Up-65/03
Natisni
Opravilna št.:
Up-65/03
Datum odločitve:
18. 3. 2003
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2003:Up.65.03
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper :

- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 337/2002 z dne 28. 11. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Celju št. Kp 403/2002 z dne 8. 11. 2002 in s sklepom Okrožnega sodišča v Celju št. Ks 427/2002 z dne 18. 10. 2002 in

- sklep Okrožnega sodišča v Celju št. K 202/2002 z dne 27. 1. 2003
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper :

- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 337/2002 z dne 28. 11. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Celju št. Kp 403/2002 z dne 8. 11. 2002 in s sklepom Okrožnega sodišča v Celju št. Ks 427/2002 z dne 18. 10. 2002 in

- sklep Okrožnega sodišča v Celju št. K 202/2002 z dne 27. 1. 2003 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker zatrjevane človekovih pravic očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
5.3.5.1.1 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda posameznika - Odvzem svobode - Pridržanje.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja - Enakost orožij.

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja - Neodvisnost.

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja - Nepristranskost.

5.3.13.21 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja - Domneva nedolžnosti.
Pravna podlaga:
Člen 19, 20, 22, 23, 27, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
4. 2. 2003
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US22156
Up-65/03-4
18. 3. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A., v priporu, ki ga zastopa B. B., odvetnik v Ž. Ž., na seji senata dne 27. februarja 2003 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper :
- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 337/2002 z dne 28. 11. 2002 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Celju št. Kp 403/2002 z dne 8. 11. 2002 in s sklepom Okrožnega sodišča v Celju št. Ks 427/2002 z dne 18. 10. 2002 in
- sklep Okrožnega sodišča v Celju št. K 202/2002 z dne 27. 1. 2003 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila zavrnjena zahteva pritožnikovega zagovornika za varstvo zakonitosti zoper pravnomočni sklep o podaljšanju pripora. S tem je prvostopenjsko sodišče po drugem odstavku 207. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) pripor zoper pritožnika podaljšalo iz razloga begosumnosti po 1. točki prvega odstavka 201. člena ZKP. Pritožnik izpodbija tudi sklep prvostopenjskega sodišča, s katerim je bil zavrnjen predlog njegovega zagovornika za odpravo pripora.
2. V ustavni pritožbi pritožnik zatrjuje kršitev 19., 20., 22., 23. in 27. člena Ustave. V zvezi z zatrjevano kršitvijo 19. in 20. člena Ustave navede, da je sodišče utemeljilo podaljšanje pripora zgolj s sklicevanjem na utemeljenost suma iz pravnomočne obtožnice. Navedlo naj bi še, da je begosumnost pri pritožniku podana, ker biva pri starših, nima družine ter da je po izobrazbi avtomehanik, ki se je preživljal z nastopi po lokalih. Po mnenju pritožnika so sodišča premoženjsko stanje ocenjevala z vidika njegove sposobnosti priti do sredstev za preživljanje, kar naj bi ob upoštevanju, med drugim tudi očitka storitve enega najhujših kaznivih dejanj, utemeljevalo obstoj realne nevarnosti pobega oziroma nedosegljivosti sodišču. Razlogi v zvezi s pritožnikovim premoženjskim stanjem, s katerimi sodišči v prvo in drugostopenjskem sklepu utemeljujeta begosumnost, naj bi bili v nasprotju z vsebino listin in spisov. Po mnenju pritožnika pogoji za odreditev oziroma podaljšanje pripora niso bili izpolnjeni, saj pripor, kot navaja, ni bil neogibno potreben za potek kazenskega postopka. Kršitev 22. člena Ustave naj bi bila podana v zvezi s sklepom o zavrnitvi predloga za odpravo pripora.
Pritožnik meni, da je sodišče dolžno odgovoriti na vse relevantne navedbe strank v postopku. Do zatrjevane kršitve 23. člena Ustave naj bi prišlo zaradi tega, ker sta se zunajobravnavni senat in senat Višjega sodišča seznanila z listinami, ki bi morale biti glede na odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-92/96 z dne 21. 3. 2002 (Uradni list RS, 32/2002 in OdlUS XI, 45) izločene. V zvezi z zatrjevano kršitvijo 27. člena Ustave pritožnik navede, da je storilec odgovoren za storitev kaznivega dejanja šele, ko je pravnomočno obsojen. Pritožniku naj bi obtožba očitala le napeljevanje k storitvi kaznivega dejanja, pri čemer naj bi storitev kaznivega dejanja storilcu sploh ne bila dokazana.
B.
3. Z navajanjem okoliščin, ki naj bi utemeljevale odpravo pripora, in tega, da so sodišča napačno sklepala in presodila obstoj ustavnih in zakonskih pogojev za pripor, pritožnik izpodbija pravilnost ugotovitve dejanskega stanja in pravno presojo sodišča. Ustavno sodišče je v svojih odločitvah o ustavnih pritožbah že večkrat poudarilo, da ni inštanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ni pristojno presojati pravilnosti ugotovitev dejanskega stanja ter uporabe materialnega in procesnega prava samih po sebi. Po ustaljeni ustavnosodni presoji se Ustavno sodišče pri odločanju o ustavni pritožbi omeji na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem, pravnem stališču ali če je tako očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve, da jo je mogoče oceniti za arbitrarno oziroma samovoljno (tako že v sklepu št. Up-103/97 z dne 26. 2. 1998, OdlUS VII, 118). Tega pa izpodbijanim sklepom ni moč očitati.
4. Pritožnik zatrjuje, da niso bili podani pogoji za odreditev pripora, saj pripor ni bil neogibno potreben za potek kazenskega postopka. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Pojem "potrebno za potek kazenskega postopka" se nanaša tudi na zagotovitev obdolženčeve prisotnosti v kazenskem postopku, brez katere tega postopka praviloma ni mogoče izvesti. ZKP v 201. členu natančneje določa, v katerih primerih je dopustno odrediti pripor zoper osebo, za katero je podan utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje. Pripor zaradi razloga begosumnosti se sme po 1. točki drugega odstavka 201. člena ZKP odrediti, če se oseba skriva, če ni mogoče ugotoviti njene istovetnosti ali če druge okoliščine kažejo na nevarnost, da bi pobegnila.
5. Sklepanje sodišča o obstoju begosumnosti mora temeljiti na konkretno izkazanih okoliščinah, na podlagi katerih je mogoče z veliko verjetnostjo sklepati na nevarnost bega. Med take okoliščine spadajo poleg teže kaznivega dejanja predvsem okoliščine, ki zadevajo značaj osebe, domicil, poklic, premoženje, družinske in vse druge vezi z domačim oziroma tujim okoljem (tako že odločba Ustavnega sodišča št. Up-185/95 z dne 24. 10. 1996, OdlUS V, 186). Kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijanih sklepov (prva alineja izreka tega sklepa), so sodišča ugotovila obstoj takih okoliščin in opravila tudi presojo neogibne potrebnosti za potek kazenskega postopka. Sodišča so se v izpodbijanih sklepih opredelila do obstoja utemeljenega suma, ki je izkazan že s pravnomočnostjo obtožnice, in do pripornega razloga begosumnosti. V zvezi s tem so se opredelila do ustavnopravno relevantnih naveznih okoliščin. Sodišča so upoštevala tudi premoženjski element (redna zaposlitev, po navedbah prič dobro finančno stanje, vzbujanje vtisa premožnosti in čezmernega trošenja, možnost opravljanja dela kjerkoli) ter so obrazložila obstoj relevantnih okoliščin, ki se nanašajo na domicil osebe, družinske in druge vezi z domačim in tujim okoljem. Pri tem so ugotovila, da pritožnika na bivanje v Republiki Sloveniji, razen obveznosti, ki izhajajo iz njegovega ravnanja, ne glede na njegovo državljanstvo, ne veže nobena okoliščina. S takšno presojo in tehtanjem so se sodišča opredelila do pogoja realne nevarnosti, da bi pritožnik pobegnil in se tako izognil kazenskemu postopku v Republiki Sloveniji. Iz izpodbijanih sklepov je razvidno, da so sodišča ocenila, zakaj je pripor neogibno potreben za potek kazenskega postopka. Takšnemu sklepanju sodišč o podaljšanju pripora ni mogoče odreči razumne presoje.
6. Ker so sodišča pri odločitvi o podaljšanju pripora zoper pritožnika iz razloga begosumnosti presodila, kar je pomembno za odločitev o ustavno dopustnem posegu v osebno svobodo, ni podana kršitev določbe 20. člena Ustave, s tem pa tudi ne kršitev pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave (prva alineja izreka tega sklepa).
7. Ustava v 23. členu določa, da ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Do zatrjevane kršitve 23. člena Ustave naj bi prišlo zaradi tega, ker naj bi se zunajobravnavni senat in senat Višjega sodišča seznanila z listinami, ki bi morale biti glede na navedeno odločbo Ustavnega sodišča št. U-I- 92/96 izločene. Ker je Ustavno sodišče ugotovilo, da so podani vsi ustavni pogoji in zakonski razlogi za ustavno dopusten poseg v osebno svobodo, se ni bilo treba posebej spuščati v presojo te zatrjevane kršitve. To lahko pritožnik uveljavlja v pravnih sredstvih, ki so mu na voljo zoper končno odločbo.
8. Pritožnikovo zatrjevanje kršitve domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave je neutemeljeno. Domneva nedolžnosti namreč nima absolutnih materialnopravnih učinkov. Ustava sama je v prvem odstavku 20. člena določila možnost poseganja v človekovo pravico do osebne svobode že na podlagi utemeljenega suma, da je določena oseba storila kaznivo dejanje in ne šele na podlagi pravnomočne sodbe. Iz izpodbijanih sklepov jasno izhaja, da je v tej fazi podan le utemeljen sum, da je pritožnik storil očitana mu kazniva dejanja, ki je nižja stopnja verjetnosti od tiste, ki se zahteva za obsodilno sodbo. To pa očitno ne predstavlja kršitve domneve nedolžnosti.
9. Kršitev 22. člena Ustave naj bi bila podana v zvezi s sklepom o zavrnitvi predloga za odpravo pripora (druga alineja izreka tega sklepa). Iz navedb v ustavni pritožbi je razbrati, da zatrjevano kršitev pritožnik utemeljuje s pravno presojo in izvedbo posameznih dokazov. Izvedba nasprotnih dokazov in njihova presoja je stvar dokazne ocene sodišča, ki jo sodišče opravi na podlagi proste presoje izvedenih dokazov. Kot je bilo že navedeno v točki 3 obrazložitve tega sklepa, se Ustavno sodišče v takšno presojo samo po sebi ne spušča, razen če bi šlo za kršitev človekove pravice in temeljne svoboščine. Pritožnikov primer pa, kot izhaja iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, ni tak. Zato kršitev 22. člena Ustave očitno ni podana.
10. Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču ( v nadaljevanju ZUstS) in tretje alineje 52. člena Poslovnika Ustavnega sodišča Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 49/98 in 30/02) v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer