Up-511/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-511/01
Datum odločitve:
3. 6. 2003
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2003:Up.511.01
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1409/2000 z dne 12. 9. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1409/2000 z dne 12. 9. 2001 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
S tem, ko je Višje sodišče na prvi stopnji ugotovljeno dejansko stanje drugače pravno ovrednotilo kot sodišče prve stopnje, ni kršilo pritožnikove pravice do enakega varstva pravic. Stališče Višjega sodišča, da pritožnik svojega zahtevka v motenjski pravdi ne more prilagoditi novi situaciji tako, da bi ga spremenil v odškodninski ali kakšen drug zahtevek, ne krši pritožnikove pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Ker pritožniku z izpodbijani sklepom očitno niso bile kršene ustavne pravice in temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo.
Geslo:
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).
Pravna podlaga:
Člen 14, 22, 23, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
5. 12. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US22485
Up-511/01
24. 6. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 3. junija 2003 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1409/2000 z dne 12. 9. 2001 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. V pravdi zaradi motenja posesti je sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku ugotovilo, da je tožena stranka motila pritožnika v posesti služnosti hoje in vožnje po zemljišču tožene stranke s tem, ko je odstranila ograjna vrata v ograji in potegnila ograjno mrežo po celotni dolžini ter tako onemogočila pritožniku uporabo obstoječe dovozne poti in s tem dostop do pritožnikovih nepremičnin. Toženi stranki je naložilo vzpostavitev prejšnjega stanja in ji prepovedalo v bodoče s takimi ali podobnimi ravnanji posegati v pritožnikovo posest.
Sodišče je izdalo tudi začasno odredbo, s katero je naložilo toženi stranki, naj pritožniku v roku 24 ur omogoči uporabo sporne dovozne poti. Po pritožbi tožene stranke in stranskega intervenienta je Višje sodišče spremenilo sklep sodišča prve stopnje tako, da je zavrnilo pritožnikov tožbeni zahtevek ter predlog za izdajo začasne odredbe, pritožniku pa naložilo plačilo stroškov postopka. Višje sodišče je v obrazložitvi svojega sklepa navedlo, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo dejansko stanje, ko je ugotovilo, da je pritožnik posestnik služnosti ter da je tožena stranka motila njegovo posest, napačno pa je uporabilo materialno pravo. Pritožnikov tožbeni zahtevek je treba po mnenju Višjega sodišča zavrniti zato, ker tožena stranka ni več lastnik zemljišča, po katerem teče sporna služnostna pot in ji zato ni mogoče naložiti vzpostavitve prejšnjega stanja ter prepovedati nadaljnjega motenja. Ker pa je tožbeni zahtevek v pravdah zaradi motenja posesti kljub temu, da vsebuje tudi ugotovitveni del, po svoji procesni naravi dajatveni zahtevek, je treba v primeru, ko ni mogoče ugoditi dajatvenemu delu zahtevka, zavrniti tudi njegov ugotovitveni del. Višje sodišče se v obrazložitvi svojega sklepa sklicuje tudi na pravno mnenje Vrhovnega sodišča, ki pravi, da tožnik v posestni pravdi nima možnosti prilagoditve restitucijskega zahtevka novo nastali situaciji in ga spremeniti v odškodninski ali kakršenkoli drug zahtevek.
2. Pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija sklep Višjega sodišča in v njem navaja, da je Višje sodišče s svojo razlago tretjega odstavka 70. člena in 79. člena tedaj veljavnega Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (Uradni list SFRJ št. 6/80 in nasl. - v nadaljevanju ZTLR) ter s sklicevanjem na pravno mnenje Vrhovnega sodišča nedopustno poseglo v njegovo pravico do enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave, pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave ter pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Meni namreč, da ni dopustno, da motilec posesti med postopkom odtuji nepremičnino, se s tem razbremeni odgovornosti, nato pa mu sodišče prisodi še stroške postopka.
Sodišče naj bi tudi napačno uporabilo določbo 190. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP), saj je tožena stranka odtujila nepremičnino po nastopu litispendence in se zato ni rešila vezi v procesno pravnem razmerju. Pritožnik tudi meni, da je stališče, da zahtevka v motenjski pravdi ni mogoče prilagoditi novo nastali situaciji in ga spremeniti v odškodninski ali kakšen drug zahtevek, v današnjem času velikega nepremičninskega prometa neustrezno in da pomeni kršitev njegove pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Pritožnik Višjemu sodišču očita tudi, da ni prepričljivo odgovorilo na vse relevantne navedbe strank ter da ni razumno obrazložilo svojih pravnih stališč.
B.
3. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v rednem sodnem postopku zato se v postopku z ustavno pritožbo ne more spuščati v presojo materialnopravne in procesnopravne pravilnosti izpodbijane sodne odločbe. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijani sklep preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njim kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Pravilnost uporabe zakona Ustavno sodišče lahko presoja le, če je zaradi nepravilne uporabe zakona obenem kršena človekova pravica ali temeljna svoboščina ali če bi ugotovilo, da je sodišče odločitev utemeljilo na kakšnem pravnem stališču, ki je z vidika ustavnih pravic nesprejemljivo. Tega pa sodišču, ki je izdalo izpodbijani sklep, ni mogoče očitati.
4. Pritožnik v ustavni pritožbi graja v obrazložitvi Višjega sodišča navedeno stališče, da je razpravljanje o motenju posesti stvarne služnosti vedno povezano z ugotavljanjem pravice do stvarne služnosti, saj ZTLR v tretjem odstavku 70. člena določa, da ima posest stvarne služnosti tisti, kdor dejansko uporablja nepremičnino drugega v obsegu, ki ustreza vsebini te služnosti.
Zatrjuje, da je Višje sodišče ugotovilo, da je pritožnik izvrševal posest služnostne pravice do preklica (prekarij). Tak sklep Višjega sodišča naj bi ne imel podlage v izvedenem dokaznem postopku pred sodiščem prve stopnje, zato pritožnik meni, da mu je bila kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ki je izraz pravice do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave v postopkih pred sodišči.
5. Pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave vsebuje tudi pravico stranke do izjave, ki sodišču preprečuje, da bi svojo odločitev oprlo na dejstvo, o katerem se stranka v postopku ni imela možnosti izjaviti. Pritožnikov očitek o kršitvi navedene ustavne pravice z izpodbijanim sklepom pa ni utemeljen. Treba je pritrditi ustavnemu pritožniku v zatrjevanju, da za utemeljenost tožbenega zahtevka v obravnavani pravdi zaradi motenja posesti ni pomembno, ali je imel pritožnik pravico do stvarne služnosti uporabe poti, temveč je pomembno to, ali in v kakšnem obsegu je pot dejansko uporabljal. Pritožnik pa nima prav, ko trdi, da izpodbijana odločitev Višjega sodišča temelji na ugotovitvi, da je šlo pri pritožnikovi uporabi poti za prekarij, in da torej temelji na dejanskem stanju, ki je drugačno od tistega, ki ga je ugotovilo sodišče prve stopnje. Razlaga tretjega odstavka 70. člena ZTLR, ki jo vsebuje obrazložitev Višjega sodišča in navedba, da pritožba tožene stranke opozarja na to, da bi pri uporabi sporne poti lahko šlo za prekarij, namreč ni bila podlaga za odločitev Višjega sodišča. Višje sodišče je ob tako ugotovljenem dejanskem stanju, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje, svojo odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka utemeljilo na stališču, da je tožbeni zahtevek neizvršljiv, ker tožena stranka ni več lastnik zemljišča, zato ji ni mogoče naložiti vzpostavitve prejšnjega stanja. Ker dajatvenemu delu tožbenega zahtevka ni mogoče ugoditi, pritožnik pa ga tudi ne more prilagoditi novi situaciji tako, da bi ga spremenil v odškodninski ali kakšen drug zahtevek, je bilo treba po mnenju Višjega sodišča zavrniti tudi njegov ugotovitveni del.
6. Pritožnik zatrjuje, da mu je Višje sodišče s tem, ko je svojo odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka oprlo tudi na dejstvo, da tožena stranka ni več lastnik sporne nepremičnine, odvzelo možnost sodelovanja v postopku in s tem kršilo njegovo pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Tudi ta očitek ne drži. Višje sodišče je odločilo na podlagi dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo sodišče prve stopnje v postopku, v katerem je imel pritožnik možnost sodelovati. Že sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka sporno nepremičnino prodala, vendar tega dejstva ni štelo za pravno relevantno. S tem, ko je Višje sodišče tako ugotovljeno dejansko stanje drugače pravno ovrednotilo kot sodišče prve stopnje, pa ni kršilo pritožnikove pravice do enakega varstva pravic. Iz pritožnikovih navedb, da je Višje sodišče zmotno uporabilo določbo 190. člena ZPP in s tem kršilo njegovo pravico iz 22. člena Ustave je razvidno, da pritožnik napačno razume odločitev Višjega sodišča. Iz odločitve Višjega sodišča ne izhaja, da se je tožena stranka s prodajo nepremičnine rešila vezi v procesnopravnem razmerju, temveč da je odsvojitev nepremičnine razlog za vsebinsko zavrnitev tožbenega zahtevka.
7. Stališče Višjega sodišča, da pritožnik svojega zahtevka v motenjski pravdi ne more prilagoditi novi situaciji tako, da bi ga spremenil v odškodninski ali kakšen drug zahtevek, po pritožnikovem mnenju krši njegovo pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Pri tem pritožnik poudarja, da je stališče staro in da v času večjega pravnega prometa z nepremičninami ne more biti več aktualno. Pritožnikova trditev o kršitvi pravice iz 23. člena prav tako ne drži. Pravica do sodnega varstva pritožniku namreč ne zagotavlja pravice, da v kateremkoli postopku uveljavlja katerikoli zahtevek. V skladu s pravico iz 23. člena Ustave je zahteva, da stranka svoj zahtevek uveljavlja v ustreznem, za to predvidenem postopku. Naravi posameznih zahtevkov so prilagojena tudi pravila postopka, po katerih sodišča odločajo. V postopkih zaradi motenja posesti sodišča lahko odločajo zgolj o zahtevkih zaradi motenja posesti, ne pa o odškodninskih ali kakšnih drugih zahtevkih. Stališče, ki izhaja tudi iz določbe 426. člena ZPP, da v motenjskih pravdah ni mogoče uveljavljati odškodninskih in drugih vrst zahtevkov, razen motenjskih, je torej pogojeno z naravo teh postopkov, ta pa se v času od sprejetja tega stališča ni spremenila. Izpodbijano stališče pa pritožniku seveda ne preprečuje, da v drugem premoženjskopravnem sporu proti toženi stranki uveljavlja ustrezen odškodninski ali drug povračilni zahtevek.
8. Pritožnik Višjemu sodišču očita tudi, da svojih stališč ni razumno argumentiralo ter je s tem kršilo njegovo pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Ta pritožnikova trditev ne drži. Izpodbijani sklep Višjega sodišča je logično in razumno obrazložen, sodišče je v obrazložitvi navedlo razloge in podlago za svojo odločitev. S tem je zadostilo zahtevam iz 22. člena Ustave.
9. Z odločitvijo o zavrnitvi tožbenega zahtevka je povezana tudi odločitev o stroških postopka, ki mu pritožnik prav tako očita protiustavnost. Pritožnik izraža nestrinjanje z odločitvijo sodišča, ki mu nalaga plačilo stroškov postopka, s čim naj bi razumno obrazložena odločitev o stroških postopka kršila njegove ustavne pravice, pa ne pojasni.
10. Ker pritožniku z izpodbijanim sklepom očitno niso bile kršene ustavne pravice in temeljne svoboščine, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger