U-I-10/00
Natisni
Opravilna št.:
U-I-10/00
Datum odločitve:
14. 3. 2002
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 44/2000,Uradni list RS, št. 32/2002 in OdlUS XI, 38
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2002:U.I.10.00
Akt:
Zakon o kontroli cen (Uradni list RS, št. 63/99) (ZKC), tč. 1. in 2. 1. odst. 8., 9. odst. 13. čl.

Uredba o pridobitvi predhodnega soglasja k cenam zbiranja, čiščenja in distribucije vode (Uradni list RS, št. 82/99)

Uredba o določitvi mehanizma za oblikovanje cen komunalnih storitev (Uradni list RS, št. 11/2000)

Uredba o določitvi mehanizma za oblikovanje cen komunalnih storitev (Uradni list RS, št. 29/2000)
Izrek:
Točki 1 in 2 prvega odstavka 8. člena ter deveti odstavek 13. člena Zakona o kontroli cen (Uradni list RS, št. 63/99) niso v neskladju z Ustavo.

Zahteva za oceno ustavnosti in zakonitosti Uredbe o pridobitvi predhodnega soglasja k cenam zbiranja, čiščenja in distribucije vode (Uradni list RS, št. 82/99), Uredbe o določitvi mehanizma za oblikovanje cen komunalnih storitev (Uradni list RS, št. 11/2000) in Uredbe o določitvi mehanizma za oblikovanje cen komunalnih storitev (Uradni list RS, št. 29/2000) se zavrže.
Evidenčni stavek:
Kontrola cen, katere namen je opredeljen v razlogih za določitev posameznih ukrepov (doseganje ciljev gospodarske politike, določeni z akti Državnega zbora, preprečevanje motenj na trgu in monopolnega obnašanja) zadeva vso državo, vse njene državljane, in je opravičena v skupnem (državnem) interesu in ne zgolj v interesu posamezne lokalne skupnosti. Zato izpodbijana razloga iz 1. in 2. točke prvega odstavka 8. člena, na podlagi katerih lahko Vlada določi ustrezen ukrep kontrole cen tudi v primeru, ko gre za cene storitev javnih služb iz pristojnosti lokalne skupnosti, ne pomeni posega v pravico do lokalne samouprave in s tem kršitve prvega odstavka 140. člena Ustave.
Določba devetega odstavka 13. člena pomeni, da lahko pristojni organ lokalne skupnosti zaradi varstva potrošnikov določi primeren ukrep kontrole cen za cene storitev javnih služb iz pristojnosti lokalne skupnosti, če ugotovi, da so podani razlogi, določeni v prvem odstavku13. člena ZKC. Izpodbijana določa devetega odstavka 13. člena ZKC zato ni v nasprotju z načeli pravne države iz 2. člena Ustave.
Ker so izpodbijane uredbe med postopkom prenehale veljati, niso pa izpolnjeni pogoji za njihovo presojo, ki jih določa 47. člen Zakona o Ustavnem sodišču, je Ustavno sodišče zahtevo v tem delu zahtevo zavrglo.
Geslo:
Ustavno sodišče, začasna odredba, uredba.
Cene, kontrola cen.
Kontrola cen, državna pristojnost.
Načela pravne države.
Lokalne skupnosti, gospodarske javne službe.
Gospodarske javne službe, lokalne skupnosti.
Svobodna gospodarska pobuda.
Javna korist.
Lokalna skupnost, izvirna pristojnost.
Pravica do lokalne samouprave.
Interpretacija zakona.
Presoja predpisov, ki so prenehali veljati med postopkom (47. čl. ZUstS).
Pritrdilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
Pravna podlaga:
Ustava, 2., 140. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 21., 25. čl.
Opomba:
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Mestni svet Mestne občine Ljubljana
Datum vloge:
18. 1. 2000
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev – ni v neskladju z Ustavo/zakonom
Dokument:
US21296
Dokument v PDF obliki:
U-I-10-00_Sklep.pdf
123 KB
Prenesite datoteko
U-I-10-00.pdf
133 KB
Prenesite datoteko
U-I-10-00_LM Ude.pdf
118 KB
Prenesite datoteko
U-I-10/00
18. 5. 2000
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti in zakonitosti, začetem z zahtevo Mestnega sveta Mestne občine Ljubljana, ki ga po pooblastilu Županje zastopata Miro Senica in Anton Nosan, odvetnika v Ljubljani, na seji dne 18. maja 2000
s k l e n i l o:
Do končne odločitve se zadrži izvrševanje Uredbe o določitvi mehanizma za oblikovanje cen komunalnih storitev (Uradni list RS, št. 29/2000).
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Predlagatelj izpodbija določbe 8. in 13. člena Zakona o kontroli cen (Uradni list RS, št. 63/99 - v nadaljevanju: ZKC), Uredbo o pridobitvi predhodnega soglasja k cenam zbiranja, čiščenja in distribucije vode (Uradni list RS, št. 82/99), Uredbo o določitvi mehanizma za oblikovanje cen komunalnih storitev (Uradni list RS, št. 11/2000) in Uredbo o določitvi mehanizma za oblikovanje cen komunalnih storitev (Uradni list RS, št. 29/2000). Predlaga, naj Ustavno sodišče do končne odločitve zadrži izvrševanje zadnje navedene Uredbe, ki je v veljavi.
2. Predlagatelj zatrjuje, da so izpodbijane določbe ZKC v nasprotju s prvim odstavkom 140. člena Ustave (delovno področje samoupravnih lokalnih skupnosti), če se razlagajo tako, da lahko Vlada na tej podlagi z uredbo določa ukrep kontrole cen tudi v primeru, ko gre za cene storitev javnih služb iz pristojnosti lokalne skupnosti. ZKC naj bi namreč omogočal različno tolmačenje glede pristojnosti za ukrep kontrole cen, zaradi česar naj bi bilo kršeno tudi načelo pravne države (2. člen Ustave). Vlada naj bi ZKC uporabljala v nasprotju z Ustavo, kar izhaja iz izpodbijanih uredb, ki naj bi bile protiustavne in nezakonite. Šlo naj bi za kršitev pravic in odgovornosti Mestne občine Ljubljana (v nadaljevanju: MOL) iz 140. člena Ustave, 13. člena Zakona o lokalni samoupravi (Uradni list RS, št. 72/93 in nasl. - ZLS) in 21. in 26. člena Zakona o gospodarskih javnih službah (Uradni list RS, št. 32/93 - ZGJS), ob pravilni razlagi pa tudi 13. člena ZKC.
3. Predlog za zadržanje izvrševanja Uredbe predlagatelj utemeljuje z navedbami, da relevantne cene zaradi izpodbijanih ukrepov kontrole cen povzročajo visoko izgubo. Tako npr. Javno podjetje Vodovod - Kanalizacija že od leta 1995 posluje s cenami za obračun oskrbe s pitno vodo, ki ne omogočajo pokritja stroškov enostavne reprodukcije. Zaradi dotrajanosti infrastrukturnega sistema vodovoda in kanalizacije so ponekod izgube v pitni vodi že do 50%. Zaradi dotrajanosti kanalizacije naj bi marsikje grozila tudi ekološka katastrofa. Tudi Javno podjetje Snaga naj bi se z izgubo soočalo že vrsto let. Zaradi tega ni sredstev za izgradnjo nove deponije za odpadke na območju Ljubljane. Sedanja deponija naj bi bila ob tem že napolnjena, zaradi česar naj bi prav tako grozila ekološka katastrofa. Nadaljnje nezakonito zadrževanje cen s strani Vlade naj bi nujno vodilo v stanje, ko MOL ne more več izvrševati svoje ustavne in zakonske funkcije, s čimer naj bi bil ogrožen tudi javni interes. Zaradi izpodbijanih uredb naj bi zato nastajale težko popravljive škodljive posledice.
4. Vlada glede prve in zadnje izpodbijane uredbe ni odgovorila v roku, dne 3. 4. 2000 pa je po podaljšanju roka posredovala svoje mnenje z dne 31. 3. 2000 glede druge izpodbijane uredbe, ki je z dnem uveljavitve v izreku navedene uredbe (1. 4. 2000), objavljene v Uradnem listu z dne 31. 3. 2000, prenehala veljati. V svojem mnenju Vlada Županji oporeka legitimacijo za vložitev zahteve. Nasprotuje tudi predlogu za zadržanje izvrševanja, ne da bi se izrecno opredelila do navedb o težko popravljivi škodi, ki naj bi zaradi izpodbijanih uredb nastajala.
5. V zvezi z legitimacijo Županje je predlagatelj Ustavnemu sodišču posredoval sklep Mestnega sveta z dne 16. 12. 1999, s katerim je pooblastil Županjo za vložitev zahteve.
B.
6. Ustavno sodišče ocenjuje, da pooblastilo Mestnega sveta Županji z dne 16. 12. 1999 zadostuje za vložitev zahteve po 23. členu Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS).
7. Po določbi 39. člena ZUstS sme Ustavno sodišče do končne odločitve v celoti ali delno zadržati izvršitev predpisa ali splošnega akta za izvrševanje javnih pooblastil, če bi zaradi njegovega izvrševanja lahko nastale težko popravljive škodljive posledice.
8. Kadar Ustavno sodišče odloča o začasnem zadržanju izvrševanja izpodbijanega predpisa, vselej tehta med škodljivimi posledicami, ki bi jih povzročilo izvrševanje morebiti protiustavnega predpisa, in med škodljivimi posledicami, ki bi nastale, če se izpodbijani predpis sploh ne bi izvrševal.
9. Po presoji Ustavnega sodišča bi težko popravljive škodljive posedice, kot jih navaja predlagatelj, zaradi izpodbijanih ukrepov kontrole cen lahko nastale. Vlada tem nevedbam ni oporekala niti ni pojasnila, kakšne škodljive posledice bi po drugi strani lahko povzročilo morebitno neizvrševanje teh ukrepov kontrole cen. Ob tehtanju škod, ki bi lahko nastale, je v danem primeru Ustavno sodišče upoštevalo tudi dejstvo, da novi ZKC ne vsebuje več mehanizma, ki bi prizadetim z ukrepi kontole cen v določenih primerih omogočal vsaj delno povrnitev škode, ki jim zaradi njih nastaja. Prej veljavni Zakon o cenah (Uradni list RS, št. 1/91-I - ZCen) je v svojem 6. členu v primerih, ko se zaradi ukrepov določitve cen bistveno poslabšajo pogoji poslovanja, ki onemogočajo normalno poslovanje, omogočal zagotovitev nadomestila do ravni cene, ki pokriva stroške enostavne reprodukcije.
10. Ustavno sodišče v danem primeru tudi ocenjuje, da ni verjetno, da bi v primeru zadržanja v izreku navedene Uredbe prišlo do takšnega dviga relevantnih cen, da bi to imelo negativne posledice na stabiliziranje cen in na stabilne gospodarske razmere v državi, za kar vse si prizadeva Vlada. Pri oblikovanju relevantnih cen bo namreč še vedno treba upoštevati druge veljavne predpise na tem področju, tako tudi Navodilo o metodologiji za oblikovanje cen obveznih lokalnih javnih služb oskrbe s pitno vodo (Uradni list RS, št. 10/2000), Navodilo o metodologiji za oblikovanje cen obveznih lokalnih javnih služb ravnanja s komunalnimi odpadki in odlaganja ostankov komunalnih odpadkov (Uradni list RS, št. 27/98 in 34/98) ter Navodilo o metodologiji za oblikovanje cen obveznih lokalnih javnih služb odvajanja in čiščenja odpadnih in padavinskih voda (Uradni list RS, št. 11/99). Ob tem v primeru neupravičenega zviševanja cen lahko posredujeta tudi Urad za varstvo konkurence ter tržni inšpektor v okviru svojih pristojnosti. Če občina ne bi izvajala nalog iz izvirne pristojnosti v skladu z zakonom, pa tvega tudi uporabo 90.a in 90.b člena ZLS z v teh določbah zagroženimi posledicami.
11. Ker na eni strani zaradi zamika pri oblikovanju cen na podlagi Uredbe nastajajo škodljive posledice za predlagatelja, na drugi strani pa glede na razloge iz prejšnje točke ne morejo nastati težko popravljive škodljive posledice pri oblikovanju teh cen, je Ustavno sodišče predlogu za zadržanje izvrševanja navedene Uredbe ugodilo.
C.
12. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi 39. člena ZUstS v sestavi: predsednik Franc Testen ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Mirjam Škrk in dr. Dragica Wedam-Lukić. Sklep je sprejelo soglasno.
P r e d s e d n i k
Franc Testen
U-I-10/00-25
14. 3. 2002
O D L O Č B A
Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti, začetem z zahtevo Mestnega sveta Mestne občine Ljubljana, ki ga zastopata Miro Senica in Anton Nosan, odvetnika v Ljubljani, na seji dne 14. marca 2002
odločilo:
1. Točki 1 in 2 prvega odstavka 8. člena ter deveti odstavek 13. člena Zakona o kontroli cen (Uradni list RS, št. 63/99) niso v neskladju z Ustavo.
2. Zahteva za oceno ustavnosti in zakonitosti Uredbe o pridobitvi predhodnega soglasja k cenam zbiranja, čiščenja in distribucije vode (Uradni list RS, št. 82/99), Uredbe o določitvi mehanizma za oblikovanje cen komunalnih storitev (Uradni list RS, št. 11/2000) in Uredbe o določitvi mehanizma za oblikovanje cen komunalnih storitev (Uradni list RS, št. 29/2000) se zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Predlagatelj zatrjuje, da so izpodbijane določbe Zakona o kontroli cen (v nadaljevanju ZKC) v nasprotju s prvim odstavkom 140. člena Ustave, če se razlagajo tako, da lahko Vlada na njihovi podlagi z uredbo določa ukrepe kontrole cen tudi v primeru, ko gre za cene storitev javnih služb iz pristojnosti lokalne skupnosti. ZKC naj bi namreč omogočal različno tolmačenje glede pristojnosti za predpisovanje ukrepov kontrole cen, zaradi česar naj bi bilo kršeno tudi načelo pravne države (2. člen Ustave). Vlada naj bi ZKC uporabljala v nasprotju z Ustavo, kar izhaja iz izpodbijanih uredb, ki naj bi bile zaradi tega protiustavne in nezakonite. Šlo naj bi za kršitev pravic in odgovornosti Mestne občine Ljubljana (v nadaljevanju MOL) iz 140. člena Ustave, 13. člena Zakona o lokalni samoupravi (Uradni list RS, št. 72/93 in nasl. - ZLS) ter 21. in 26. člena Zakona o gospodarskih javnih službah (Uradni list RS, št. 32/93 - ZGJS).
Ob pravilni razlagi izpodbijanih določb, predvsem devetega odstavka 13. člena ZKC, bi po mnenju predlagatelja morale biti pristojne za predpisovanje ukrepov kontrole cen storitev javnih služb lokalne skupnosti in ne Vlada. Predlaga, naj Ustavno sodišče odloči, da sta 1. in 2. točka prvega odstavka 8. člena ZKC v neskladju z Ustavo, če se razlagata tako, da na njuni podlagi Vlada določa ukrepe kontrole cen tudi v primeru, ko gre za cene storitev javnih služb iz pristojnosti lokalne skupnosti.
2. Predlagatelj je predlagal zadržanje izvrševanja Uredbe o pridobitvi predhodnega soglasja k cenam zbiranja, čiščenja in distribucije vode (v nadaljevanju Uredba o pridobitvi predhodnega soglasja), ki jo je izpodbijal hkrati z ZKC. Ker je izpodbijana uredba prenehala veljati še pred odločitvijo Ustavnega sodišča o predlogu za zadržanje, je predlagatelj umaknil predlog, zahtevo pa razširil na Uredbo o določitvi mehanizma za oblikovanje cen komunalnih storitev (v nadaljevanju Uredba o določitvi mehanizma/1) in Uredbo o določitvi mehanizma za oblikovanje cen komunalnih storitev (v nadaljevanju Uredba o določitvi mehanizma/2) ter predlagal, naj Ustavno sodišče zadrži izvrševanje tiste Uredbe, ki bo v času odločanja v veljavi.
3. V zvezi z izpodbijanimi uredbami predlagatelj v vlogi z dne 25. 2. 2000, s katero je razširil zahtevo na takrat veljavno Uredbo o določitvi mehanizma/1, predlaga, naj Ustavno sodišče na podlagi 47. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS), kljub prenehanju veljavnosti, ugotovi nezakonitost izpodbijanih uredb. Navaja, da je zaradi izpodbijanih uredb MOL utrpela škodljive posledice in bo zaradi nezakonito izdanih uredb uveljavljala odškodnino za povzročeno škodo.
4. Vlada v odgovoru z dne 3. 4. 2000 navaja, da ukrepi kontrole cen pomenijo omejitev svobodne gospodarske pobude, vendar so po njenem mnenju omejitve dovoljene, če to zahteva javni interes.
Kontrola cen, ki jo ureja ZKC, naj bi bila državna funkcija, katere namen je preprečevanje inflacijskih gibanj, motenj na trgu in monopolnega obnašanja. Poudarja, da se cene komunalnih storitev oblikujejo v skladu z 21. členom ZGJS in da državni organi opravljajo le kontrolo teh cen v skladu z ZKC. Glede izpodbijanih uredb Vlada meni, da so izdane v skladu s pooblastili. Poudarja, da se je Republika Slovenija v okviru Državnega programa za prevzem pravnega reda Evropske unije do konca leta 2002 in v dokumentu Partnerstva za pristop v Evropsko unijo zavzela za postopno liberalizacijo cen proizvodov in storitev, ki so na podlagi ZKC pod nadzorom Vlade. Na podlagi izpodbijanih uredb naj bi bila javna podjetja zavezana, da oblikujejo cene komunalnih storitev v skladu z navodilom, ki določa metodologijo za oblikovanje cen obveznih lokalnih javnih služb, ki ga je izdalo Ministrstvo za okolje in prostor za vsako dejavnost, in predloge tako oblikovanih cen posredujejo na pristojno ministrstvo. To na podlagi predhodnega mnenja medresorske strokovne komisije posreduje mnenje k predlagani ceni občini in zavezancu. Vlada odgovoru prilaga dokumentacijo v zvezi z delom medresorske komisije in analizo zbranih podatkov za ceno vode.
5. Državni zbor na zahtevo za oceno ustavnosti izpodbijanih določb ZKC ni odgovoril.
6. Predlagatelj se z mnenjem Vlade ne strinja in v svojem odgovoru z dne 18. 4. 2000 vztraja pri svojih navedbah in predlogih.
B - I.
7. Ustavno sodišče je s sklepom št. U-I-10/2000 z dne 18. 5. 2000 zadržalo izvrševanje Uredbe o določitvi mehanizma/2.
8. Predlagatelj izpodbija pristojnost Vlade, da določa ustrezne ukrepe kontrole cen v primerih, ko gre za cene storitev javnih služb, ki jih samostojno določajo lokalne skupnosti. Meni, da je to pooblastilo Vlade v primeru ukrepov za kontrolo cen javnih služb iz pristojnosti lokalne skupnosti izključeno na podlagi devetega odstavka 13. člena ZKC in da je drugačna razlaga navedenih določb ZKC v nasprotju z 2. členom in s prvim odstavkom 140. člena, Ustave.
9. Ustavno sodišče je prej veljavni Zakon o cenah (Uradni list RS, št. 1/91-I - v nadaljevanju ZC), ki je tako kot ZKC za ukrepe kontrole cen določal izključno pristojnost državnih organov, že presojalo z vidika njegove skladnosti s prvim odstavkom 140. člena Ustave. Z odločbo št. U-I-145/93 z dne 17. 3. 1994 (Uradni list RS, št. 18/94 in OdlUS III, 24) je ugotovilo, da je kontrola cen izrazito državna pristojnost in da se z ukrepi kontrole cen zasledujejo cilji, ki so v korist vsem prebivalcem Slovenije.
10. Člen 1 ZKC določa, da ta zakon ureja kontrolo nad cenami blaga in storitev na območju Republike Slovenije, ki jo izvajajo državni organi. Kot je razvidno iz navedene določbe, je kontrola cen tudi po novem ZKC izključno državna funkcija, ki se opravlja za celotno državo in zajema vse cene blaga in storitev, torej tudi cene storitev, ki jih opravljajo javna podjetja (četrta alinea 2. člena ZKC), ustanovljena na državni ali občinski ravni. Z ukrepi kontrole cen lahko Vlada posega le z ukrepi, ki so vnaprej določeni in opredeljeni (9. člen), ter samo iz razlogov, določenih z zakonom (8. člen). Kontrola cen, katere namen je opredeljen v razlogih za določitev posameznih ukrepov (doseganje ciljev gospodarske politike, določenih z akti Državnega zbora, preprečevanje motenj na trgu in monopolnega obnašanja), zadeva vso državo, vse njene državljane in je upravičena v skupnem (državnem) interesu in ne zgolj v interesu posamezne lokalne skupnosti. Zato izpodbijana razloga iz 1. in 2. točke prvega odstavka 8. člena, na podlagi katerih lahko Vlada določi ustrezen ukrep kontrole cen tudi v primeru, ko gre za cene storitev javnih služb iz pristojnosti lokalne skupnosti, ne pomeni posega v pravico do lokalne samouprave in s tem kršitve prvega odstavka 140. člena Ustave. Ta določa, da spadajo v pristojnost občine lokalne zadeve, ki jih občina lahko ureja samostojno in ki zadevajo samo prebivalce občine. ZKC ne posega v pristojnost lokalnih skupnosti, da samostojno določijo cene storitev javnih služb iz občinske pristojnosti (21. člen ZGS), temveč le dopušča, da država za določen čas določi ustrezen ukrep kontrole cen, ki lahko bolj ali manj poseže v to pravico ustanovitelja javnega podjetja. Glede na namen, ki ga Vlada želi doseči, so ukrepi kontrole cen, določeni v 9. členu, zelo različni (od najstrožjih, npr. določitve najvišje cene, do najmilejših, npr. rednega ali občasnega pošiljanja podatkov o cenah). Pri določanju ukrepov mora Vlada upoštevati, da lahko določi le tiste ukrepe, ki so nujni glede na razlog ukrepa, ki v najmanjši meri omejujejo konkurenco, so najbližji normalnim tržnim razmeram in najhitreje pripeljejo do odprave razlogov za ukrepe kontrole cen (tretji odstavek 3. člena ZKC).
11. Devetega odstavka 13. člena ZKC, ki naj bi po predlagateljevi razlagi določal pristojnost lokalnih skupnosti za sprejemanje ukrepov kontrole cen za cene storitev javnih služb iz pristojnosti lokalne skupnosti, ni mogoče povezovati z ukrepi kontrole cen, za katere je pristojna Vlada, kot tudi ne z razlogi, ki opravičujejo določitev ustreznih ukrepov kontrole cen (8. in 9. člen ZKC). Določbe 13. člena, katerega del je tudi določba devetega odstavka, so namenjene varstvu potrošnikov. Na podlagi prvega odstavka 13. člena lahko določeni subjekti (eno ali več podjetij ali velikih potrošnikov, ki so redni kupci blaga, ena ali več organizacij potrošnikov ali Urad Republike Slovenije za varstvo potrošnikov) predlagajo Vladi, naj določi primeren ukrep kontrole cen, če ugotovi, da je dosedanja cena blaga enega ali več podjetij previsoka ali da je zvišanje nesorazmerno glede na mednarodni razvoj cen, splošni indeks cen gospodarske panoge ali splošno zvišanje cen v tej gospodarski panogi. Kot je razvidno iz navedene določbe, so razlogi, na podlagi katerih lahko Vlada ugodi predlogom upravičenih predlagateljev, povsem drugačni od tistih, ki jih mora upoštevati na podlagi prvega odstavka 8. člena ZKC. Določba 13. člena govori o primernem ukrepu kontrole cen in se pri tem ne sklicuje na ustrezen ukrep kontrole cen iz 9. člena ZKC. Iz nadaljnjih določb 13. člena je razvidno, da kot primeren ukrep kontrole cen prihaja v poštev predvsem znižanje cene (četrti in peti odstavek 13. člena ZKC). Da je določba 13. člena namenjena varstvu potrošnikov, potrjuje tudi zakonodajno gradivo (Poročevalec DZ, št. 47/99 - predlog ZKC - EPA 1058 - II - druga obravnava, Amandmaji Vlade, stran 62), iz katerega je razvidno, da naj bi ta določba služila "kot dopolnilni instrument varstva potrošnikov, pa tudi drugih rednih kupcev." Določba devetega odstavka 13. člena je bila predlagana šele v tretji obravnavi predloga ZKC (Amandma k ZKC z dne 22. 7. 1999, EPA 1058). Iz obrazložitve predlaganega amandmaja je razvidno, da je bil njen namen v zagotovitvi večjega vpliva občinskih svetov na oblikovanje cen javnih služb iz pristojnosti lokalnih skupnosti. Iz navedenega je torej razvidno, da je mogoče določbo devetega odstavka 13. člena razlagati (jezikovna, sistematična in zgodovinska razlaga) le v kontekstu z določbami 13. člena.
Pomeni, da lahko pristojni organ lokalne skupnosti zaradi varstva potrošnikov določi primeren ukrep kontrole cen za cene storitev javnih služb iz pristojnosti lokalne skupnosti, če ugotovi, da so podani razlogi, določeni v prvem odstavku13. člena ZKC. Izpodbijana določba devetega odstavka 13. člena ZKC zato ni v nasprotju z načeli pravne države iz 2. člena Ustave.
B. - II.
12. Izpodbijane uredbe so med postopkom pred Ustavnim sodiščem prenehale veljati (Uredba o pridobitvi predhodnega soglasja je prenehala veljati dne 11. 2. 2000, Uredba o določitvi mehanizma/1 dne 1. 4. 2000 in Uredba o določitvi mehanizma/2 pa dne 1. 10. 2000). Ustavno sodišče praviloma presoja le predpise, ki veljajo. Na podlagi 47. člena ZUstS pa lahko presoja predpise, ki so po vloženi pobudi ali zahtevi prenehali veljati, če niso bile odpravljene posledice neustavnosti ali nezakonitosti. V takšnem primeru lahko Ustavno sodišče ugotovi, da je bil predpis neustaven ali nezakonit, svoji odločitvi pa da učinek razveljavitve ali, če gre za podzakonski akt, tudi odprave. S tem da svoji odločitvi učinke, ki so določeni v členih 43 do 46 ZUstS. Od tega je tudi odvisen obstoj pravovarstvene potrebe pobudnika oziroma predlagatelja, ki je poleg škodljivih posledic pogoj za nadaljevanje postopka po 47. členu ZUstS. Vendar se Ustavnemu sodišču z vprašanjem pravovarstvene potrebe ni bilo treba ukvarjati. Navedbe, s katerim je predlagatelj utemeljeval nezakonitost pravne podlage za izdajo izpodbijanih uredb, so se že v postopku presoje izpodbijanih določb ZKC izkazale za neutemeljene (1. točka izreka te odločbe). Glede na to, da sta določbi 1. in 2. točke prvega odstavka 8. člena ZKC pravna podlaga, na podlagi katere Vlada ob izpolnjevanju vseh drugih pogojev lahko določi ustrezne ukrepe kontrole cen za vse cene (tudi za cene javnih služb iz pristojnosti lokalne skupnosti), Ustavno sodišče ne bi moglo ugotoviti neustavnosti ali nezakonitosti izpodbijanih uredb.
Zato na podlagi uredb niso mogle nastati takšne škodljive posledice, ki jih 47. člen ZUstS določa kot pogoj za nadaljevanje postopka. Zato je Ustavno sodišče zahtevo v tem delu zavrglo (2. točka izreka).
C.
13. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 21. in 25. člena ZUstS v sestavi: predsednica dr. Dragica Wedam-Lukić ter sodnici in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Ciril Ribičič, dr. Mirjam Škrk, Franc Testen in dr. Lojze Ude. Odločbo je sprejelo soglasno. Pritrdilno ločeno mnenje je dal sodnik Ude.
P r e d s e d n i c a
dr. Dragica Wedam-Lukić
U-I-10/00
9. 3. 2002
Pritrdilno ločeno mnenje sodnika dr. Udeta
Glasoval sem za odločitev, da tč. 1 in 2 prvega odstavka 8. člena ter deveti odstavek 13. člena Zakona o kontroli cen niso v neskladju z Ustavo, in da se zahteva za oceno v tč. 2 izreka odločbe naštetih uredb Vlade Republike Slovenije o nekaterih ukrepih kontrole cen zavrže.
Za tako odločitev sem glasoval zaradi tega, ker je vlagatelj zahteve izpodbijal navedene določbe Zakona o kontroli cen predvsem iz razloga, ker omogoča Vladi RS, da določa ukrepe kontrole cen tudi v primeru, ko gre za cene storitev javnih služb iz pristojnosti lokalne skupnosti. Vlagatelj zahteve svojega izpodbijanja citiranih določb ni utemeljeval z drugimi razlogi.
Osebno menim, da je z vidika ustavnosti vprašljiva določba 1. točke prvega odstavka 8. člena Zakona o kontroli cen, ki določa, da lahko vlada z uredbo določi ustrezne ukrepe kontrole cen, "kadar je to nujno zaradi doseganja ciljev in ukrepov gospodarske politike, ki so določeni z akti državnega zbora".
Mnenja sem, da bi bilo treba to določbo proučiti z vidika njenega poseganja v svobodno gospodarsko pobudo iz 74. člena Ustave RS. V tržnem sistemu je eden izmed elementov gospodarske pobude tudi avtonomija strank pri sklepanju medsebojnih premoženjskopravnih razmerij, zlasti tudi pri prodaji blaga in storitev. Določitev cene za blago ali storitev je seveda bistveni element sklepanja pogodb. Prva točka prvega odstavka 8. člena Zakona o kontroli cen pa vsebuje izjemno široko opredelitev, saj je mogoče določati ukrepe kontrole cen zaradi doseganja ciljev in ukrepov gospodarske politike, ki jo opredeli državni zbor. To pomeni tako široko poseganje v avtonomijo strank in svobodno gospodarsko pobudo, da bi bilo treba vprašanje, ali je taka opredelitev v skladu z Ustavo, vsaj proučiti in o njem zavzeti jasno stališče. Nekateri pravni teoretiki (glej na primer dr. Bojan Zabel, Konkurenčno pravne razsežnosti Zakona o kontroli cen, Pravna praksa 2000, št. 8, str. 4) so sicer glede tega vprašanja menili, da vsebuje besedilo 1. točke prvega odstavka 8. člena Zakona o kontroli cen najbolj sporen razlog za ukrepe o kontroli cen. Kljub temu pa so zavzeli stališče, da ta razlog zaradi tega, ker morajo biti cilji in ukrepi gospodarske politike določeni z akti državnega zbora in ker vlada z uredbo določi listo blaga, za katero se smejo uporabiti ukrepi kontrole cen zaradi razloga iz 1. točke prvega odstavka 8. člena, sam po sebi ni v nasprotju z Ustavo RS. Osebno sem mnenja, da je tako razlogovanje o ustavnopravni ustreznosti že večkrat opredeljene določbe o kontroli cen preskopo. Kadar državni zbor s svojimi ukrepi gospodarske politike posega na trg, mora biti tudi sam pri tem že vsebinsko omejen. Ne more biti prepuščeno državnemu zboru in vladi, da pri opredeljevanju ciljev in ukrepov gospodarske politike brez zakonsko opredeljenih kriterijev posegata v avtonomno oblikovanje medsebojnih pogodbenih razmerij z določanjem cene kot enega izmed bistvenih elementov teh razmerij. Opozarjam, da bo treba v primeru, če bo kdo od vlagateljev zahteve ali pobudnikov obrazložil svojo zahtevo ali pobudo za oceno ustavnosti 1. točke prvega odstavka 8. člena Zakona o kontroli cen tudi s takimi razlogi, poglobljeno razpravljati o tem vprašanju in zavzeti o njem stališče. Sedanja odločitev, da tč. 1 prvega odstavka 8. člena Zakona o kontroli cen ni v neskladju z Ustavo, ne pomeni, da o tem vprašanju ni mogoče na podlagi ustrezne pobude ali zahteve vnovič razpravljati.
dr. Lojze Ude