Up-431/00
Natisni
Opravilna št.:
Up-431/00
Datum odločitve:
13. 9. 2002
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:Up.431.00
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 795/98 z dne 13. 10. 1998 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 166/95 z dne 23. 4. 1998

Odločba Republiškega sekretarja za pravosodje in upravo št. 792- 01-137/89-0006-01 z dne 5. 12. 1990

Poziv vodje enote Temeljnega sodišča v Mariboru, Enote v Mariboru, št. IKZ 67/93 z dne 24. 3. 1993

Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 88/93 z dne 12. 5. 1993 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp-144/93 z dne 25. 2. 1993 in s sodbo Temeljnega sodišča v Novem mestu, Enote v Trebnjem, št. K 69/89 z dne 22. 10. 1992

Sklep senata Temeljnega sodišča v Novem mestu, Enote v Novem mestu, št. Ks 139/93 z dne 22. 7. 1993

Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 582/2000 z dne 27. 6. 2000 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 111/98 z dne 3. 3. 2000

Zoper nezakonito ravnanje pooblaščenih uradni oseb v ZPKZ in zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 23. člena Ustave v postopku pred Temeljnim sodiščem v Novem mestu, Enote v Trebnjem, št. K 69/89 in pred Okrožnim sodiščem v Novem mestu št. K 111/98
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper:

- sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 795/98 z dne 13. 10. 1998 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 166/95 z dne 23. 4. 1998,

- odločbo Republiškega sekretarja za pravosodje in upravo št. 792-01-137/89-0006-01 z dne 5. 12. 1990,

- poziv vodje enote Temeljnega sodišča v Mariboru, Enote v Mariboru, št. IKZ 67/93 z dne 24. 3. 1993,

- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 88/93 z dne 12. 5. 1993 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp-144/93 z dne 25. 2. 1993 in s sodbo Temeljnega sodišča v Novem mestu, Enote v Trebnjem, št. K 69/89 z dne 22. 10. 1992,

- sklep senata Temeljnega sodišča v Novem mestu, Enote v Novem mestu, št. Ks 139/93 z dne 22. 7. 1993,

- sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 582/2000 z dne 27. 6. 2000 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 111/98 z dne 3. 3. 2000,

- zoper nezakonito ravnanje pooblaščenih uradni oseb v ZPKZ in - zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 23. člena Ustave v postopku pred Temeljnim sodiščem v Novem mestu, Enote v Trebnjem, št. K 69/89 in pred Okrožnim sodiščem v Novem mestu št. K 111/98, se zavrže.
Evidenčni stavek:
Po 82. členu ZUstS je ustavno pritožbo dopustno vložiti zoper tiste posamične akte, ki so bili izdani po uveljavitvi Ustave.
Ker je bila odločba Republiškega sekretarja za Pravosodje in upravo št. 792-01-137/89-0006-01 z dne 5. 12. 1990 izdana pred uveljavitvijo Ustave, ustavna pritožba zoper njo ni dopustna.
Ker je bila izpodbijana sodba Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 166/95 z dne 23. 4. 1998 razveljavljena s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 795/98 z dne 13. 10. 1998, v tem delu ustavne pritožbe pritožnik ne izkazuje pravnega interesa.
Ker pravni interes kot procesna predpostavka ni podan, je bilo treba ustavno pritožbe zavreči.
Ustavno sodišče zavrže ustavno pritožbo če pritožnik ne izkaže, da je izčrpal redno pravno sredstvo. Pred izčrpanjem izrednega pravnega sredstva lahko Ustavno sodišče izjemoma obravnava ustavno pritožbo, vendar pritožnik tega v konkretnem primeru ni predlagal. Ker ni podana procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev, je bilo treba ustavno pritožbo zavreči.
Pritožnik je ustavno pritožbo vložil po preteku 60 dnevnega roka za njeno vložitev. Da bi šlo za posebno utemeljen primer pa ni izkazal. Zato je Ustavno sodišče ustavno pritožbo v tem delu kot prepozno zavrglo.
V delu, ko pritožnik zatrjuje kršitev njegovih ustavnih pravic s posamičnimi dejanji, pa ni izkazal, da bi izčrpal sodno varstvo. Zato je bilo treba ustavno pritožbo zaradi neizčrpanosti pravnih sredstev zavreči tudi v tem delu.
Tudi glede kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (23. člen Ustave) pritožnik ni izkazal, da je izčrpal vsa pravna sredstva. Zato je bilo ustavno pritožbo tudi v tem delu treba zavreči.
Geslo:
Predhodno izčrpanje vseh pravnih sredstev kot procesni pogoj za vložitev ustavne pritožbe.

Rok za vložitev ustavne pritožbe, prepozna ustavna pritožba.

Nezakonita ravnanja in dejanja.

Kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 23. člena Ustave.

Mučenje.

Izkazani pravni interes kot procesni pogoj za vložitev ustavne pritožbe.

Akt, izdan pred uveljavitvijo Ustave.
Pravna podlaga:
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 50., 1. in 2. al. 1. odst. 55., 82. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
13. 12. 2000
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje
Dokument:
US21664
Up-431/00-11
25. 9. 2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A., na prestajanju kazni zapora v ZPKZ Ž. pri Z., na seji senata dne 13. septembra 2002 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper:
- sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 795/98 z dne 13. 10. 1998 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 166/95 z dne 23. 4. 1998,
- odločbo Republiškega sekretarja za pravosodje in upravo št. 792-01-137/89-0006-01 z dne 5. 12. 1990,
- poziv vodje enote Temeljnega sodišča v Mariboru, Enote v Mariboru, št. IKZ 67/93 z dne 24. 3. 1993,
- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 88/93 z dne 12. 5. 1993 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp-144/93 z dne 25. 2. 1993 in s sodbo Temeljnega sodišča v Novem mestu, Enote v Trebnjem, št. K 69/89 z dne 22. 10. 1992,
- sklep senata Temeljnega sodišča v Novem mestu, Enote v Novem mestu, št. Ks 139/93 z dne 22. 7. 1993,
- sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 582/2000 z dne 27. 6. 2000 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 111/98 z dne 3. 3. 2000,
- zoper nezakonito ravnanje pooblaščenih uradni oseb v ZPKZ in - zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 23. člena Ustave v postopku pred Temeljnim sodiščem v Novem mestu, Enote v Trebnjem, št. K 69/89 in pred Okrožnim sodiščem v Novem mestu št. K 111/98,
se zavrže.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Pritožnik je najprej dne 13. 12. 2000 vložil laično ustavno pritožbo (sestavljeno iz treh vlog) in jo dne 11. 1. 2001 dopolnil z dvema vlogama. Navajal je, da je sodišče nezakonito zavlačevalo obravnavanje v zadevi št. K 111/98, da bi se izognilo izreku enotne kazni po 48. členu Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ). S tem v zvezi je pritožnik izpostavil neenakopravno obravnavanje s strani sodišč, ki so mu izrekla najprej 20, nato pa še 15 let kazni zapora.
Pritožnik je še navajal, da se nad njim kot zapornikom izvaja priporniški režim, da je ves čas v samici ter da je podvržen prisilnemu delu, izpostavljen trpinčenju in nečloveškemu postopanju s strani pooblaščenih uradnih oseb v zavodu in zdravnikov, kakor tudi (s strani pooblaščenih uradnih oseb vzpodbujanim) fizičnim napadom in grožnjam tistih, ki hkrati z njim prestajajo kazen zapora. Konkretno je navajal, da so mu v njegovi nenavzočnosti (odsotnosti) dne 11. 12. 2000 preiskali zaporniško celico ter mu pri tem ukradli denar in poškodovali lastnino. Pritoževal se je nad ravnanjem pravosodja, ki naj bi s pristransko odločitvijo omogočilo njegovemu zagovorniku, da si je nezakonito prilastil pritožnikovo premoženje. Pritožnik je še navajal, da je prava neuka stranka in da mu vsi odklanjajo pravno pomoč.
2. Ker je bila ustavna pritožba tako pomanjkljiva, da je Ustavno sodišče ni moglo preizkusiti, je pritožnika pozvalo, naj jo dopolni. Pritožnik je ustavno pritožbo dopolnil trikrat in sicer dne 8. 3. 2001, dne 9. 3. 2001 (dopolnitev z dvema vlogama) in nazadnje dne 16. 7. 2002. Iz njegovih dopolnitev je razbrati, da izpodbija v izreku tega sklepa navedene akte in posamična dejanja pooblaščenih uradnih oseb, s katerimi naj bi bile kršene človekove pravice. Iz laičnih in obširnih, nepreglednih vlog je razbrati, da pritožnik smiselno zatrjuje kršitev drugega odstavka 14. člena Ustave (enakost pred zakonom), 18. člena Ustave (prepoved mučenja), 21. člena Ustave (varstvo človekove osebnosti in dostojanstva) in 22. člena Ustave (enako varstvo pravic). V zvezi s tem obširno obrazloži tretman, ki ga nad njim izvajajo pooblaščeni delavci v ZPKZ, kako se nad njim izživljajo in ga trpinčijo. Podvržen naj bi bil nenehnim fizičnim in verbalnim napadom. Prav tako naj bi nad njim, kljub temu, da je zapornik, izvajali priporniški režim, mu odrekali vse pravice, ki gredo zapornikom. Izrekanje sodbe na sodbo brez prekinitve, najprej 20 in potem še 15 let, torej ob skupno izrečenih 35 letih kazni zapora, ki naj bi jo prestajal v popolni izolaciji, v samici, po mnenju pritožnika predstavlja najokrutnejše trpinčenje in izživljanje nad posameznikom. Pritožnik tudi meni, da je bil v nepoštenem postopku obsojen na podlagi "fingiranih" in načrtno, sistematično izzvanih provokacij. Z navedbami, da je sodišče v zadevi št. K 69/89 in K 111/98, ob neupoštevanju določb o steku iz 48. člena KZ, namerno zavlačevalo postopek, smiselno zatrjuje kršitev pravice iz prvega odstavka 23. člena Ustave (sojenje v razumnem roku). V nadaljevanju ustavne pritožbe zatrjuje tudi kršitev 2. člena Ustave, kar utemelji z navedbami, da država dopušča trpinčenje in izživljanje v zaporih. Po mnenju pritožnika je podana tudi kršitev 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - EKČP). Predlaga in prosi, naj Ustavno sodišče njegovo vlogo vendarle obravnava, kljub temu da je vložena z zamikom.
B. - I.
3. Vsakdo, ki zahteva sodno varstvo svojih pravic in pravnih interesov, mora izkazati pravni interes: kot verjetno mora izkazati, da bo ugoditev njegovi zahtevi pomenila zanj določeno pravno korist, ki je brez tega ne bo mogel doseči. Pravni interes mora biti izkazan tudi za vložitev ustavne pritožbe kot pravnega sredstva za varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin. S sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 795/98 z dne 13. 10. 1998 je sodišče v celoti ugodilo pritožbi pritožnika in njegovega zagovornika ter izpodbijano prvostopenjsko sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 166/95 z dne 23. 4. 1998 razveljavilo in vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Ker je bila izpodbijana prvostopenjska sodba, navedena v prvi alineji izreka tega sklepa, razveljavljena že v postopku pred rednim sodiščem, se pritožnikov pravni položaj tudi z morebitno razveljavitvijo izpodbijanega akta s strani Ustavnega sodišča ne bi v ničemer spremenil.
4. Ker glede na navedeno pravni interes kot procesna predpostavka za odločanje o ustavni pritožbi v tem delu ni podan, ustavna pritožba v tem delu ni dopustna in jo je bilo treba zavreči.
B. - II.
5. Tudi zoper odločbo Republiškega sekretarja za pravosodje in upravo št. 792-01-137/89-0006-01 z dne 5. 12. 1990 (druga alineja izreka tega sklepa) ustavna pritožba ni dopustna. Ustavna pritožba je posebno pravno sredstvo za varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Kot posebna ustavna kategorija je bila vpeljana z Ustavo, ki je bila razglašena 23. 12. 1991. Po 82. členu Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) je ustavno pritožbo dopustno vložiti zoper tiste posamične akte, ki so bili izdani po uveljavitvi Ustave, to je po 23. 12. 1991 (tako na primer že v sklepu št. Up-71/95 z dne 20. 6. 1995 - OdlUS IV, 167). Ker je bila izpodbijana odločba, s katero je Republiški sekretar za pravosodje in upravo zavrnil predlog upravnika KPD Dob, da bi pritožnik prestajal kazen zapora ločeno od drugih obsojencev, izdana že leta 1990, torej v času pred uveljavitvijo Ustave, ustavna pritožba zoper njo ni dovoljena. Ustavno sodišče jo je zato zavrglo.
B. - III.
6. Po določbi prvega odstavka 50. člena ZUstS lahko vsakdo ob pogojih, ki jih določa ta zakon, vloži pri Ustavnem sodišču ustavno pritožbo, če meni, da mu je s posamičnim aktom državnega organa kršena njegova človekova pravica ali temeljna svoboščina. 7. Po določbi prvega odstavka 51. člena ZUstS se ustavna pritožba lahko vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Izjemoma lahko ustavno sodišče odloča o ustavni pritožbi pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev, če je zatrjevana kršitev očitna in če bi z izvršitvijo posamičnega akta nastale za pritožnika nepopravljive posledice (drugi odstavek 51. člena ZUstS).
8. V delu, v katerem pritožnik izpodbija sklep senata Temeljnega sodišča v Novem mestu, Enote v Novem mestu, št. Ks 139/93 z dne 22. 7. 1993, s katerim je bila zavrnjena njegova prošnja za združitev kazni po sodbah v zadevah št. K 19/87 z dne 13. 11. 1987 in št. K 69/89-90 (peta alineja izreka tega sklepa), ni izpolnjena procesna predpostavka za obravnavo ustavne pritožbe.
Zoper navedeni sklep je imel pritožnik možnost vložiti pritožbo kot redno pravno sredstvo. Pritožnik pa ni izkazal, ali je navedeno redno pravno sredstvo izčrpal. Ker torej ni podana procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev, je bilo ustavno pritožbo v tem delu treba zavreči. Ne glede na navedeno, bi bila ustavna pritožba zoper ta akt prepozna.
9. Procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev ni podana tudi v delu, v katerem pritožnik izpodbija sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 582/2000 z dne 27. 6. 2000 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. K 111/98 z dne 3. 3. 2000 (šesta alineja izreka tega sklepa). Kot navaja pritožnik v dopolnitvi vloge dne 9. 3. 2001 in kot izhaja iz dopisa z dne 6. 3. 2001, ki ga je pritožniku posredoval odvetnik Alojz Bandelj, zoper izpodbijane odločbe zahteva za varstvo zakonitosti ni bila vložena. Ker tudi v tem delu ni podana procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev, pritožnik pa predčasne obravnave po določbi drugega odstavka 51. člena ZUstS ni predlagal, je bilo ustavno pritožbo tudi v tem delu treba zavreči.
10. Ker zoper izpodbijane akte, navedene v peti in šesti alineji izreka tega sklepa, ni podana procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrglo.
B. - IV.
11. Pritožnik tudi zatrjuje, da so mu bile ustavne pravice kršene z nezakonitimi ravnanji pooblaščenih uradnih oseb v ZPKZ in ostalih oseb, ki naj bi imele znake kaznivih dejanj. Ustavno sodišče najprej pojasnjuje, da neposredno zoper dejanja, s katerimi naj bi bile kršene človekove pravice, ni mogoče vložiti ustavne pritožbe. Prizadeti ima v takem primeru možnost zoper domnevne storilce podati kazensko ovadbo na pristojno državno tožilstvo in v primeru, da državni tožilec na podlagi kazenske ovadbe pregona ne začne oziroma od njega odstopi, ima v nekaterih primerih tudi možnost začeti oziroma nadaljevati pregon sam kot subsidiarni tožilec. V vsakem primeru pa po drugem odstavku 157. člena Ustave, če ni zagotovljeno drugo sodno varstvo, odloča o zakonitosti posamičnih dejanj, s katerimi se posega v ustavne pravice posameznika, pristojno sodišče v upravnem sporu. Postopek in način odločanja pristojnega sodišča je urejen v Zakonu o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 in nasl. - ZUS).
12. Prav tako pa niso podani pogoji za izjemno obravnavanje ustavne pritožbe po drugem odstavku 51. člena ZUstS. Glede na novo ureditev upravnega spora v ZUS, namreč upravnega spora ni mogoče šteti za izredno pravno sredstvo v smislu navedene določbe ZUstS (sklep št. Up-261/98 z dne 31. 1. 2000, Uradni list RS, št. 6/2000 in OdlUS IX, 126). Poleg tega ZUS omogoča preprečitev nepopravljivih posledic, ki bi lahko nastale z izvršitvijo izpodbijanih aktov oziroma z izvršitvijo izpodbijanih dejanj.
B. - V.
13. V zvezi z izrecnimi navedbami pritožnika, da je med prestajanjem kazni zapora podvržen mučenju in drugim krutim oblikam nečloveškega ali ponižujočega ravnanja, mu je treba pojasniti, da 83. člena Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij (Uradni list RS, št. 22/2000 - v nadaljevanju ZIKS-1) določa uveljavljanje in varstvo pravic obsojencev. Obsojenec, ki meni, da je bil podvržen prej navedenim oblikam ravnanja, lahko s predlogom zahteva sodno varstvo. Takšen predlog je zavod po določbi drugega odstavka 83. člena ZIKS-1dolžan poslati državnemu tožilcu. Da bi takšno sodno varstvo izčrpal, pritožnik ni izkazal. Kolikor se pritožnikova ustavna pritožba nanaša na druge kršitve pravic ali druge nepravilnosti, za katere ni zagotovljeno sodno varstvo, ima obsojenec pravico, da se pritoži direktorju uprave (prvi odstavek 85. člena ZIKS-1). Če na pritožbo ne dobi odgovora ali če ni zadovoljen z direktorjevo odločbo, ima pravico, da vloži vlogo na ministrstvo, pristojno za pravosodje, oziroma ima možnost, da se zaradi kršitve svojih pravic in nepravilnosti iz prvega odstavka 85. člena ZIKS-1 pritoži tudi drugim organom, ki opravljajo nadzorstvo v zavodu (drugi in tretji odstavek 85. člena ZIKS-1). Da bi to storil, pritožnik ni izkazal, saj v zvezi s tem ni priložil ustreznih listin.
14. Ker pritožnik ni izkazal, da bi izčrpal vsa pravna sredstva in v določenih primerih tudi sodno varstvo, ustavna pritožba pa se lahko vloži šele po izčrpanju vseh pravnih sredstev, je bilo treba ustavno pritožbo v tem delu kot preuranjeno zavreči.
B. - VI.
15. Z navedbami, da je sodišče v zadevah št. K 69/89 in K 111/98, ob neupoštevanju določb o steku iz 48. člena KZ, namerno zavlačevalo postopek, pritožnik smiselno zatrjuje kršitev pravice iz prvega odstavka 23. člena Ustave (sojenje v razumnem roku).
Glede kršenja ustavne pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja je Ustavno sodišče že sprejelo stališče, da je v primerih, ko postopek še teče, za presojo o obstoju kršitve te pravice pristojno Upravno sodišče (tako npr. Up-369/97 z dne 21. 1. 1998, OdUS VII, 116). Ko pa je, tako kot v pritožnikovem primeru, postopek pred sodiščem končan, kršenja pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja ne more več biti in ga zato tudi ni več mogoče preprečevati. Zato sodno varstvo po drugem odstavku 157. člena Ustave kot subsidiarno ne pride več v poštev. V postopku, ki naj bi trajal nerazumno dolgo, so namreč že bile izdane pravnomočne odločitve. Zatrjevana kršitev ustavne pravice je torej ob vložitvi ustavne pritožbe že prenehala. Morebitne zahtevke - povračilo morebitne škode - iz naslova domnevne kršitve te pravice lahko pritožnik v takem primeru uveljavlja v postopku pred pristojnim sodiščem (26. člen Ustave), ko so pravna sredstva v tem postopku izčrpana, pa lahko ob pogojih ZUstS vloži tudi ustavno pritožbo. Pritožnik ni izkazal, da bi navedeno sodno pot pred vložitvijo ustavne pritožbe izkoristil, zato glede zatrjevane kršitve pravice iz 23. člena Ustave ni izčrpal vseh pravnih sredstev (tako tudi v sklepu Ustavnega sodišča št. Up- 74/98 z dne 16. 12. 1998 - OdlUS VII, 251). Ker procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev ni podana oziroma pritožnik tega vsaj ni izkazal, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo tudi v tem delu zavrglo.
16. Po določbi prvega odstavka 52. člena ZUstS se ustavna pritožba vloži v 60 dneh od dneva vročitve posamičnega akta, zoper katerega je mogoča ustavna pritožba. V posebno utemeljenih primerih lahko Ustavno sodišče izjemoma odloča o ustavni pritožbi, ki je vložena po izteku roka iz prvega odstavka tega člena (tretji odstavek 52. člena ZUstS).
17. Glede na navedeno je ena od procesnih predpostavk za dopustnost ustavne pritožbe tudi njena pravočasnost. Ta v primeru izpodbijanih aktov in sicer Poziva vodje enote Temeljnega sodišča v Mariboru, Enote v Mariboru, št. IKZ 67/93 z dne 24. 3. 1993 (tretja alineja izreka tega sklepa) in sodbe Vrhovnega sodišča št. I Ips 88/93 z dne 12. 5. 1993 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp-144/93 z dne 25. 2. 1993 in sodbe Temeljnega sodišča v Novem mestu, Enote v Trebnjem, št. K 69/89 z dne 22. 10. 1992 (četrta alineja izreka tega sklepa) ni podana. Pritožnik sicer izrecno ne navaja, kdaj so mu bili izpodbijani akti vročeni, niti kako drugače ne izkazuje, da bi bila ustavna pritožba zoper te akte pravočasna in torej dopustna. Izpodbijani akti so bili izdani leta 1993, ustavna pritožba pa je bila najprej vložena dne 13. 12. 2000. Tako je že glede na datum izdaje izpodbijanih aktov in datum vložitve ustavne pritožbe treba ugotoviti, da je v tem delu prepozna. Da pa bi šlo za posebej utemeljen primer (tretji odstavek 52. člena ZUstS), pa pritožnik (tudi ni navajal in predlagal) ni izkazal.
18. Ker je bil rok za vložitev ustavne pritožbe zoper izpodbijane akte, navedene v tretji in četrti alineji izreka tega sklepa, očitno zamujen, v tem delu procesna predpostavka pravočasnosti ni podana. Zato je bilo treba ustavno pritožbo tudi v tem delu zavreči.
B. - VII.
19. Prav tako v okviru ustavne pritožbe ni mogoče ocenjevati pritožnikovega očitka kršitve načela pravne države iz 2. člena Ustave. Z ustavno pritožbo je namreč mogoče uveljavljati le kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ne pa tudi kršitev splošnih ustavnih načel.
20. Iz ustavne pritožbe izhaja, da se ta nanaša tudi na sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. III Cp 2174/2000 z dne 20. 12. 2000 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. In 31/93 z dne 19. 10. 2000 ter na sklep Okrajnega sodišča v Ljubljani št. In 31/93 z dne 18. 1. 2000 in na sklep Okrajnega sodišča v Ljubljani št. In 31/93 z dne 12. 1. 2001. Gre za sodne odločbe, izdane v izvršilnem postopku. O tem delu ustavne pritožbe bo Ustavno sodišče odločilo posebej.
21. V zvezi z navedbami pritožnika, da je prava neuka stranka ter da mu vsi odklanjajo pravno pomoč, mu je treba pojasniti naslednje. Brezplačno pravno pomoč ureja Zakon o brezplačni pravni pomoči (Uradni list RS, št. 48/01 - v nadaljevanju ZBPP). Po določbi prvega odstavka 1. člena ZBPP ta obsega uresničevanje pravice do sodnega varstva po načelu enakopravnosti, upoštevajoč socialni položaj osebe, ki brez škode za svoje preživljanje in preživljanje svoje družine te pravice ne bi mogla uresničiti. Po določbi 7. člena ZBPP se brezplačna pravna pomoč lahko odobri za pravno svetovanje, pravno zastopanje in za druge pravne storitve, določene z zakonom, za vse oblike sodnega varstva pred vsemi sodišče splošne pristojnosti in specializiranimi sodišči v Republiki Sloveniji, pred Ustavnim sodiščem in pred vsemi organi, institucijami ali osebami v Republiki Sloveniji, ki so pristojne za izvensodno poravnavanje sporov, ter kot oprostitev plačila stroškov sodnega postopka. Prav tako določbe ZBPP urejajo natančno kje, kdaj in pod kakšnimi pogoji se brezplačna pravna pomoč dodeli.
C.
22. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prvega odstavka 55. člena v zvezi z 82. členom, prvega odstavka 55. člena v zvezi s 50. členom in na podlagi prve in druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk.
Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča.
Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer