Up-490/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-490/02
Datum odločitve:
1. 10. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.490.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 188/2002 z dne 4. 7. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 635/2002 z dne 6.6. 2002 in s sklepom senata Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 173/2002 z dne 24. 5. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 188/2002 z dne 4. 7. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 635/2002 z dne 6.6. 2002 in s sklepom senata Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 173/2002 z dne 24. 5. 2002 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker so sodišča pri odločanju o podaljšanju pripora presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo presojo razumno obrazložila, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave. Zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Z izpodbijanimi odločitvami ni bila kršena pritožnikova pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (23. člen Ustave). Sodišča so tudi pravilno in obrazloženo presodila razumen rok trajanja pripora. Pri tej presoji so upoštevala vse zakonske in ustavne omejitve, poleg tega pa tudi obsežnost kazenske zadeve, težo očitanega kaznivega dejanja in nevarnost, ki ga za družbo predstavlja očitano kaznivo dejanje.
Prav tako sodišča z utemeljevanjem pripora na razlogu ponovitvene nevarnosti niso kršila 27. člen Ustave. Ustavno sodišče je že v odločbi U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 obrazložilo zakaj odreditev oziroma podaljšanje pripora v skladu z drugim odstavkom 20. člena Ustave ne pomeni kršitve 27. člena Ustave. Iz izpodbijanih sklepov v nobenem delu ne izhaja, da bi sodišča podaljševanje pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti utemeljevala z gotovostjo, da je pritožnik storil očitano mu kaznivo dejanje.
Geslo:
Pripor.

Ponovitvena nevarnost.

Odreditev in trajanje pripora.

Domneva nedolžnosti.

Varstvo osebne svobode.

Pravica do sodnega varstva.
Pravna podlaga:
Ustava, 19., 20., 23. in 27. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 3. tč. 2. odst. 201., 207. čl. Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
8. 8. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21732
Up-490/02-5
14. 10. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. Z. ob V., trenutno v priporu v ZPKZ U. T., na seji senata dne 1. oktobra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 188/2002 z dne 4. 7. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 635/2002 z dne 6.6. 2002 in s sklepom senata Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 173/2002 z dne 24. 5. 2002 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Zoper pritožnika je pred Okrožnim sodiščem v Murski Soboti v teku kazenski postopek zaradi kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po drugem v zvezi s prvim odstavkom 196. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ). Pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bilo kot neutemeljena zavrnjena zahteva za varstvo zakonitosti zoper pravnomočni sklep o podaljšanju pripora. Z njim je bil zoper pritožnika po vložitvi obtožnice podaljšan pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP). V ustavni pritožbi zatrjuje kršitev 19. člena (varstvo osebne svobode) in 20. člena (odreditev in trajanje pripora) Ustave, smiselno zatrjuje kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja v zvezi z prekoračitvijo razumnega časa trajanja pripora (23. člena Ustave) ter kršitev 27. člena Ustave (domneva nedolžnosti). Pritožnik Ustavnemu sodišču predlaga, naj mu pripor odpravi, podrejeno pa naj mu odredi hišni pripor oziroma javljanje na policijski postaji.
2. Pritožnik v ustavni pritožbi navaja okoliščine, ki naj bi utemeljevale odpravo pripora in njegovo nadomestitev s hišnim priporom ali javljanjem na policijski postaji. Navaja, da kaznivega dejanja, ki ga je obtožen, ni storil. V izpodbijanih odločbah naj bi tudi ne bili navedeni razlogi, ki bi utemeljevali realno nevarnost ponovitve nekega specifičnega kaznivega dejanja in opravljena presoja dopustnosti posega v njegovo osebno svobodo (sorazmernost). Od storitve domnevnega kaznivega dejanja do odvzema prostosti naj bi poteklo devet mesecev, imel naj bi službo, ki naj bi ga še vedno čakala. Pritožnik se sprašuje, kako je moglo sodišče oceniti njegovo prejšnje življenje, ko pa o tem ni imelo nobenega podatka. Nadalje pritožnik meni, da sodišča v obrazložitvi izpodbijanih sklepov navajajo dejstva, ki ne držijo (da naj bi storil kaznivo dejanje na širšem območju Republike Slovenije, Avstrije ter Bosne in Hercegovine, da je slabega premoženjskega stanja). Po mnenju pritožnika pripor traja nerazumno dolgo, sodišča pa naj bi na zadevi ne delala. V zvezi s tem navaja, da je že dne 30. 4. 2002 vložil predlog za izločitev okrožnega državnega tožilca in albuma fotografij (odgovora naj še ne bi dobil), dne 12. 2. 2002 naj bi vložil predlog za zaslišanje priče, ki je tuj državljan (tudi o tem naj bi sodišče še ne odločilo). Soobtožena naj bi v mesecu avgustu rodila, zaradi izločitve sodnice naj bi se glavna obravnava začela znova, kar naj bi zadevo samo še podaljšalo. V priporu naj bi bil od 11. 12. 2000, obtožnica naj bi bila vložena dne 8. 6.
2001. Pritožnik meni, da je imelo sodišče (glede na datum vložitve obtožnice) dovolj časa, da bi zadevo, ki po njegovem videnju ni tako obširna, zaključilo. Iz obrazložitve izpodbijanih odločb naj bi izhajalo tudi, da sodišče prejudicira obstoj njegove krivde za storitev kaznivega dejanja, čeprav mu še ni bila izrečena obsodilna sodba. Pritožnik končno navaja, da izvrševanje pripora ni preveč prijetno in predstavlja zanj pravo duševno mučenje, jemati naj bi moral tudi pomirjevala, da se sploh lahko udeleži obravnav.
B.
3. Z navajanjem okoliščin, ki naj bi utemeljevale odreditev hišnega pripora ali javljanje na policijski postaji, ter s tem, da kaznivega dejanja ni storil, sodišča pa naj bi napačno presodila obstoj okoliščin ter pogojev in razlogov za podaljšanje pripora, pritožnik izpodbija pravilnost ugotovitve dejanskega stanja, pravno presojo sodišča in zmotno uporabo prava. Ustavno sodišče je v svojih odločitvah o ustavnih pritožbah že večkrat poudarilo, da ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ni pristojno presojati pravilnosti ugotovitev dejanskega stanja ter uporabe prava samih po sebi. Po ustaljeni ustavnosodni presoji se Ustavno sodišče pri odločanju o ustavni pritožbi omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču (tako že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998, OdlUS VII, 118).
4. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. ZKP v 3. točki drugega odstavka 201. člena določa, da se sme pripor odrediti, če teža, način storitve ali okoliščine, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, in njene osebne lastnosti, prejšnje življenje kažejo na nevarnost, da bo ponovila kaznivo dejanje, dokončala poskušeno kaznivo dejanje ali storila kaznivo dejanje, s katerim grozi.
5. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) in v drugih odločitvah o pripornih zadevah opredelilo pogoje, pod katerimi je dopusten poseg v osebno svobodo posameznika. Po stališču Ustavnega sodišča mora sklepanje sodišča o obstoju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti temeljiti na konkretnih okoliščinah, iz katerih je mogoče napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da obstaja realna nevarnost, da bo obdolženec ponovil določeno specifično kaznivo dejanje. Sodišče mora nadalje ugotoviti, da obstoji nevarnost ponavljanja takšnega dejanja, ki pomeni ogrožanje varnosti ljudi. Nato pa mora ob uporabi načela sorazmernosti presoditi, ali je pripor neogibno potreben za dosego cilja (odvrnitev ponovitvene nevarnosti) ali pa je ta cilj mogoče doseči tudi z odreditvijo katerega od milejših ukrepov.
6. Iz obrazložitve izpodbijanih odločb je po presoji Ustavnega sodišča razvidno, da so sodišča o podaljšanju priporu odločala in sprejela svoje odločitve v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji in v skladu s kriteriji, ki jih je postavilo Ustavno sodišče. O obstoju ponovitvene nevarnosti so sklepala na podlagi teže kaznivega dejanja, do katere so se opredelila. Upoštevala so način storitve dejanja, da je šlo za organizirano skupino (torej storitev kaznivega dejanja v kvalificirani obliki), ki je delovala na območju več držav. Sodišča so ob vsem tem utemeljeno upoštevala tudi dejstvo, da naj bi pritožnik prepeljal 60 kg heroina. Te upoštevane in obrazložene okoliščine so tudi po mnenju Ustavnega sodišča takšne, da opravičujejo sklep o obstoju ponovitvene nevarnosti. Zgolj navedbe pritožnika, da je od storitve domnevnega kaznivega dejanja do aretacije preteklo 9 mesecev ne morejo vzbuditi dvoma v obstoj ponovitvene nevarnosti. Sklepanju sodišč o obstoju posebnih (subjektivnih) okoliščin primera tudi ni moč odreči razumne presoje. Te ne morejo izpodbiti niti zatrjevanja pritožnika, da ga čaka služba in da ni slabega premoženjskega stanja. Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijanih odločb, so sodišča na podlagi zagovora pritožnika, da je storil kaznivo dejanje zaradi finančnih težav in v povezavi s samo težo kaznivega dejanja, utemeljeno sklepala o realni možnosti ponovitve specifičnega kaznivega dejanja. Ustavno sodišče do tega, glede na navedeno, nima pomislekov, pritožnik česa drugega tudi ni izkazal. Katere okoliščine od večih podanih sodišče šteje za odločilne, je stvar presoje sodišča, ki ni vezano na nobena posebna dokazna pravila. Glede presoje, kakšna stopnja verjetnosti mora biti izkazana za realno ponovitev kaznivega dejanja, se Ustavno sodišče sklicuje na svoje stališče v sklepu št. Up-205/95 z dne 9. 4. 1996 (OdlUS V, 212), po katerem za presojo nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj, ki predstavljajo hudo ogrožanje varnosti ljudi, zadostuje za odreditev pripora nižja stopnja verjetnosti ponovitve kaznivega dejanja, kot v primerih, ko varnost ljudi ni tako hudo ogrožena. Pritožniku se namreč očita kaznivo dejanje nedovoljene proizvodnje in prometa z mamili, konkretno naj bi šlo kar za 60 kg heroina, ki je nedvomno zelo nevarno mamilo za zdravje in življenje ljudi. Pri tako hudem kaznivem dejanju je ob izkazani realni nevarnosti ponovitve tega kaznivega dejanja tudi po presoji Ustavnega sodišča pripor zoper pritožnika neogibno potreben za varnost ljudi. Iz obrazložitve vseh izpodbijanih odločb je razvidno, da so sodišča glede na naravo in način storitve kaznivega dejanja ter dovolj prepričljivo ugotovljeno nevarnost ponavljanja istovrstnih kaznivih dejanj tudi utemeljeno sklepala, da je pripor neogibno potreben za varnost ljudi in da ga ni mogoče nadomestiti z milejšim ukrepom.
7. Ker so sodišča pri odločanju o podaljšanju pripora presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo, in svojo presojo razumno obrazložila, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave. Zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
8. Tudi v primeru, ko sodišče v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji presodi, da obstoji priporni razlog ponovitvene nevarnosti, je treba ugotoviti, da po poteku določenega časa pripora ni več mogoče podaljševati le na tej podlagi. Rok dveh let od vložitve obtožnice, ki ga je določil ZKP v petem odstavku 207. člena, ne pomeni, da pred njegovim iztekom ni mogoče utemeljeno zastaviti vprašanja, ali pripor traja razumno dolgo.
Ustavno sodišče je že v odločbi št. Up-123/95 z dne 6. 10. 1995 (OdlUS IV, 135) sprejelo stališče do tega, kako je treba razlagati določbo petega odstavka 207. člena ZKP, po kateri lahko po vložitvi obtožnice pripor traja največ dve leti. Na te razloge se tudi v tej zadevi v celoti sklicuje.
9. Po določbi prvega odstavka 23. člena Ustave ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja zagotavlja posamezniku, da bo lahko v razumnem času s sodnim varstvom uveljavil svojo pravico. Na kazenskem področju pa zagotavlja posamezniku, zoper katerega je bil uveden kazenski postopek, da bo ta v razumnem roku končan s pravnomočno odločitvijo sodišča. S tem bo posameznik rešen bremena negotovosti in posledic, ki jih ima zanj uvedeni kazenski postopek. Med možnimi posledicami pa je vsekakor najhujša prav ta, da je zoper njega lahko odrejen pripor. Ustavno sodišče je že v odločbi št. Up-155/95 z dne 5. 12. 1996 (OdlUS V, 190) zavzelo stališče, da 23. člen Ustave vsebinsko pokriva tudi trajanje pripora.
10. Pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja je zagotovljena ne glede na to, ali je posamezniku v času kazenskega postopka odvzeta prostost ali ne. Vendar pa je treba upoštevati, da pomeni pripor poseg v ustavno pravico do osebne svobode, urejeno v 19. členu Ustave. Zato so kriteriji za presojo razumnega časa, v katerem mora biti izdana sodba, v primerih, ko je obdolženec v priporu, strožji. Kriterije, pod katerimi je treba presojati trajanje pripora, je Ustavno sodišče postavilo prav tako v odločbi št. Up-155/95. Nanje se v celoti sklicuje tudi v tej zadevi. Če namreč glede na okoliščine kazenskega postopka in ravnanje obdolženca v kazenskem postopku ni zagotovljeno hitro postopanje vseh organov, ki sodelujejo v kazenskem postopku, obravnavana pravica zagotavlja tudi, da se pripornik po preteku časa, ki ga je še mogoče označiti kot razumen čas, izpusti in da se brani obtožbe s prostosti.
11. Po pregledu izpodbijanih sodnih odločb Ustavno sodišče ugotavlja, da tudi pritožnikov očitek nerazumnega trajanja pripora in z njim povezanih kršitev ustavnih pravic ni utemeljen. 12. Ustavno sodišče je pritožnikov očitek nerazumno dolgega trajanja pripora presojalo v časovnem okviru od njegove odreditve pa do sprejema sodnih odločitev, ki jih pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija. Pritožnik je v priporu od 11. 12. 2000. Ob izdaji izpodbijanih sklepov (4. 7. 2002) je bil v priporu nekaj manj kot 19 mesecev. Obtožnica je bila vložena dne 8. 6. 2001, torej nekaj manj kot 6 mesecev od odreditve pripora. Zoper nekajkratne odločitve sodišč je pritožnik vlagal tudi vsa pravna sredstva (trikrat že ustavno pritožbo). Iz izpodbijanih odločb (in tudi ocene Ustavnega sodišča, ki je že ob reševanju pritožnikove ustavne pritožbe št. Up-409/01 vpogledalo spis Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. K 104/2001) izhaja, da gre za zahtevno zadevo (10 obtožencev), tako po dejanski kot pravni (zlasti glede dokaznega postopka) plati. Ob vložitvi ustavne pritožbe je tekel zoper pritožnika dvajseti mesec pripora. Iz izpodbijanih odločb tudi izhaja, da sodišče redno opravlja procesna dejanja, da je dne 27. in 28. 2. 2002, 21. 3. 2002 ter 3. in 4. 4. 2002 opravilo glavno obravnavo in je zaradi obširnosti zadeve še ni zaključilo (stran 2 obrazložitve prvostopenjskega sklepa).
13. Objektivni razlog za trajanje postopka je nedvomno predvsem v tem, da gre za obsežno kazensko zadevo, v kateri je deset obtoženih. Predmet obtožbe je kaznivo dejanje, ki ga je zakonodajalec uvrstil med težja in družbi nevarna dejanja. Po presoji navedenega v točki 12 obrazložitve tega sklepa, Ustavno sodišče meni, da zaenkrat še ni mogoče ugotoviti, da sodišča glede na naravo zadeve ne bi delala dovolj hitro in da bi pripor trajal nerazumno dolgo. Zato tudi ni mogla biti kršena pritožnikova pravica iz 23. člena Ustave.
14. Prav tako Ustavno sodišče zavrača pritožnikov smiselni očitek kršitve domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave. Po navedeni ustavni določbi velja tisti, ki je obdolžen kaznivega dejanja, za nedolžnega, dokler njegova krivda ni ugotovljena s pravnomočno sodbo. Vendar domneva nedolžnosti nima absolutnih
materialnopravnih učinkov, saj je Ustava sama v prvem odstavku 20. člena določila možnost poseganja v človekovo pravico do osebne svobode že na podlagi utemeljenega suma, da je določena oseba storila kaznivo dejanje, in ne šele na podlagi pravnomočne sodbe. V izpodbijanih odločbah so sodišča jasno navedla, da je pritožnik obtožen storitve kaznivega dejanja. Da bi sodišča z gotovostjo trdila, da je storil očitano mu kaznivo dejanje, pa ni zaslediti. Zgolj pritožnikova razlaga obrazložitve sodišč v izpodbijanih sklepih te kršitve ne utemeljuje. Zato za kršitev 27. člena Ustave očitno ne gre.
15. Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
16. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer