Up-465/02, Up-532/2
Natisni
Opravilna št.:
Up-465/02, Up-532/2
Datum odločitve:
13. 9. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.465.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 166/2002 in I Ips 167/2002 z dne 20. 6. 2002

Ustavna pritožba C. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 208/2002 z dne 25. 7. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 166/2002 in I Ips 167/2002 z dne 20. 6. 2002 se ne sprejme.

Ustavna pritožba C. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 208/2002 z dne 25. 7. 2002 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker očitek pritožnikov o neobrazloženosti odločbe Vrhovnega sodišča, ki se nanaša na pravnomočen sklep o podaljšanju pripora, v delu, ki se nanaša na obstoj utemeljenega suma in na obstoj pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, ni utemeljen, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
S tem, ko je sodišče odločitev o obstoju utemeljenega suma oprlo med drugim na izpovedbo priče, ki ji pritožnika med preiskavo nista imela možnosti postavljati vprašanj, niso bila kršena pravna jamstva obdolženca v kazenskem postopku (29. člen Ustave).
Geslo:
Odreditev in trajanje pripora.

Kazenski postopek, pripor.

Pravica do pravnega sredstva.

Pravna jamstva v kazenskem postopku.
Pravna podlaga:
Ustava, 20., 25., 29. čl.

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 6. čl.

Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 1. al 2. odst. 55. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
22. 7. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje
Dokument:
US21681
Up-465/02
Up-532/02-4
25. 9. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavnih pritožb A. A., v priporu v Zaporih Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., in C. C., v priporu v Zaporih V., ki ga zastopajo dr. Č. Č. in drugi, odvetniki v U., na seji senata dne 13. septembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 166/2002 in I Ips 167/2002 z dne 20. 6. 2002 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba C. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 208/2002 z dne 25. 7. 2002 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Vrhovno sodišče je z izpodbijanima sodbama zavrnilo zahteve za varstvo zakonitosti zoper pravnomočne sklepe o podaljšanju pripora iz razloga po 3. točki drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP), odrejenega zoper pritožnika. S sodbo iz 1. točke izreka je bil zajet pripor v preiskavi za čas od 3. 4. 2002 do 15. 5. 2002 oziroma do 4. 6. 2002. S sodbo iz 2. točke izreka je bil zajet pripor po vloženi obtožnici za čas po 4. 6. 2002.
2. Pritožnik A. meni, da je izpodbijana sodba v nasprotju z 20., 25. in 29. členom Ustave. Pritožnik meni, da ni podan utemeljen sum storitve kaznivega dejanja. Sodišča naj bi utemeljen sum temeljila na izpovedbi priče, ki je bila na podlagi 165. člena ZKP zaslišana le v predkazenskem postopku. Izpovedbe naj ne bi bilo dopustno uporabiti kot dokaz v kazenskem postopku, ker za njeno pridobitev niso bili podani pogoji iz 165. člena ZKP.
Pritožnik ji med preiskavo ni imel možnosti postavljati vprašanj. Izpovedba priče naj ne bi bila verodostojna. Sodišče naj nadalje ne bi navedlo okoliščin, ki bi utemeljevale, da je podana realna nevarnost ponovitve kaznivih dejanj in da je pripor neogibno potreben za varnost ljudi. Upoštevali naj bi le težo in okoliščine storitve kaznivega dejanja, ne pa tudi pritožnikovih osebnih okoliščin. Pritožnik je navedel, da je bil pred odreditvijo pripora zaposlen, da ima urejeno družinsko življenje, da je športnik, da je bilo od septembra 2001 do prijetja zoper njega odrejenih več prikritih preiskovalnih ukrepov, s katerimi so mu sledili na vsakem koraku, pa v tem času kljub obljubam o velikem in hitrem zaslužku ni storil nobenega kaznivega dejanja. Ker so izpodbijane odločbe neobrazložene, naj bi bil prikrajšan tudi za pravico do pravnega sredstva. Pritožnik predlaga odpravo izpodbijane sodbe in odpravo pripora oziroma njeno razveljavitev in vrnitev zadeve v ponovno odločanje.
3. Pritožnik je v dopolnilni vlogi z dne 3. 9. 2002 navedel, da se kršitve ustavnih pravic v kazenskem postopku nadaljujejo. To naj bi bilo izkazano z odločitvijo o podaljšanju pripora in s tem, da je o podaljšanju pripora odločila sodnica, ki je predsednica senata. Vlogi je priložil prvostopenjski sklep o podaljšanju pripora z dne 25. 7. 2002 in zahtevo obeh pritožnikov za izločitev sodnice.
4. Pritožnik C. zatrjuje podobne kršitve. Trdi, da izpodbijana sodba v nasprotju z 19., 20. in 29. členom Ustave potrjuje pravnomočni sklep o podaljšanju pripora. Meni, da ni podan utemeljen sum, da bi bil storil očitano kaznivo dejanje. Edina priča, ki ga obremenjuje, naj bi bila v nasprotju s 165. členom ZKP zaslišana v predkazenskem postopku. Obdolženci naj bi bili namreč takrat že znani. Poleg tega bi moral imeti pritožnik možnost, da mu v postopku postavlja vprašanja. Ta zahteva naj bi izhajala iz sodb Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevah Luca proti Italiji in Sa?di proti Franciji. Zaslišanje priče brez navzočnosti obrambe naj bi zadostovalo za utemeljitev obstoja utemeljenih razlogov za sum, ne pa tudi za obstoj utemeljenega suma. Vrhovno sodišče naj bi niti z besedico ne povedalo, na podlagi katerih okoliščin sklepa na obstoj utemeljenega suma. V nasprotju z 20. členom Ustave naj bi bilo stališče, da navajanje imena obdolženca, zoper katerega se odreja pripor, v primeru, ko ga je mogoče razbrati iz odločbe, ni potrebno. Nadalje naj bi v izpodbijani sodbi ne bilo obrazloženo, zakaj je pripor neogibno potreben zaradi varnosti ljudi. Pritožnik je navedel, da še ni bil v kazenskem postopku, da ima urejeno družino in dva mladoletna otroka. Teh okoliščin naj bi sodišče ne upoštevalo, ker naj bi kazale na to, da je pripor neustaven. Izpodbijana sodba naj bi izhajala iz predpostavke, da je pripor v zadevah, v katerih je nekdo obdolžen trgovanja z veliko količino mamila, obligatoren. Pritožnik predlaga odpravo izpodbijane sodbe in odpravo pripora, podrejeno pa razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve v novo odločanje.
B. - I.
5. Pritožnika sta soobdolženca v kazenskem postopku. Z ustavnima pritožbama izpodbijata sodbi Vrhovnega sodišča, katerih predmet so zaporedni pravnomočni sklepi o podaljšanju pripora. Pritožnika ju izpodbijata iz podobnih razlogov. Glede na to je Ustavno sodišče v obeh zadevah odločilo z enim sklepom.
6. Ker pritožnika, ki ju zastopata odvetnika, izrecno izpodbijata le sodbi Vrhovnega sodišča in tudi izrecno predlagata le njuno odpravo oziroma razveljavitev, se je Ustavno sodišče kljub temu, da v obrazložitvi ustavne pritožbe omenjata tudi odločbe nižjih sodišč, na katere se nanašata izpodbijani sodbi, omejilo na presojo teh dveh odločb.
B. - II.
7. Očitki pritožnikov, ki se nanašajo na utemeljen sum kot enega izmed pogojev za podaljšanje pripora, niso utemeljeni. Obstoj utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja mora biti posebej skrbno obrazložen v sklepu o odreditvi pripora, izdanem pred pravnomočno uvedbo kazenskega postopka. V sklepih o odreditvi oziroma o podaljšanju pripora, izdanih po pravnomočnosti sklepa o uvedbi preiskave oziroma po pravnomočnosti obtožnice, se sme sodišče opreti na stališče, zavzeto v omenjenih odločitvah (glede pripora po pravnomočnosti obtožnice prim. odločbo št. Up-74/95 z dne 7. 7. 1995, OdlUS IV, 131). Seveda pa to ne pomeni, da ni dolžno odgovoriti na morebitne tovrstne ugovore obdolženca v postopku odločanja o priporu. To je Vrhovno sodišče v izpodbijanih sodbah naredilo.
8. Očitek pritožnika A., da utemeljen sum v pravnomočnih sklepih o podaljšanju pripora ni utemeljen, je Vrhovno sodišče zavrnilo z obrazložitvijo, da je utemeljen sum v teh sklepih oprt na sporno izpovedbo priče, poleg tega pa še na zagovor tretjega soobdolženca in na analizo vhodno-izhodnih klicev telefonskih številk obdolžencev. Tak sklep ima oporo v prvostopenjskih in v drugostopenjskih sklepih, na katere se sodba sklicuje, tako da ni nerazumen.
9. Kolikor pritožnika izpodbijata zakonitost stališča Vrhovnega sodišča o vsebini 165. člena ZKP, ta ne more biti predmet presoje v postopku odločanja o ustavni pritožbi. Ustavno sodišče namreč ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri uporabi materialnega in procesnega prava ter pri ugotovitvi dejanskega stanja. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali so bile z izpodbijanim aktom kršene človekove pravice. Zatrjevana kršitev pravice do zaslišanja obremenilnih prič (29. člen Ustave) ni podana. Po ustaljenem stališču Evropskega sodišča za človekove pravice, ponovljenem v zadevah Sa?di proti Franciji[1] in Luc? proti Italiji,[2] ki ju navaja pritožnik C., iz pravice do zaslišanja sebi obremenilnih prič (točka d) tretjega odstavka 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - EKČP) res izhaja zahteva, da ima obdolženec ustrezno in dejansko možnost, da izpodbija in zaslišuje priče, ki so izpovedale zoper njega.
Vendarle mora biti pravica zagotovljena bodisi v času pričine izpovedbe bodisi v kasnejši fazi postopka. S tem, ko so sodišča obstoj utemeljenega suma, potrebnega za odreditev pripora, temeljila na izpovedbi priče, ki je pritožnika (še) nista imela priložnosti zaslišati, niso bile kršene pravice iz 29. člena Ustave.
10. Očitek obeh pritožnikov, da sta izpodbijani odločbi v nasprotju z 20. členom Ustave, ker naj bi za podaljšanje pripora ne bil podan zakonski razlog, ni utemeljen. Sodišča so v izpodbijanih odločbah na obstoj pripornega razloga iz 3. točke prvega odstavka 201. člena ZKP (ti. ponovitvene nevarnosti) sklepala na podlagi več okoliščin, med katerimi je odločilna teža res dana okoliščinam storitve kaznivega dejanja. Pri presoji so upoštevala težo kaznivih dejanj, ki jo je kaznivemu dejanju z izbiro kazenske sankcije dal že zakonodajalec, in težo kaznivega dejanja, ki se očita pritožnikoma, ter okoliščine njegove storitve. Pritožnika sta namreč v kazenskem postopku zaradi suma storitve kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po drugem odstavku v zvezi s prvim odstavkom 196. člena KZ, predmet kaznivega dejanja, pri izvedbi katerega naj bi pritožnika odigrala pomembno vlogo, pa naj bi bilo 36,7 kg heroina. Dejstvo, da sodišče pri presoji o obstoju realne nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj ni izrecno opisalo družinskih razmer pritožnikov in navedlo dejstva, da je pritožnik A. športnik, bi bilo v neskladju z 20. členom Ustave, če bi bil sklep sodišča o obstoju pripornega razloga nerazumen. Sklepu sodišča, da izrecno navedene okoliščine tudi ob obstoju osebnih razmer, kot jih opisujeta pritožnika, opravičujejo obstoj ponovitvene nevarnosti, pa ni mogoče odreči razumne presoje.
11. Neutemeljeno je tudi stališče pritožnika C., da izpodbijana sodba izhaja s stališča, da je pripor v zadevah, v katerih je nekdo obdolžen trgovanja z veliko količino mamila, obligatoren.
Ustavno sodišče v zvezi s tem ponavlja že večkrat zavzeto stališče (glej sklep št. Up-205/95 z dne 9. 4. 1996, OdlUS V, 212), po katerem za presojo nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj, ki predstavljajo hudo ogrožanje varnosti ljudi, zadostuje za odreditev pripora nižja stopnja verjetnosti ponovitve kaznivega dejanja, kot v primerih, ko varnost ljudi ni tako hudo ogrožena. Kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa z mamili je kaznivo dejanje, pri katerem je stopnja ogrožanja življenja in zdravja ljudi zelo visoka. Dejstvo, da je sodišče pri presoji o obstoju realne nevarnosti ponovitve kaznivega dejanja tej okoliščini dalo pomembno težo, zato ni v nasprotju z Ustavo.
12. Iz povedanega v 9. točki obrazložitve izhaja, da je tudi očitek pritožnika A. o neobrazloženosti izpodbijane odločbe in odločb, ki so bile predmet presoje pred Vrhovnim sodiščem, neutemeljen.
13. Ker za zatrjevane kršitve ustavnih pravic očitno ne gre, Ustavno sodišče ustavnih pritožb ni sprejelo v obravnavo.
C.
14. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer
Opombi:
[1] Sodba z dne 20. 9. 1993, Publications ECHR, A.261-C, ž 43. [2] Sodba z dne 27. 2. 2001, dostopna na spletni strani http://hudoc.echr.coe.int/hudoc/, žž 39-40.