Up-280/00
Natisni
Opravilna št.:
Up-280/00
Datum odločitve:
18. 9. 2001
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2001:Up.280.00
Akt:
Ustavna pritožba A. A., s. p., Livarna in orodjarna, Ž. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 337/97 z dne 30. 3. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 1521/98 z dne 1999 in sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani II P 468/97 z dne 1. 6. 1998
Izrek:
Ustavna pritožba A. A., s. p., Livarna in orodjarna, Ž. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 337/97 z dne 30. 3. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 1521/98 z dne 1999 in sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani II P 468/97 z dne 1. 6. 1998 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
V sporu pritožnice odločala tri z zakonom ustanovljena sodišča, ki so pri sprejemanju odločitev izhajala iz navedb pritožnice in se do njih tudi opredelila ter svoje odločitve obrazložila. Torej ni šlo za to, da bi sodišča odklanjala sodno pristojnost v nasprotju s 23. členom Ustave. Tuje pravne ureditve, na katere se sklicuje pritožnica, v obravnavanem postopku ne morejo biti pravno relevantne. Pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave ne daje pravice do točno določene oblike sodnega varstva, kot to smiselno uveljavlja pritožnica. Zato je očitek kršitve pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave) neutemeljen.
Pritožnica tudi napačno razume pomen nekaterih ustavnih pravic, to je pravice do zasebne lastnine po 33. členu Ustave, pravice do zdravega življenjskega okolja po 72. členu Ustave in pravice do svobodne gospodarske pobude po 74. členu Ustave. Po ustaljeni praksi Ustavnega sodišča (glej npr. odločbo št. Up-414/99 z dne 12. 7. 2001, Uradni list RS št. 64/01) tudi morebitna napačna odločitev sodišča v premoženjskem sporu sama po sebi praviloma še ne pomeni posega v ustavnopravno varovano pravico do zasebne lastnine, enako pa velja tudi glede drugih ustavnih pravic.
Takšnih kršitev zakona pritožnica sodišču niti ne očita, zato v tej ustavni pritožbi tudi s sklicevanjem na kršitev ustavnih pravic iz 33., 72. in 74. člena Ustave ni mogla uspeti.
Sodišča so odločitve oprla na ustrezne določbe zakonov ter jih obrazložila z argumenti, ki jih v pravni znanosti uveljavljene metode razlage zakonov tudi dopuščajo. Po oceni Ustavnega sodišča razlaga uporabljenih zakonskih določb ni brez razumne podlage in torej ni arbitrarna. Za kršitev 22. člena Ustave bi lahko šlo tudi, če bi Vrhovno sodišče z izpodbijano sodbo odločilo napak in drugače, kot sicer redno v podobnih ali enakih zadevah. Vendar pritožnica nasprotja z uveljavljeno sodno prakso ne zatrjuje.
Geslo:
Enako varstvo pravic.

Pravica do sodnega varstva.

Pravica do zasebne lastnine in dedovanja.

Zdravo življenjsko okolje.

Podjetništvo.

Nedovoljeni posegi v prostor.

Odstranitev objekta.
Pravna podlaga:
Ustava, 22., 1. odst. 23., 33., 72., 74., 6. al. 1. odst. 160. čl. Zakon o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (ZTLR), 5. čl.

Zakon o obligacijskih razmerjih (ZOR), 156. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
27. 7. 2000
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US20982
Up-280/00
18. 9. 2001
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A., s. p., Livarna in orodjarna, Ž., ki jo zastopa B. B., odvetnica v Z., na seji senata dne 18. septembra 2001
s k l e n i l o:
Ustavna pritožba A. A., s. p., Livarna in orodjarna, Ž. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 337/97 z dne 30. 3. 2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 1521/98 z dne 1999 in sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani II P 468/97 z dne 1. 6. 1998 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnica ni uspela z zahtevkom, da se sosedu odstrani nelegalno zgrajeni stanovanjski del objekta. Zahtevek za odstranitev objekta je oprla na 5. člen Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 6/80 in nasl. - v nadaljevanju ZTLR) in 156. člen Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - v nadaljevanju ZOR).
Pritožnica navaja, da je sosed brez dovoljenj nadzidal delavnico in zgradil stanovanjski blok, ki ogroža njeno nepremičnino, saj objekt nima urejene kanalizacije (neustrezna greznica po priloženem mnenju izvedenke zahteva ukrepanje), ni grajen protipotresno in nima urejenih odtokov za meteorne vode, zato se te zlivajo na zemljišče pritožnice. Nadalje naj bi objekt ne imel funkcionalnega zemljišča, zato stanovalci uporabljajo zemljišče pritožnice, sama pa ne more izvrševati služnosti, ki jo ima na zemljišču investitorja. Zaradi pomanjkanja funkcionalnega zemljišča naj bi bila tudi cisterna s kurilnim oljem nameščena kar na terasi zgradbe. Stanovalci objekta naj bi pritožnico nadlegovali, tako da živi v stalnem strahu pred njimi. Pritožnica naj bi na tem območju že 25 let legalno opravljala livarsko dejavnost, ki jo je treba izvajati 24 ur dnevno, sedaj pa naj bi svoje nepremičnine ne mogla normalno uporabljati. Urbanistični inšpektor naj bi izdal več odločb, vendar rušenja objekta ni odredil. Sodišče prve stopnje naj bi njen tožbeni zahtevek zavrnilo, čeprav naj bi ne izvedlo vseh dokazov in se opredelilo do vseh pomembnih okoliščin. Višje in Vrhovno sodišče sta vloženi pravni sredstvi zavrnili.
2. Pritožnica navaja, da so sodišča zavzela stališče, da v pristojnost inšpekcij ne morejo posegati, in jo napotila na upravno pot, čeprav lahko inšpektor ukrepa samo po uradni dolžnosti in ne na zahtevo stranke. Pritožnica naj bi imela zagotovljeno varstvo lastninske pravice samo v pravdi, vendar so sodišča zavzela stališče, da obstajajo drugi načini za odpravo kršitev pritožničine lastninske pravice. Pritožnica takšnemu stališču sodišč oporeka in pojasnjuje razloge, ki povzročajo pravno in dejansko nezmožnost ter neprimernost drugih načinov za odpravo kršitev lastninske pravice. Te razloge pritožnica v vlogi izčrpno navaja in naj bi se nanašali predvsem na: pomanjkanje prostora (funkcionalnega zemljišča); okoliščine, da investitor ne spoštuje izdanih odločb in gradi brez dovoljenj; na dejstvo, da popravilo strehe ali sprememba namembnosti objekta terja izdajo dovoljenj, ki jih ni mogoče pridobiti; na dejstvo, da popravilo greznice terja založitev zneska, investitor pa nima premoženja, saj je na njegovi nepremičnini hipoteka. Pritožnica meni, da je v pravdi treba določiti primeren ukrep, ki je lahko samo odstranitev nelegalno zgrajenega dela objekta. Njen položaj naj bi bil nevzdržen, saj investitor, ki gradi stanovanja za trg in jih nemoralno prodaja, pri tem krši številne predpise na škodo sosedov, kupcev stanovanj, varstva okolja, javnega interesa in proračuna.
3. Sodišča naj bi pri odločanju zavzela napačno stališče, da kršitev javnopravnih predpisov kršitvi pritožničine lastninske pravice ne daje nobene teže. Takšno stališče naj bi Vrhovno sodišče očitno zavzelo v nekem drugačnem konkretnem primeru.
Urbanistični predpisi naj bi po mnenju pritožnice, s tem ko določajo namembnosti in zmogljivosti objektov na določenem območju, urejali tudi dopustne vplive na sosednje nepremičnine.
Urbanistični predpisi naj bi varovali tudi pravice lastnikov sosednjih nepremičnin. Upravni organ naj bi v postopku izdaje potrebnih dovoljenj za gradnjo vabil sosede le v primeru, če so prizadete njihove pravice in osebne koristi. Upravni organ naj bi po urbanističnih predpisih zato vedno presojal, ali je predvidena gradnja v skladu z interesi sosedov. Gradnje v nasprotju z interesi sosedov naj bi upravni organ ne dovolil in se pri tem nikoli ne sklicuje na stvarnopravne ali obligacijskopravne predpise. Sodišča naj bi preširoko varovala lastninsko pravico, ker ne upoštevajo gradnje v nasprotju z urbanističnimi predpisi, zato preozko razlagajo 5. člen ZTLR in 156. člen ZOR.
4. Pritožnica prilaga in pojasnjuje nemško pravno ureditev, po kateri naj bi imele tretje osebe možnost v upravnem sporu iztožiti izdajo odločbe o odstranitvi objekta, če so prizadete njihove pravice. Lastnik lahko tudi v pravdi zahteva odstranitev objekta, če ta v nasprotju z javnopravnimi predpisi vpliva na njegovo nepremičnino. Že po rimskem pravu naj bi bil dopusten odstranitveni zahtevek v primeru, da grozi škoda. Posledice pravne ureditve pri nas naj bi bile skaženost prostora in številni spori, ob tem pa so inšpekcijski organi neučinkoviti. Po mnenju pritožnice gre za neurejeno pravno področje, ki ne zagotavlja zadostnega varstva njene lastninske pravice.
5. Iz navedb in zatrjevanj pritožnice izhaja predvsem njeno nestrinjanje s pravnimi stališči, ki so jih zavzela sodišča v izpodbijanih sodbah. Napačna uporaba materialnega prava naj bi po mnenju pritožnice pripeljala do kršitve njene lastninske pravice (33. člen Ustave), s tem pa tudi do kršitve pravice do učinkovitega sodnega varstva (23. člen Ustave). Kršena naj bi bila tudi njena pravica do zdravega življenjskega okolja (72. člen Ustave) in pravica do svobodne gospodarke pobude (74. člen Ustave).
B.
6. Ustavno sodišče se v postopku ustavne pritožbe ne more spuščati v presojo materialnopravne pravilnosti izpodbijanih odločitev in v dokazno oceno sodišč. Ustavno sodišče namreč ni nadaljnja instanca rednega sojenja. Skladno s šesto alineo prvega odstavka 160. člena Ustave presoja Ustavno sodišče v postopku ustavne pritožbe le, ali so bile z izpodbijanimi akti pritožnici kršene človekove pravice in temeljne svoboščine.
7. Prvi odstavek 23. člena Ustave določa, da ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Drugi odstavek citirane določbe daje tako imenovano pravico do zakonitega sodnika. Ne drži pritožničino zatrjevanje, da so jo sodišča s tem, ko so ugotovila, da nekateri izmed njenih razlogov sodijo v upravno pristojnost, napotila na upravno pot oziroma da so ji s tem odrekla sodno pristojnost. S tem, da je za odločanje o posamezni pravici določena upravna pot in ne neposredno varstvo, namreč pravica iz 23. člena Ustave ne more biti kršena, saj je zoper odločitev v upravnem postopku zagotovljeno sodno varstvo v upravnem sporu. Iz izpodbijanih odločb je razvidno, da so v sporu pritožnice odločala tri z zakonom ustanovljena sodišča, ki so pri sprejemanju odločitev izhajala iz navedb pritožnice in se do njih tudi opredelila ter svoje odločitve obrazložila. Torej ni šlo za to, da bi sodišča odklanjala sodno pristojnost v nasprotju s 23. členom Ustave. Tuje pravne ureditve, na katere se sklicuje pritožnica, v obravnavanem postopku ne morejo biti pravno relevantne. Pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave ne daje pravice do točno določene oblike sodnega varstva, kot to smiselno uveljavlja pritožnica.
Zato je očitek kršitve pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave) neutemeljen. Pritožnica tudi navaja, da sodišče prve stopnje ni izvedlo vseh dokazov in se opredelilo do vseh pomembnih okoliščin. Iz vsebine ustavne pritožbe pa je razvidno, da gre pri tem zgolj za pritožničino nestrinjanje z odločitvijo sodišč glede materialnopravne presoje njenega tožbenega zahtevka, zato pritožnici tudi ni mogla biti kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
8. Pritožnica zatrjevano napačno uporabo materialnega prava utemeljuje tudi z navajanjem, da gre v njenem primeru za neurejeno pravno področje, v katerem nima zagotovljenega varstva lastninske pravice. Ta pravna ureditev naj bi imela za posledico skaženost prostora, povzročala naj bi številne spore in dopuščala neučinkovitost inšpekcij. Pritožnica s tem utemeljuje prizadetost z gradnjo na sosednjem zemljišču z javno koristjo in hkrati zatrjuje poseg v svojo civilnopravno sfero. Svoj tožbeni zahtevek je oprla na 5. člen ZTLR in 156. člen ZOR, sodiščem pa pri razlagi citiranih določb očita preširoko varstvo investitorjeve lastninske pravice ter preozko varstvo svoje lastninske pravice. Gre za to, da sodišča po določbah, na katere je pritožnica oprla svoj zahtevek, niso presodila v njeno korist. Ustavno sodišče v postopku ustavne pritožbe tudi ne odloča o tem, kako je treba razlagati posamezne določbe ZTLR in ZOR. Razlaga navedenih določb ter institutov stvarnega in obligacijskega prava je naloga rednih sodišč. Poenotenje sodne prakse glede navedenih vprašanj uporabe zakona je naloga Vrhovnega sodišča, naloga Ustavnega sodišča ob presoji ustavne pritožbe je zgolj preveriti, ali s to razlago sodišča navedenim določbam in institutom niso dala vsebine, ki bi bila nesprejemljiva z vidika kake ustavne pravice. Vrhovno sodišče je pojasnilo, da pritožnica uveljavlja tožbeni zahtevek na več dejanskih razlogih, med katerimi nekateri spadajo v okvir upravnega postopka. Istočasno je ugotovilo, da tudi če bi bile vse okoliščine, ki jih navaja pritožnica, res podane, ne bi utemeljevale njenega zahtevka. V obravnavanem primeru se namreč ponuja vrsta manj drastičnih ukrepov, ki jih Vrhovno sodišče tudi primeroma našteva. Odstranitev vira nevarnosti je ukrep subsidiarne narave, ki se uporabi samo v primeru, ko ni druge možnosti za preprečitev grozeče škode. Kaznovalni moment pri tem ne pride v poštev. Neskladnost gradnje z urbanističnimi predpisi ne more biti sama zase podlaga za odstranitev objekta. Nadzidek in prizidek sama po sebi tudi nista vir nevarnosti. Po navedenem ne drži tudi pritožničino zatrjevanje, da sodišča sploh niso upoštevala javnopravnih predpisov, zlasti urbanističnih aktov, kolikor ti lahko vplivajo na uporabo določb, na katere je oprla svoj tožbeni zahtevek. Vsebini obrazložitve sodišča pa hkrati ni mogoče očitati neskladnosti z Ustavo. Zgolj dejstvo, da pritožnica v sodnem postopku ni uspela z zahtevkom za odstranitev objekta, še ne pomeni kršitve katerekoli človekove pravice ali temeljne svoboščine, ki jih zagotavlja Ustava.
9. Pritožnica tudi napačno razume pomen nekaterih ustavnih pravic, to je pravice do zasebne lastnine po 33. členu Ustave, pravice do zdravega življenjskega okolja po 72. členu Ustave in pravice do svobodne gospodarske pobude po 74. členu Ustave. Po ustaljeni praksi Ustavnega sodišča (glej npr. odločbo št. Up-414/99 z dne 12. 7. 2001, Uradni list RS št. 64/01) tudi morebitna napačna odločitev sodišča v premoženjskem sporu sama po sebi praviloma še ne pomeni posega v ustavnopravno varovano pravico do zasebne lastnine, enako pa velja tudi glede drugih ustavnih pravic. Za izkazanost kršitve ustavne pravice torej v ustavni pritožbi ne zadošča izkaz, da naj bi bila sodba, ki posega v te pravice, v nasprotju z zakonom. Za kršitev ustavne pravice gre praviloma le v primeru, če je sodišče oprlo odločitev na kakšno pravno stališče, ki je z vidika posamezne ustavne pravice nesprejemljivo. Povedano še drugače: tudi morebiti napačna odločitev sodišč v civilnem sporu bi pomenila kršitev ustavne pravice pritožnice (še)le, če bi temeljila na takšni razlagi zakona, katere vsebine ne bi mogel uveljaviti niti zakonodajalec - ne da bi pri tem sam kršil Ustavo. Takšnih kršitev zakona pritožnica sodišču niti ne očita, zato v tej ustavni pritožbi tudi s sklicevanjem na kršitev ustavnih pravic iz 33., 72. in 74. člena Ustave ni mogla uspeti.
10. Če gre zgolj za očitek nepravilne uporabe materialnega ali procesnega prava, ki na raven človekovih pravic in svoboščin ne posega, bi Ustavno sodišče kvečjemu lahko presojalo, ali so izpodbijane odločbe očitno napačne ter brez razumne pravne obrazložitve. V tem primeru bi lahko šlo za kršitev enakega varstva pravic po 22. členu Ustave, ki vključuje tudi prepoved sodniške samovolje oz. arbitrarnosti. Takšnih pomanjkljivosti pa izpodbijanim odločbam ni mogoče očitati. Sodišča so odločitve oprla na ustrezne določbe zakonov ter jih obrazložila z argumenti, ki jih v pravni znanosti uveljavljene metode razlage zakonov tudi dopuščajo. Po oceni Ustavnega sodišča razlaga uporabljenih zakonskih določb ni brez razumne podlage in torej ni arbitrarna. Za kršitev 22. člena Ustave bi lahko šlo tudi, če bi Vrhovno sodišče z izpodbijano sodbo odločilo napak in drugače, kot sicer redno v podobnih ali enakih zadevah. Vendar pritožnica nasprotja z uveljavljeno sodno prakso ne zatrjuje.
11. Ker glede na navedeno očitno ne gre za zatrjevane kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alinee drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - ZUstS) v sestavi: predsednik senata dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam-Lukić. Predsednik senata
dr. Lojze Ude