Up-559/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-559/02
Datum odločitve:
1. 10. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.559.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 235/2002 z dne 8. 8. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 792/2002 z dne 12. 7. 2002 in zoper sklep Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 218/2002 z dne 5. 7. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 235/2002 z dne 8. 8. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 792/2002 z dne 12. 7. 2002 in zoper sklep Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 218/2002 z dne 5. 7. 2002 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
Pripor.

Varstvo osebne svobode.

Odreditev in trajanje pripora.

Enako varstvo pravic.

Ponovitvena nevarnost.

Domneva nedolžnosti.
Pravna podlaga:
Ustava, 8., 19., 20., 22. in 27. čl.

Zakon o kazenskem postopku (ZKP), 3. tč. 1. odst. 201. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al. 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
11. 9. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US21734
Up-559/02-4
14. 10. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. Z., trenutno v priporu v ZPKZ V. U., ki ga zastopa B. B., odvetnik v T. Š., na seji senata dne 1. oktobra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 235/2002 z dne 8. 8. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 792/2002 z dne 12. 7. 2002 in zoper sklep Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. Ks 218/2002 z dne 5. 7. 2002 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Zoper pritožnika teče pred Okrožnim sodiščem v Murski Soboti kazenski postopek zaradi kaznivega dejanja požiga po prvem odstavku 226. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - KZ). Pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija sklep senata Okrožnega sodišča v Murski Soboti, s katerim mu je bil po vložitvi obtožnice podaljšan pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, sklep Višjega sodišča v Mariboru, s katerim je bila zavrnjena njegova pritožba zoper prvostopenjski sklep, in sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila kot neutemeljena zavrnjena zahteva za varstvo zakonitosti. V zvezi z izpodbijanimi sklepi zatrjuje kršitev določb 8., 19., 20. in 27. člena Ustave. Predlaga, naj Ustavno sodišče izpodbijane odločbe odpravi, pritožnika izpusti na prostost in zavzame stališče do tega, ali so izpodbijane odločbe v skladu z določbami Ustave.
2. V zvezi z zatrjevanimi kršitvami pritožnik navaja, da ponovitvena nevarnost ni podana, saj naj bi bilo sklicevanje sodišča na "prejšnje kaznivo dejanje, za katero je bil obsojen", (in) ki z očitanim nima nobene podobnosti, neutemeljeno. Prav tako naj bi pri utemeljevanju ponovitvene nevarnosti ne bil relevanten čas, ki je potekel od dneva izpustitve iz zapora pa do storitve obravnavanega kaznivega dejanja. Meni, da je takšno ravnanje sodišča nevarno, saj lahko na ta način pride v zapor kdorkoli in tam tudi ostane, ker "je storil kaznivo dejanje, za katero se mu sodi." V zvezi s tem navaja, "da konkreten primer kaže na to nevarnost, ker je dokazano, da glavna priča laže", vse pa naj bi temeljilo na trditvi tožilstva in prepričanju, da je pritožnik konfliktna osebnost. Pritožnik nadalje meni, da se stavek "storil sedaj obravnavano kaznivo dejanje 17. 10. 2001", uporablja kot opravičilo za to, da se zoper obdolženega odredi in podaljšuje pripor, čeprav naj bi v nobenem zakonu ne pisalo, da je to lahko razlog za pripor. Vse navedeno naj bi pomenilo kršitev 20. člena Ustave (odreditev in trajanje pripora).
Istočasno naj bi bil zaradi kršitve 27. člena Ustave (domneva nedolžnosti) kršen tudi 19. člen Ustave (varstvo osebne svobode). Kršitev 27. člena Ustave pritožnik obširno obrazloži. Pri tem pritožnik razlaga pojem objektivne in subjektivne krivde, domneve krivde in domneve nedolžnosti. Ne strinja se z načinom pisanja in terminologijo, ki jo pri pisanju uporabljajo sodišča, zlasti Vrhovno sodišče. Pritožnik meni, da je kršitev domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave podana v delu, v katerem je Vrhovno sodišče poskusilo braniti stavek (oziroma, ko je ugotovilo, da za to kršitev ne gre) ." storil sedaj obravnavano kaznivo dejanje 17. 10. 2001 .", ki ga je zapisalo okrožno sodišče v prvostopenjskem izpodbijanem sklepu. Ne strinja se z razlago Vrhovnega sodišča, "da to, da je Okrožno sodišče napisalo, 'storil je', ne pomeni, da je ugotovilo krivdo." Pritožnik meni, da so besede najbolj pomembno, če ne edino sredstvo, ki se uporablja v pravu, in jih je zaradi tega treba previdno uporabljati. Nenazadnje naj bi bil kršen tudi 8. člen Ustave, saj naj bi za sodne odločbe, še zlasti, ko gre za človekovo pravico do svobode, veljala medsebojna skladnost.
B.
3. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) določa v 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP, da se sme zoper posameznika pripor odrediti, če teža, način storitve ali okoliščine, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, in njegove osebne lastnosti, prejšnje življenje, okolje in razmere, v katerih živi, ali kakšne druge posebne okoliščine kažejo na nevarnost, da bo ponovil kaznivo dejanje, dokončal poskušeno kaznivo dejanje ali storil kaznivo dejanje, s katerim grozi.
4. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/95 in OdlUS V, 40) in v drugih odločitvah o pripornih zadevah opredelilo pogoje, pod katerimi je dopusten poseg v osebno svobodo posameznika. Po stališču Ustavnega sodišča mora sklepanje sodišča o obstoju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti temeljiti na konkretnih okoliščinah, iz katerih je možno napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da obstaja realna nevarnost, da bo obdolženec ponovil določeno specifično kaznivo dejanje. Sodišče mora nadalje ugotoviti, da obstoji nevarnost ponavljanja takšnega dejanja, ki pomeni ogrožanje varnosti ljudi. Nato pa mora ob uporabi načela sorazmernosti presoditi, ali je pripor neogibno potreben za dosego cilja (odvrnitev ponovitvene nevarnosti) ali pa je ta cilj mogoče doseči tudi z odreditvijo katerega od milejših ukrepov.
5. Iz obrazložitve izpodbijanih odločb je razvidno, da so sodišča o podaljšanju pripora odločala v skladu z ustavnimi in zakonskimi pogoji. Pritožnik smiselno zavrača obstoj ponovitvene nevarnosti. O obstoju ponovitvene nevarnosti so sodišča sklepala na podlagi teže kaznivega dejanja (gre za kaznivo dejanje, za katero je predpisana kazen od enega do osmih let zapora), načina storitve in okoliščin, v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno. Sodišča so presodila pomen okoliščin, ki se nanašajo na pritožnikovo osebnost in njegovo dosedanje življenje. Upoštevala so predkaznovanost za druga kazniva dejanja (med katerimi je bilo tudi kaznivo dejanje posebno hude telesne poškodbe) ter dejstvo, da je pritožnik obravnavano kaznivo dejanje storil v zelo kratkem času po poteku pogojnega odpusta. Glede na navedeno, oceni sodišč, da je podana realna nevarnost ponavljanja kaznivih dejanj, ni mogoče odreči razumne presoje. Katere okoliščine so odločilne, pa je stvar presoje sodišča, ki ni vezano na nobena posebna dokazna pravila. Sklicevanje na predkaznovanost in dejstvo, da je storil obravnavano kaznivo dejanje kratek čas po poteku pogojnega odpusta, je ocenilo tudi pritožbeno sodišče in obrazloženo pritrdilo ugotovitvam prvostopenjskega sodišča. Iz obrazložitve pravnomočnega sklepa o podaljšanju pripora je razvidno sklepanje sodišč o neogibni potrebnosti pripora za varnost (in premoženje) ljudi in nemožnost uporabe milejšega ukrepa. Sklepu, ki so ga na podlagi zgoraj navedenih dejstev napravila sodišča v zvezi z osebnostjo pritožnika in tem, da je podana realna nevarnost, da bi na prostosti ponavljal kazniva dejanja, ni mogoče odrekati razumne presoje.
6. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri uporabi materialnega in procesnega prava ter pri ugotovitvi dejanskega stanja. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali so bile z izpodbijanim aktom kršene človekove pravice. S tem, ko je sodišče med okoliščinami, ki utemeljujejo obstoj ponovitvene nevarnosti, upoštevalo pritožnikovo predkaznovanost in dejstvo, da je kaznivo dejanje storil v kratkem času po poteku dobe pogojnega odpusta, bi lahko kršilo 22. člen Ustave, če bi bil tak sklep očitno napačen in brez razumne pravne obrazložitve.
Obravnavani primer ni tak. Dejstvo, da je bil pritožnik že kaznovan (zaradi drugih kaznivih dejanj, med drugim tudi za kaznivo dejanje posebno hude telesne poškodbe), po razumni presoji lahko prispeva k oceni o obstoju ponovitvene nevarnosti. 7. Ker so sodišča pri odločanju o podaljšanju pripora presodila vse, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo in svojo odločitev razumno obrazložila, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave.
8. Prav tako ni podana kršitev domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave. Domneva nedolžnosti namreč nima absolutnih materialnopravnih učinkov. Ustava sama je v prvem odstavku 20. člena določila možnost poseganja v človekovo pravico do osebne svobode že na podlagi utemeljenega suma, da je določena oseba storila kaznivo dejanje in ne šele na podlagi pravnomočne sodbe. Iz izpodbijanih odločb v nobeni točki ne izhaja, da bi sodišča podaljševanje pripora utemeljevala z gotovostjo, da je pritožnik storil kaznivo dejanje. Utemeljevanje pripornega razloga z dejstvom, da je pritožnik že bil kaznovan, ne predstavlja kršitve domneve nedolžnosti. Prav tako kršitve domneve nedolžnosti ne utemeljuje pritožnikovo nestrinjanje s tem, da je Vrhovno sodišče v zvezi s storitvijo kaznivega dejanja uporabilo nepogojno besedno zvezo.
9. Člen 8 Ustave, ki naj bi bil prav tako kršen z izpodbijanimi odločbami, na načelni ravni opredeljuje odnos med mednarodnim pravom in pravnim redom Republike Slovenije. V postopku odločanja o ustavni pritožbi Ustavno sodišče presoja, ali so bile z izpodbijanim posamičnim aktom kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. Ker 8. člen Ustave ne vsebuje takih določb, se v presojo o obstoju te zatrjevane kršitve Ustavno sodišče ni spuščalo.
10. Ker za zatrjevane kršitve človekovih pravic očitno ne gre, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer
4
4
53