Up-275/00
Natisni
Opravilna št.:
Up-275/00
Datum odločitve:
26. 3. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.275.00
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 227/99 z dne 18. 4. 2000 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 56/98 z dne 7. 5. 1999 in s sodbo in sklepom Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. I Pd 3903/94 z dne 16. 9. 1997
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 227/99 z dne 18. 4. 2000 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 56/98 z dne 7. 5. 1999 in s sodbo in sklepom Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. I Pd 3903/94 z dne 16. 9. 1997 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa zavrže. Pritožnik nosi sam svoje stroške postopka.
Evidenčni stavek:
Vrhovno sodišče se je kljub nepravilnemu stališču, da o reviziji zoper odločitev Višjega sodišča o nedovolitvi obnove postopka ne bo odločalo, ker se pritožnik zoper to odločitev ni pritožil, do vseh ključnih vprašanj, od katerih je odvisna pravilnost takšne odločitve Višjega sodišča, vendarle opredelilo. Zato je pritožnikov očitek, da Vrhovno sodišče ni odločilo o njegovih revizijskih ugovorih v zvezi z odločitvijo Višjega sodišča o nedovolitvi obnove postopka, ki bi sicer lahko bil relevanten z vidika kršitve 22. člena Ustave, neutemeljen.
Geslo:
Sodniška samovolja.

Materialna izčrpanost.

Načelo enakosti pred zakonom.

Stroški postopka pred Ustavnim sodiščem.

Načela pravne in socialne države.

Uresničevanje in omejevanje pravic.

Pravica do sodnega varstva.

Pravica do pravnega sredstva.
Pravna podlaga:
Ustava, 2., 15., 22., 23., 25. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 34., 1. odst. 51., 2. al. 1. odst. in 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
25. 7. 2000
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21308
Up-275/00-9
26. 3. 2002
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa mag. B. B., odvetnik z Z., na seji senata dne 26. marca 2002
s k l e n i l o:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 227/99 z dne 18. 4. 2000 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 56/98 z dne 7. 5. 1999 in s sodbo in sklepom Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. I Pd 3903/94 z dne 16. 9. 1997 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa zavrže. 2. Pritožnik nosi sam svoje stroške postopka.
O b r a z l o ž i t e v
1. Pritožniku je bil v letu 1992 izrečen disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja zaradi kršitve prepovedi konkurenčnega delovanja. Njegov zahtevek za razveljavitev disciplinskih odločb in plačilo denarnih terjatev je bil v letu 1993 pravnomočno zavrnjen, v letu 1994 pa je pritožnik vložil predlog za obnovo postopka. Predlog je utemeljeval s tem, da je pridobil nov dokaz, iz katerega naj bi izhajalo, da je bil pravilnik tožene stranke (pritožnikov delodajalec) prirejen za potrebe vodenja disciplinskega postopka proti njemu, tako da je bila vanj naknadno vnesena očitana mu kršitev. Ob upoštevanju tega dokaza v prvem postopku bi lahko bila zanj izdana ugodnejša odločba. Sodišče prve stopnje je predlogu ugodilo, ob ponovnem odločanju o zadevi pa pritožnikov tožbeni zahtevek znova zavrnilo. Višje sodišče je odločbo sodišča prve stopnje spremenilo, tako da je predlog za obnovo postopka zavrnilo. Pri tem je štelo, da tudi ob upoštevanju novega dokaza za pritožnika ne bi mogla biti izdana ugodnejša odločba, saj bi mu bil lahko, četudi bi bilo v prvotnem postopku znano, da določba pravilnika tožene stranke o kršitvi konkurenčne prepovedi v času storitve pritožniku očitane kršitve ni veljala, enak ukrep izrečen tudi neposredno na podlagi zakona. Vrhovno sodišče je pritožnikovo revizijo zavrnilo. Zoper sodbo Vrhovnega sodišča vlaga pritožnik ustavno pritožbo.
2. V ustavni pritožbi pritožnik uvodoma zatrjuje kršitev pravic iz 22., 23., in 25. člena Ustave. Ob tem navaja, da mu je bila pravica do učinkovitega pravnega sredstva kršena že samo s tem, ko je Vrhovno sodišče o tem, da naj sodišče prve stopnje nadaljuje s postopkom za obnovo postopka, odločilo z dopisom, zoper katerega se pritožnik ni imel možnost pritožiti. Takšno ravnanje je imelo za posledico tudi, da mu je bila zlasti v postopku pred Vrhovnim sodiščem kršena tudi pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja. Kršitev pravic iz 22. in 23. člena Ustave vidi tudi v tem, da Vrhovno sodišče ni odločilo o njegovi reviziji zoper odločitev Višjega sodišča o zavrnitvi predloga za obnovo postopka, prav tako pa tudi ne o priglašenih revizijskih stroških. V sodbi se tudi ni opredelilo do zatrjevanih kršitev iz predhodnih postopkov. V nadaljevanju ustavne pritožbe pritožnik smiselno zatrjuje, da naj bi mu bile s tem, ko so se sodišča oprla na določbo prvega odstavka 7. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - v nadaljevanju ZDR), po kateri za kršitev konkurenčne prepovedi zadostuje že možnost vpliva prepovedanega ravnanja delavca na interese delodajalca, kršene njegove pravice iz 2., 15. , 49. in 74. člena Ustave.
Navaja še, da mu delovno razmerje na podlagi določb prvega in drugega odstavka 7. člena ZDR ni moglo prenehati, saj sta bili ti določbi z odločbo Ustavnega sodišča razveljavljeni. Vrhovnemu sodišču tudi očita, da pri odločanju ni upoštevalo načela individualizacije disciplinske sankcije.
3. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v delovnih sporih in ne presoja samih po sebi kršitev pri ugotavljanju dejanskega stanja ter pri uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče ustavno pritožbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Takšnih kršitev pa pritožnik ni izkazal.
4. Pritožnikov očitek, da Vrhovno sodišče ni odločilo o stroških revizijskega postopka, nima podlage v izpodbijani sodbi. Iz izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča izhaja, da je Vrhovno sodišče o priglašenih revizijskih stroških pritožnika odločilo (v odločitvi, da se revizija zavrne, je vsebovana tudi odločitev o stroških postopka), to svojo odločitev pa je tudi obrazložilo (zadnji odstavek na četrti strani izpodbijane sodbe). Tudi glede pritožnikovega očitka, da se Vrhovno sodišče ni opredelilo do njegovih revizijiskih ugovorov v zvezi z odločitvijo Višjega sodišča o nedovolitvi obnove postopka, ki bi sicer lahko bil relevanten z vidika kršitve 22. člena Ustave, po katerem se mora sodišče opredeliti do vseh bistvenih navedb strank, Ustavno sodišče ugotavlja, da se je Vrhovno sodišče kljub nepravilnemu stališču, da o reviziji zoper odločitev Višjega sodišča o nedovolitvi obnove postopka ne bo odločalo, ker se pritožnik zoper to odločitev ni pritožil, do vseh ključnih vprašanj, od katerih je odvisna pravilnost takšne odločitve Višjega sodišča, vendarle opredelilo. Tako je na tretji strani izpodbijane sodbe navedlo, da je Višje sodišče natančno obrazložilo, kar je v sporni zadevi pomembno in sicer zakaj je tudi brez uporabe pravilnika mogoče ugotoviti disciplinsko kršitev pritožnika. Stališče o možnosti neposredne uporabe zakona je Vrhovno sodišče izrecno ponovilo tudi na četrti strani svoje sodbe. Na isti strani pa je podalo tudi obrazložitev, zakaj je odločitev Višjega sodišča, da je pritožnik storil očitano mu kršitev po prvem v zvezi z drugim odstavkom 7. člena ZDR, pravilna.
5. Pritožnikovega očitka, da mu je delovno razmerje prenehalo na podlagi predpisa, ki je bil z odločbo Ustavnega sodišča razveljavljen (odločba št. U-I-81/97 z dne 14. 1. 1999, Uradni list RS, št. 12/99 in OdlUS VIII, 1), in očitka, da je bila pri tem uporabljena določba, po kateri za kršitev prepovedi konkurenčnega delovanja zadostuje že možnost vpliva prepovedanega ravnanja delavca na interese delodajalca, kar naj bi predstavljalo kršitev pritožnikovih pravic iz 49. in 74. člena Ustave, ni bilo mogoče obravnavati. ZUstS v prvem odstavku 51. člena določa, da se lahko vloži ustavna pritožba šele po izčrpanju vseh pravnih sredstev, kar pa ne pomeni le tega, da mora pritožnik pred vložitvijo ustavne pritožbe vložiti vsa dopustna pravna sredstva, temveč tudi to, da mora ta pravna sredstva izčrpati tudi po vsebini. To pomeni, da mora že v teh pravnih sredstvih uveljavljati kršitve, na katere se nato sklicuje v ustavni pritožbi, ta predpostavka pa v zvezi z omenjenima pritožnikovima očitkoma ni bila izpolnjena. V reviziji je namreč pritožnik navajal le, da mu kršitve delovnih obveznosti po določbi prvega odstavka 7. člena ZDR ni mogoče očitati, ker dveh izmed pogojev, ki morajo biti po omenjeni določbi podani za to kršitev, s svojim ravnanjem ni izpolnil, uporabi navedene določbe kot take oziroma uporabi posameznega izmed v njej določenih pogojev pa ni nasprotoval. Navedeno velja tudi za pritožnikov očitek, da Vrhovno sodišče pri odločanju ni upoštevalo načela individualizacije disciplinske sankcije, saj tudi ugovorov, ki bi se nanašali na izbiro disciplinske sankcije, pritožnik pred vložitvijo ustavne pritožbe ni uveljavljal.
6. Tudi ostale navedbe ustavne pritožbe so neutemeljene. Tako je neutemeljen pritožnikov očitek o domnevni kršitvi pravice do pravnega sredstva (25. člen Ustave) pred Vrhovnim sodiščem, saj več od pritožbe proti sodni odločbi Ustava v zavarovanje pravice do pravnega sredstva ne zagotavlja. Očitek pritožnika, da se Vrhovno sodišče ni opredelilo do vseh njegovih navedb, je povsem pavšalen, s takšnim očitkom, ki bi sicer lahko bil relevanten z vidika kršitve 22. in 25. člena Ustave, pa pritožnik kršitve ni izkazal. Trditev pritožnika, da sta bili z izpodbijano sodbo kršeni tudi določbi 2. in 15. člena Ustave, v okviru postopka z ustavno pritožbo ni mogoče ocenjevati. Omenjeni določbi nimata narave človekovih pravic, z ustavno pritožbo pa je mogoče uveljavljati le kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin, na pa tudi kršitve drugih ustavnih določb.
7. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo. Ustavno pritožbo v delu, ki se nanaša na domnevno kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (23. člen Ustave), pa je bilo treba zavreči. Ustavno sodišče ugotavlja, da je z odločitvijo Vrhovnega sodišča v obravnavani zadevi dejanje, s katerim naj bi bila pritožniku kršena ta ustavna pravica, prenehalo. Povračilo morebitne škode iz naslova domnevne kršitve pravice lahko pritožnik v takem primeru uveljavlja v postopku pred pristojnim sodiščem (26. člen Ustave). Pritožnik ni izkazal, da bi to možnost sodnega varstva izkoristil, kar pa pomeni, da procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev iz prvega odstavka 51. člena ZUstS za odločanje o tem delu ustavne pritožbe ni izpolnjena.
8. Po prvem odstavku 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Navedena določba se po 49. členu ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Ker v obravnavani zadevi ni utemeljenih razlogov za drugačno odločitev, je Ustavno sodišče glede prijavljenih stroškov sklenilo, kot izhaja iz izreka tega sklepa.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi 34. člena in druge alineje prvega odstavka ter prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko.
Predsednica senata
Milojka Modrijan