Up-437/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-437/01
Datum odločitve:
28. 10. 2003
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2003:Up.437.01
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št.

VIII Ips 215/2000 z dne 19. 6. 2001 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 167/98 z dne 2. 3. 2000 in sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 569/95 z dne 21. 11. 1997
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št.

VIII Ips 215/2000 z dne 19. 6. 2001 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 167/98 z dne 2. 3. 2000 in sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 569/95 z dne 21. 11. 1997 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ker očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnica, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).

5.3.36 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do lastnine (33, 67).

1.4.52.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Izčrpanje pravnih sredstev.
Pravna podlaga:
Člen 14, 22, 23, 25, 33, Ustava [URS]

Člen 55.1.2, 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
23. 10. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US22881
Up-437/01 -12
14. 11. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A. A., d.d., Ž., ki jo zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 28. oktobra 2003 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) sklenilo:
Ustavna pritožba družbe A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št.
VIII Ips 215/2000 z dne 19. 6. 2001 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 167/98 z dne 2. 3. 2000 in sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 569/95 z dne 21. 11. 1997 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa se zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnica (toženka v delovnem sporu) je v letu 1995 svoji delavki zaradi hujših kršitev delovnih obveznosti (prilastitev, vinjenost na delovnem mestu) izrekla disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja. V sodnem postopku je bila odločitev disciplinskih organov deloma spremenjena, tako da je bila delavka oproščena za očitano kršitev prilastitve, v delu, kjer je bila spoznana za odgovorno očitane storitve hujše kršitve zaradi vinjenosti, pa je delovno sodišče prve stopnje potrdilo izrečeni ukrep in izvršitev disciplinskega ukrepa pogojno odložilo za dobo šest mesecev, pritožnici pa naložilo, da delavko pozove nazaj na delo in ji za ves čas prenehanja delovnega razmerja izplača bruto nadomestilo plače. Višje delovno in socialno sodišče je pritožbi pritožnice delno ugodilo ter spremenilo izrek sodbe tako, da je delavko spoznalo za krivo obeh očitanih kršitev ter izvršitev disciplinskega ukrepa pogojno odložilo za dobo enega leta. Vrhovno sodišče je revizijo pritožnice zavrnilo.
2. Pritožnica je zoper izpodbijane odločbe sodišč vložila ustavno pritožbo. Hkrati je vložila pobudo za oceno ustavnosti 90. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - v nadaljevanju ZDR90). Ustavno sodišče je pobudo za oceno ustavnosti navedene zakonske določbe izločilo iz ustavne pritožbe in sklenilo, da bo o njej odločalo posebej.
3. Pritožnica zatrjuje kršitev 14., 22., 23., 25. in 33. člena Ustave, do katerih naj bi prišlo zaradi nepravilne odločitve sodišč. Pritožnica meni, da naj bi bila odločitev sodišč tako očitno napačna oziroma brez razumne pravne utemeljitve, da bi jo bilo mogoče označiti za arbitrarno. Sodišča tudi graja, ker naj bi po njenem mnenju v tej zadevi odločila drugače kot v drugih tovrstnih zadevah, kar naj bi bil izraz njihove samovolje. Prav tako meni, da se Vrhovno sodišče ni opredelilo do njenih pritožbenih navedb oziroma da odločba v tem delu ni bila dovolj obrazložena. Izpodbijane sodbe po mnenju pritožnice pomenijo hudo finančno obremenitev za pritožnico, kar bo lahko vplivalo na rezultate njenega tekočega poslovanja. Pritožnica je dne 30. 4. 2003 priložila sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 491/01 z dne 26. 3. 2003, iz katere izhaja, da je pritožnica dolžna delavki izplačati neto plačo v višini 2.321.683,89 SIT, odvesti davke in prispevke, izplačati ji še regres v višini 338.640,00 SIT ter ji povrniti stroške postopka v višini 396.283,00 SIT, vse z zamudnimi obrestmi. V utemeljitev očitka o odstopu od sodne prakse se pritožnica sklicuje na odločbe Vrhovnega sodišča št.
VIII Ips 129/99, VIII Ips 229/01 in VIII Ips 84/01. Predlaga razveljavitev izpodbijanih odločb.
B.
4. Pritožnica v ustavni pritožbi predvsem izraža nestrinjanje z izpodbijano odločitvijo sodišč, ker naj bi ta pripisovala prevelik pomen olajševalnim okoliščinam. Čeprav pritožnica sama navaja, da se zaveda, da Ustavno sodišče ni nadaljnja instanca rednega sojenja in da se ne more spuščati v dokazno oceno sodišč, pa je to njen bistveni očitek sodiščem v ustavni pritožbi. Očita jim, da so materialno pravo napačno uporabila. Ustavno sodišče zato pojasnjuje, da uporabo zakona lahko presoja le, če je zaradi nepravilne uporabe zakona obenem kršena človekova pravica in temeljna svoboščina ali če bi ugotovilo, da so sodišča odločitev utemeljila na kakšnem pravnem stališču, ki je z vidika ustavnih pravic nesprejemljivo. Le očitek o nepravilnosti sodnih odločb (oziroma pravnih stališč, na katerih temeljijo izpodbijane odločitve), tudi če bi bil utemeljen, pa še ne pomeni kršitve katerekoli človekove pravice in temeljne svoboščine. Pač pa bi bil lahko relevanten očitek, da so sodišča uporabila 90. člen ZDR90[1], čeprav ga po mnenju pritožnice sploh ne bi smela uporabiti. Vendar je očitek neutemeljen. Sodišča so z utemeljenimi in razumnimi pravnimi argumenti obrazložila, zakaj so uporabila navedeno določbo v pritožničinem primeru. Zato tudi kršitve procesnih jamstev ni mogoče utemeljiti zgolj z argumentom, da je odločitev sodišč po vsebini napačna.
5. Ustavno procesno jamstvo, ki ga zagotavlja 22. člen Ustave (ki je izraz načela enakosti iz 14. člena Ustave), stranki med drugim zagotavlja pravico do vsebinsko polnega dialoga s sodiščem, iz katere izhaja obveznost sodišča, da vse navedbe stranke vzame na znanje, da pretehta njihovo relevantnost in da se do tistih navedb, ki so bistvenega pomena za odločitev, v obrazložitvi sodbe tudi opredeli. Takšna obveznost velja tudi za Vrhovno sodišče, ki se mora izjaviti o pritožbenih navedbah, ki so po razumni oceni sodišča za odločitev o zadevi bistvene. V obravnavanem primeru je Vrhovno sodišče za odločitev v zadevi bistvene dejanske okoliščine in pravna stališča dovolj izčrpno obrazložilo, prav tako se je opredelilo tudi do bistvenih navedb pritožnice. Pritožnica zmotno meni, da Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi ni odgovorilo na nekatere pritožbene ugovore, ki naj bi bili po njenem mnenju bistveni za obravnavano zadevo.
Tako je odgovorilo na navedbe pritožnice o negativnem odmevu delavkinega ravnanja ter o tem, kdaj je delavka prvič šla k psihiatrinji. Zato zgolj nezadovoljstvo pritožnice s stališči, ki jih je glede njenih pritožbenih ugovorov zavzelo Vrhovno sodišče, ne zadošča za sklep o kršitvi pravice iz 22., 23. in 25. člena Ustave.
6. Iz 22. člena Ustave sicer izhaja tudi, da odločitev sodišča ne sme biti tako očitno napačna in brez razumne pravne obrazložitve, da bi jo bilo mogoče označiti za samovoljno. Pritožnica uveljavlja in utemeljuje navedeno kršitev z odstopom od sodne prakse, vendar njen očitek ni utemeljen. Pritožnica je očitek o odstopu od sodne prakse sicer konkretizirala z navajanjem treh odločb Vrhovnega sodišča, ki naj bi po njenem mnenju kazale na to, da so sodišča v njenem primeru odločila drugače, kot sicer redno odločajo v podobnih primerih. Z vidika enakega obravnavanja pa so v tej zadevi pomembne le odločitve sodišč v primerih, ki so enaki pritožničinemu v dejanskih in pravnih okoliščinah, bistvenih za odločitev, kar pa odločbe Vrhovnega sodišča, na katere se pritožnica sklicuje, niso. Zato ni dovolj le sklicevanje pritožnice na dejstvo, da je v navedenih primerih vsem tožnikom, enako kot njeni delavki, prenehalo delovno razmerje zaradi disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja in da so bile njihove pritožbe in revizija zavrnjene (torej je bil potrjen ukrep prenehanja delovnega razmerja), temveč je potrebno upoštevati tudi ostale okoliščine (pravne in dejanske) za odločitev, ki sodne odločbe med seboj bistveno razlikujejo. Bistveno za navedene odločbe je namreč, da je Vrhovno sodišče ocenjevalo, ali so bile podane kvalifikatorne okoliščine, ki so utemeljevale izrek najhujšega disciplinskega ukrepa, medtem ko so sodišča v pritožničinem primeru ocenjevala, ali so bile v zadostni meri upoštevane olajševalne okoliščine.
7. Glede kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (23. člen Ustave) Ustavno sodišče ugotavlja, da je s prejemom odločitve Vrhovnega sodišča morebitna kršitev te ustavne pravice prenehala. Ko je postopek pred sodiščem končan, namreč kršenja te pravice ni več in ga tudi v bodoče ni več mogoče preprečiti.
Morebitne zahtevke iz naslova domnevne kršitve pravice lahko pritožnica v tem primeru uveljavlja v postopku pred pristojnim sodiščem (26. člen Ustave). Pritožnica pa ni izkazala, da bi to sodno pot izkoristila. Ker ni izpolnjena procesna predpostavka iz 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) je bilo treba ustavno pritožbo v tem delu zavreči.
8. Z izpodbijanimi sodbami pritožnici tudi ni bila kršena ustavna pravica do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave. Očitek, da izpodbijane sodne odločbe posegajo v premoženjskopravni položaj pritožnice, ne izkazuje kršitve te ustavne pravice. Delovno razmerje je dvostransko razmerje, ki nastane s sklenitvijo pogodbe o zaposlitvi in lahko preneha le pod pogoji, določenimi z zakonom. Razlog za prenehanje delovnega razmerja po ZDR90 je bil tudi izrek disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja (13. točka prvega odstavka 100. člena ZDR90). Delavcem je bilo zagotovljeno sodno varstvo zoper dokončne odločitve delodajalca oziroma njegovih disciplinskih organov z možnostjo odprave posledic morebitnih nezakonitih disciplinskih postopkov: reintegracija delavca z odpravo vseh materialnih prikrajšanj za čas, ko zaradi nezakonitih odločitev ni bil zaposlen (plače, prispevki oziroma zavarovanja in drugo). Če se v sodnem postopku ugotovi, da je bilo prenehanje delovnega razmerja nezakonito (tudi če bi šlo le za napake v postopku pri delodajalcu), delodajalec dolžnosti odpraviti vse posledice, ki jih je taka njegova odločitev povzročila delavcu, ne more uveljavljati kot posega v svojo pravico do lastnine.
9. Ker z izpodbijanimi sodbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnica, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi druge alineje prvega odstavka 55. člena in prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča, razen sodniku dr. Cirilu Ribičiču, ki je bil v tej zadevi izločen. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan
Opomba:
[1]O ustavnosti 90. člena ZDR90 je Ustavno sodišče odločilo s sklepom št. U-I-250/01 z dne 11. 9. 2003, s katerim je pobudo zavrnilo.