Up-164/98
Natisni
Opravilna št.:
Up-164/98
Datum odločitve:
20. 11. 2001
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2001:Up.164.98
Akt:
Ustavna pritožba A. A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 235/97 z dne 18. 3. 1998 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 192/97 z dne 20. 2. 1997 in sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 737/96-19 z dne 17. 1. 1997
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 235/97 z dne 18. 3. 1998 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 192/97 z dne 20. 2. 1997 in sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 737/96-19 z dne 17. 1. 1997 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče se v postopku ustavne pritožbe ne more spuščati v presojo materialnopravne pravilnosti izpodbijanih odločitev in v dokazno oceno sodišč. Njegova pristojnost je le ugotavljati, ali ni bila z izpodbijanimi sodbami in sklepom kršena katera od človekovih pravic. Zgolj dejstvo, da pritožnik v pravdi ni uspel, še ne pomeni kršitve temeljnih pravic in svoboščin.
Geslo:
Enakost pred zakonom.

Enako varstvo pravic.

Uresničevanje in omejevanje pravic.

Osebno dostojanstvo.

Sodno varstvo pravic.

Svoboda izražanja.

Pravica do odgovora in popravka.
Pravna podlaga:
Ustava, 2. odst. 14., 1. in 3. odst. 15., 22., 23., 34., 39., 40. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
V obrazložitvi svoje odločitve se Ustavno sodišče sklicuje na svojo zadevo št. Up-20/93 z dne 19. 6. 1997 - OdlUS VI,181.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
15. 6. 1998
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21100
Up-164/98-7
20. 11. 2001
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. A. iz Ž. na seji senata dne 20. novembra 2001
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba A. A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 235/97 z dne 18. 3. 1998 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 192/97 z dne 20. 2. 1997 in sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 737/96-19 z dne 17. 1. 1997 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora toženec objaviti pred prihodnjo oddajo Dosje kratek odgovor tožnika. Drugačen tožbeni zahtevek (objavo besedila, ki naj bi bilo po mnenju sodišča oblikovano kot preklic in ne kot odgovor) je zavrnilo.
Višje sodišče je sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je tudi prvi zahtevek tožeče stranke zavrnilo, ker je menilo, da zakonski pogoj, da mora popravek vsebovati samo dejstva in okoliščine, s katerimi se izpodbijajo navedbe v objavljeni informaciji, v danem primeru ni izpolnjen. Tožnikovo besedilo, ki naj bi bilo namenjeno za objavo, namreč po mnenju Višjega sodišča informacijam ne odreka točnosti in predstavlja le tožnikovo mnenje o tem, kdo naj razišče in razjasni vlogo mrtvih v takratnih dogajanjih. Višje sodišče še dodaja, da zgolj objava resničnih podatkov, s katerimi ima javnost pravico biti seznanjena, ne posega v tožnikove pravno zavarovane pravice in interese. Iz enakih razlogov je bila zavrnjena tudi revizija. Vrhovno sodišče je v obrazložitvi svoje odločitve zapisalo, da pravici do popravka in odgovora nista neomejeni, tako da bi komurkoli dajali pravico, da javno reagira zoper katerokoli sporočilo medijev s sredstvom kakršnekoli vsebine. Navedlo je tudi, da tožnik ni izkazal pravno relevantne prizadetosti kakšne izmed svojih pravic ali interesov, zato ni mogoče ugoditi ne zahtevku za odgovor niti zahtevku za popravek. Poleg tega mora popravek oziroma odgovor po navedbah Vrhovnega sodišča predstavljati bistveno dopolnjevanje dejstev in podatkov ali pa mora z navedbo dejstev in podatkov izpodbijati objavljeno informacijo. Tudi teh pogojev, kot izhaja iz revizijske obrazložitve, pritožnikova zahteva ne izpolnjuje.
2. Ustavni pritožnik v ustavni pritožbi navaja, da naj bi v sporni oddaji ob tem, ko so govorili o [čiščenju nemškega elementa v mestu[ na ta način, da bi ljudi dali v skupno taborišče s posebnim oddelkom v Strnišču pri Ptuju, pokazali poročilo, ki ga je sestavil in podpisal pritožnikov oče, ki je bil takratni načelnik mestne OZNE v Mariboru. Pritožnik navaja, da njegov oče ni nikoli prevzel taborišča v Strnišču, temveč naj bi poročilo, ki ga je napisal njegov oče, predstavljalo le operativno poročilo o problematiki OZNE. S tem naj bi bilo poročilo pritožnikovega očeta prikazano zgodovinsko neresnično in izven konteksta, ki ga je to poročilo zajemalo, in izven konteksta televizijske oddaje. Vse to naj bi prizadelo družinsko ime pritožnika, saj je bila informacija popačena, ker naj bi bilo poročilo poistoveteno s prevzemom taborišča. Pritožnik meni, da naj bi o načinu prikazovanja preteklosti in mrtvih smel imeti svoje stališče in ga tudi artikulirati, saj svoboda izražanja obsega tudi pravico širiti vesti in mnenja, tudi v obliki popravka in odgovora, ki sta ustavni pravici. Človekove pravice naj bi se, kot navaja pritožnik, uresničevale neposredno na podlagi Ustave. Glede na to naj bi mu Vrhovno sodišče svobodo izražanja neupravičeno omejilo s tem, ko ga je prikrajšalo za odgovor oziroma popravek kot načina posameznikovega izražanja. S tem naj bi mu kršilo pravico do enakega varstva pravic (22. člen Ustave), svobodo izražanja (39. člen Ustave), pravico do popravka in odgovora (40. člen Ustave) ter prvi in tretji odstavek 15. člena Ustave, saj naj bi v zakonu ne bila predpisana nobena omejitev, ki bi prepovedovala neposredno uresničevanje svobode izražanja. S tem ko mu je sodišče odreklo pravico do popravka in odgovora, naj bi ga postavilo v neenakopraven položaj z novinarjem, ki je s prispevkom smel uveljaviti svojo svobodo izražanja, s čimer naj bi mu bilo kršeno tudi načelo enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave). S tem ko se je njegovemu mrtvemu očetu očitalo [uresničevanje genocidne napovedi[, naj bi mu bila kršena tudi pravica do osebnega dostojanstva (34. člen Ustave). Z zavrnitvijo revizije pa naj bi mu sodišče odreklo tudi svobodo izražanja prek pravice do popravka in odgovora, s čimer naj bi mu kršilo pravico do sodnega varstva (23. člen Ustave). Sodne odločitve naj bi po mnenju pritožnika pomenile tudi vmešavanje v družino in škodovanje njenemu ugledu, kar naj bi kršilo 17. člen Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah (Uradni list SFRJ , št. 7/71, Uradni list RS, MP, št. 7/93 - v nadaljevanju Pakt).
3. Ustavno pravico do popravka in do odgovora (40. člen Ustave) varuje naš pravni red predvsem tako, da ima vsakdo, ki meni, da je zaradi odklonilnega ravnanja uredništva javnega glasila v tej pravici prizadet ali zanjo prikrajšan, pravico v pravdi od odgovornega urednika zahtevati objavo (v času odločanja o pritožnikovi tožbi 14. člen Zakona o javnih glasilih, Uradni list RS, št. 18/94 - ZJG). Te zaščite se je pritožnik poslužil in je je bil s sodbami vseh treh stopenj tudi deležen. Ustavno sodišče ni še ena - torej četrta - instanca rednega sojenja in se praviloma ne more spuščati v ocenjevanje, ali so sodišca pri sojenju pravilno uporabila materialno pravo. Ker pa gre v pravdi zaradi (ne)objave popravka ali odgovora na informacijo neposredno za varstvo človekove pravice, tako da je prav uveljavitev pravice vsebina zahtevka, se Ustavno sodišče tokrat sme in mora spustiti v obravnavo izpodbijane sodbe in ugotavljati, ali ni bilo v njej materialno pravo uporabljeno tako, da je bila človekova pravica iz 40. člena Ustave zožena in zato kršena. Za tako omejitev bi se lahko izkazala pravna razlaga v sodbi Vrhovnega sodišča, da ustavodajalec tudi pravico do objave odgovora na informacijo (torej ne le pravico do popravka) veže na pogoj, da je bila kršena posameznikova pravica ali interes. Ustavno sodišče je v odločbi št. Up-20/93 z dne 19. 6. 1997, (OdlUs VI, 181), zavzelo in obrazložilo glede tega drugačno stališče. Vendar v obravnavanem primeru omenjena morebitna razlika v razumevanju ustavne določbe pritožniku ni mogla škodovati: Vrhovno sodišče je namreč zavzelo stališče, da ustavni pritožnik nima pravice zahtevati popravka ali objave odgovora, če njegova zahteva ne vsebuje nobenega dejstva ali podatka, ki bi objavljeno informacijo dopolnjevala ali izpodbijala, temveč gre v konkretnem primeru, kot navaja tudi Višje sodišče, zgolj za pritožnikovo mnenje in razmišljanje o dogodku. Glede na to ugotovitev sodišča pritožniku niso mogla kršiti pravice iz 40. člena Ustave, s tem da so njegov zahtevek zavrnila.
4. Ustavno sodišče se, kot omenjeno v 3. točki obrazložitve tega sklepa, v postopku ustavne pritožbe ne more spuščati v presojo materialnopravne pravilnosti izpodbijanih odločitev in v dokazno oceno sodišč, temveč je njegova pristojnost le ugotavljati, ali ni bila z izpodbijanimi sodbami in sklepom kršena katera od človekovih pravic. Zgolj dejstvo, da pritožnik v pravdi ni uspel, še ne pomeni kršitve načela enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave) in s tem pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave), kršitve prvega in tretjega odstavka 15. člena Ustave, pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave), pravice do osebnega dostojanstva (34. člen Ustave), svobode izražanja (39. člen Ustave) in 17. člena Pakta. Za kršitev teh pravic bi šlo le, če bi sodišče zakon uporabilo tako, da bi mu dalo vsebino, ki bi bila v nasprotju z Ustavo. Za tak primer pa v obravnavani zadevi ne gre. Ustavno sodišče lahko presoja tudi, ali ni morda odločitev tako očitno napačna ali brez razumne pravne utemeljitve, da bi jo bilo mogoče označiti za arbitrarno, kar bi pomenilo kršitev 22. člena Ustave. Tega izpodbijanim sodbam ni mogoče očitati.
5. Ker z izpodbijanimi sodbami očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
6. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - ZUstS) v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam-Lukić. Predsednik senata:
dr. Lojze Ude