-351-125/93 z dne 22. 3. 1999. S sodbo št. I Up 812/2001 z dne 22. 11. 2001 pa je Vrhovno sodišče zavrnilo pritožbo zoper sodbo Upravnega sodišča št. U 272/2000 z dne 4. 7. 2001, s katero je bila zavrnjena njena tožba zoper odločbo Ministrstva za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano zoper odločbo upravnega organa prve stopnje št. 321-125/93 z dne 24. 9. 1999.
3. Z ustavno pritožbo pritožnica izpodbija obe navedeni sodbi Vrhovnega sodišča in predlaga njuno razveljavitev. Upravnemu organu očita, da je odločbi kljub zakonsko določenemu roku za izdajo odločbe izdal šele po sedmih letih od vložitve zahteve za denacionalizacijo. Tako naj bi bila pritožnica postavljena v neenak položaj s tistimi vložniki, katerih zahteve je upravni organ rešil v predpisanem roku, in s tistimi, katerih zahteve bodo rešene po sprejemu ustreznega hrvaškega zakona. Zato naj bi ji bila kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave oziroma načelo enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave. V zvezi s tem se sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča Republike Hrvaške, ki je ob presoji ustavnosti hrvaškega zakona, ki ureja plačilo odškodnine za podržavljeno premoženje, ocenilo, da je treba načelno priznati pravico do
denacionalizacije vsem, tudi tistim, ki niso bili hrvaški državljani, oziroma določiti pogoje za priznanje te pravice. Ker sta bili odločbi upravnih organov izdani v času, ko je pred Ustavnim sodiščem Republike Hrvaške že tekel postopek za presojo ustavnosti navedene hrvaške ureditve oziroma ko je Ustavno sodišče Republike Hrvaške že ugotovilo neustavnost ureditve, ki pravice do odškodnine ni priznavala tujcem, bi po mnenju pritožnice upravni organi morali po uradni dolžnosti upoštevati navedeno odločbo hrvaškega Ustavnega sodišča. Ker ta odločba ni bila upoštevana, pritožnica meni, da je bil z upravnimi odločbami kršen tretji odstavek 153. člena Ustave.
4. Z nerazumno dolgim odločanjem naj bi Upravna enota pritožnici odvzela pravico do učinkovitega pravnega sredstva iz 25. člena Ustave in 13. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP). Pritožnica navaja, da je v upravnem sporu odločbi upravnih organov izpodbijala tudi iz razloga počasnega odločanja o stvari, zaradi česar naj bi ji bila kršena pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (23. člen Ustave). Upravnemu sodišču pa očita, da se do te kršitve ni opredelilo.
B.
5. Po prvem odstavku 52. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se ustavna pritožba vloži v 60 dneh od vročitve posamičnega akta, zoper katerega je mogoča ustavna pritožba. Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 1182/2000 z dne 7. 11. 2001 je vložena po poteku tega roka.
Pritožnica je namreč ustavno pritožbo vložila dne 15. 3. 2002. Iz priloženega prepisa izpodbijane sodbe, na katerem je štampiljka odvetniške pisarne pritožničinih pooblaščencev, pa je razvidno, da je bila ta sodba pritožničinim pooblaščencem vročena dne 7. 1. 2002. Ker je očitno, da je ustavna pritožba zoper navedeno sodbo Vrhovnega sodišča vložena prepozno, jo je Ustavno sodišče v tem delu kot nedovoljeno zavrglo (1. točka izreka tega sklepa).
6. Ustavna pritožba zoper sodbo št. I Up 812/2001 z dne 22. 11. 2001 je sicer dovoljena, vendar je očitno neutemeljena.
Pritožnica namreč v ustavni pritožbi predvsem ponavlja argumente, s katerimi v upravnem sporu ni uspela. Ustavno sodišče pa ni instanca sodiščem, ki odločajo v upravnem sporu, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom ZUstS Ustavno sodišče izpodbijano sodno odločbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. Te kršitve pritožnica sicer zatrjuje, vendar jih s svojimi navedbami ni izkazala.
7. Glede kršitve, ki jo očita Upravnemu sodišču, tj. da se ni opredelilo do zatrjevane kršitve prepočasnega odločanja upravnega organa prve stopnje, je treba upoštevati določbo prvega odstavka 51. člena ZUstS, po kateri je treba pred vložitvijo ustavne pritožbe izčrpati vsa pravna sredstva. Zahteva po izčrpanju pravnih sredstev pa ne pomeni samo formalnega izčrpanja (to je vložitve pravnega sredstva), ampak pomeni tudi materialno izčrpanje (to je vsebinsko uveljavljanje kršitev človekovih pravic že v vloženih pravnih sredstvih). Iz izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča ni razvidno, da bi pritožnica navedeno kršitev Upravnega sodišča očitala v pritožbi. Pritožnica tega tudi v ustavni pritožbi ne navaja. Zato se Ustavnemu sodišču v oceno utemeljenosti tega očitka niti ne bi bilo treba spuščati. Iz priložene sodbe Upravnega sodišča pa je razvidno, da pritožničina trditev, da se Upravno sodišče ni opredelilo do navedb, s katerimi je ugovarjala počasnosti odločanja upravnih organov in s tem utemeljevala kršitev ustavnih pravic, ne drži.
8. Z zatrjevanjem, da je upravni organ o zahtevi za denacionalizacijo odločal prepočasi, pa ne more utemeljevati, da je odločitev po vsebini napačna. V okviru prej omenjenih pristojnosti bi Ustavno sodišče pravilnost uporabe prava lahko presojalo le, če bi sodišče odločitev utemeljilo na kakšnem pravnem stališču, ki je z vidika ustavnih pravic nesprejemljivo. Tega pa izpodbijani sodbi Vrhovnega sodišča tudi glede zatrjevanih kršitev človekovih pravic ni mogoče očitati. V zvezi s tem se Ustavno sodišče sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-326/98 z dne 14. 10. 1998 (Uradni list RS, št. 76/98 in OdlUS VII, 190) in sklep Ustavnega sodišča o zavrnitvi pritožničine pobude št. U-I-171/02 z dne 8. 5. 2003.
9. Z navedbami, s katerimi utemeljuje izpolnjevanje pogoja vzajemnosti iz tretjega odstavka 9. člena ZDen, po vsebini izpodbija stališče Vrhovnega sodišča, po katerem razveljavitev 9. člena hrvaškega zakona še ne pomeni vzpostavitve vzajemnosti.
Pritožnica pa ne pojasni, zakaj meni, da je tako stališče napačno, oziroma zakaj meni, da je pogoj vzajemnosti izpolnjen, temveč zatrjuje, da izpodbijana odločitev temelji na neustavnem hrvaškem zakonu, zaradi česar naj bi bila v nasprotju s tretjim odstavkom 153. člena Ustave. Ker 153. člen Ustave ne vsebuje človekovih pravic in temeljnih svoboščin, temveč načelo usklajenosti pravnih aktov, se nanj za utemeljevanje ustavne pritožbe ni mogoče sklicevati. V zvezi s tem Ustavno sodišče pojasnjuje le, da se načelo usklajenosti pravnih aktov iz 153. člena Ustave seveda nanaša na usklajenost pravnih aktov Republike Slovenije. Pritožničino razlogovanje pa kaže na to, da pritožnica zmotno meni, da so slovenski državni organi in sodišča pri svojem odločanju vezani na odločitve Ustavnega sodišča tuje države in da ugotovitev, da pogoj vzajemnosti ni izpolnjen, temelji na neustavnem hrvaškem zakonu. Ne pojasni pa, zakaj meni, da bi razlogi iz navedene odločbe Ustavnega sodišča Republike Hrvaške morali zadoščati za ugotovitev, da lahko slovenski državljani uveljavljajo pravico do denacionalizacije premoženja v Republiki Hrvaški. Že Upravno sodišče je navedlo, da je bila ustavnosporna hrvaška ureditev razveljavljena z odložnim rokom do sprejetja novega zakona oziroma najdalj do enega leta in da pritožnica ni niti izkazala niti zatrjevala, da bi bil tak zakon v času izdaje izpodbijane upravne odločbe sprejet. Zgolj dejstvo, da se pritožnica ne strinja s presojo, da razveljavitev hrvaške ustavnosporne zakonske ureditve sama po sebi še ne pomeni vzpostavitve vzajemnosti, pa za ugotovitev, da so bile kršene človekove pravice, ne zadostuje.
10. Ker z izpodbijano sodbo očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnica, Ustavno sodišče ustavne pritožbe v tem delu ni sprejelo v obravnavo (2. točka izreka tega sklepa).
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje prvega odstavka in prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS ter šeste alineje 52. člena Poslovnika Ustavnega sodišča Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 49/98 in 30/02) v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča, razen sodniku Jožetu Tratniku, ki je bil v zadevi izločen. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan