Up-457/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-457/02
Datum odločitve:
22. 10. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.457.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 174/2001 z dne 4. 4. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 226/2000 z dne 17. 10. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 312/99 z dne 22. 2. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 174/2001 z dne 4. 4. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 226/2000 z dne 17. 10. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 312/99 z dne 22. 2. 2000 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker z izpodbijanimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljen svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.15 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Prepoved reformatio in peius (28).

5.3.13.53 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Pravica do izvajanja dokazov v njegovo korist (29).
Pravna podlaga:
Člen 22, 28, 29, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
18. 7. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23978
Up-457/02 - 5
22. 10. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnica v Z., na seji senata dne 5. oktobra 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 174/2001 z dne 4. 4. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 226/2000 z dne 17. 10. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 312/99 z dne 22. 2. 2000 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. S pravnomočno sodbo je bil pritožnik (v sostorilstvu) spoznan za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja velike tatvine po 1. točki prvega odstavka 212. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - KZ). Izrečena mu je bila pogojna obsodba, v kateri mu je sodišče v okviru preizkusne dobe treh let določilo kazen osmih mesecev zapora.
Pritožniku je bilo naloženo plačilo pridobljene premoženjske koristi. Vrhovno sodišče je zahtevo za varstvo zakonitosti pritožnikove zagovornice kot neutemeljeno zavrnilo.
2. V ustavni pritožbi pritožnik zatrjuje kršitve 2., 28. in 29. člena Ustave. Sodišča naj bi pri svojih odločitvah nezakonito uporabila določbe Ustave in Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP). Po mnenju pritožnika ZKP opredeljuje zagovor obtoženca kot njegovo pravico, ki ga ne zavezuje govoriti po resnici.
Ker ga ne zadenejo nobene posledice krive izpovedbe, njegovega izpovedovanja ni mogoče šteti kot pričanje v kazenskopravnem smislu. Pritožnik meni, da je zagovor izpovedovanje o lastnem ravnanju in lastnem odnosu do svojega ravnanja, zato se priznanje lahko nanaša samo na izpovedovanje o lastni udeležbi pri kaznivem dejanju. Nikakor pa po mnenju pritožnika ni moč zagovora in priznanja prvo obtoženega uporabiti kot dokaz zoper tretje obtoženega (pritožnika), ki storitev kaznivega dejanja v celoti zanika. Pritožnik še navaja, da v konkretnem primeru zoper njega ne obstoji noben materialni dokaz, povezan z izvršitvijo kaznivih dejanj, in zato priznanj soobtožencev sodišče ni moglo preveriti z nobenim materialnim dokazom.
Pritožnik naj bi bil obsojen izključno na priznanju soobtožencev. Pritožnik izpodbija tudi stališče, ki ga je o dokazni vrednosti zagovora obtoženca zavzelo Vrhovno sodišče.
Ustavnemu sodišču predlaga, naj izpodbijane sodbe razveljavi in vrne zadevo v novo odločanje.
B.
3. Kolikor se očitki pritožnika v zvezi z obsodbo nanašajo na zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja ter na uporabo prava, mu je treba pojasniti, da to ne more biti predmet presoje Ustavnega sodišča. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku in v okviru ustavne pritožbe ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri uporabi materialnega in procesnega prava. Ta presoja je zaupana sodiščem, ki odločajo v skladu z Ustavo in zakonom. V skladu s prvim odstavkom 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče presoja le, ali so bile z izpodbijanimi posamičnimi akti kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Tako lahko v zvezi s postopkom ugotavljanja dejanskega stanja in z dokazno oceno sodišča Ustavno sodišče presoja le, ali so bila v postopku spoštovana ustavna jamstva procesne narave, v zvezi z uporabo materialnega prava pa, ali temeljijo izpodbijane odločbe na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču ali če so tako očitno napačne ter brez razumne pravne obrazložitve, da bi jih bilo mogoče oceniti za arbitrarne oziroma samovoljne. Navedeno bi lahko predstavljalo kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Tega pa izpodbijanim sodnim odločbam ni mogoče očitati. Te namreč razumno utemeljijo, zakaj določena dejstva in dokaze, predvsem zagovor soobtoženca glede lastne udeležbe pri izvršitvi kaznivih dejanj kot tudi glede udeležbe drugih soobtožencev, med njimi pritožnika, štejejo za odločilna in relevantna. Zato za kršitev pravice iz 22. člena Ustave očitno ne gre. Zgolj nezadovoljstvo z odločitvijo pa za ugotovitev, da so bile kršene človekove pravice, ne zadošča.
4. Prvi odstavek 28. člena Ustave določa, da ne sme biti nihče kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. Določba med drugim pomeni, da morajo biti v opisu dejanja, očitanega pritožniku, vsebovani vsi znaki kaznivega dejanja, ki jih določa zakon. Vsebina pritožnikovega očitka pa ni v tem. Pritožnik ne zatrjuje, da bi v opisu manjkal kateri izmed znakov kaznivega dejanja, za katerega je bil pravnomočno obsojen. Izpodbija le pravilnost ugotovitve sodišča in njegovo presojo o obstoju posameznih znakov očitanega mu kaznivega dejanja. To je stvar dokazne presoje pristojnih sodišč, ki ne more biti predmet presoje pred Ustavnim sodiščem. Za kršitev prvega odstavka 28. člena Ustave torej očitno ne gre.
5. Pritožnik v svoji ustavni pritožbi zatrjuje kršitev 29. člena Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku), ne da bi izrecno navedel, katera pravica iz 29. člena mu je bila kršena. Iz vsebine celotne ustavne pritožbe je razvidno, da pritožnik uveljavlja kršitev iz tretje alineje 29. člena Ustave, ki zagotavlja obtožencu ob popolni enakopravnosti izvajanje dokazov v njegovo korist, in je zato Ustavno sodišče obravnavalo pritožnikovo ustavno pritožbo v okviru te ustavne določbe.
6. Kot izhaja iz ustaljene ustavnosodne presoje, sodišče glede na načelo proste presoje dokazov samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost.
Ne glede na to, da sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba, pa mora po ustavnosodni presoji izvesti dokaz, ki je materialnopravno relevanten in za katerega je obramba utemeljila potrebno stopnjo verjetnosti obstoja in pravne relevantnosti. Sodišče ne sme zavrniti izvedbe predlaganih dokazov, razen če je očitno, da niso pomembni za odločitev, ali če bi bilo nadaljnje izvajanje dokazov zaradi jasnosti zadeve odveč.
7. Pritožnik ni uveljavljal, da sodišče ni izvedlo kakšnega dokaza, ki ga je predlagal v svojo korist. Ustavno sodišče bi lahko ugotovilo kršitev te pravice le, če bi sodišče v nasprotju z navedenimi stališči Ustavnega sodišča zavrnilo pritožnikov predlog za izvedbo dokaza v njegovo korist.
Kršitev te pravice pa ni podana, če pritožnik uveljavlja, da sodišče ni pravilno presojalo dokazov oziroma da bi moralo njegov zagovor in zagovor soobtožencev presojati drugače ali da po njegovem mnenju ni imelo zadosti dokazov za njegovo obsodbo. Pritožniku je v zvezi s tem vprašanjem že izčrpno odgovorilo Vrhovno sodišče v zvezi z zahtevo za varstvo zakonitosti ter pritožbeno sodišče v zvezi z njegovo pritožbo in njuna presoja po oceni Ustavnega sodišča zadosti kriterijem, ki so relevantni za ugotavljanje zatrjevane kršitve pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist iz tretje alineje 29. člena Ustave. Sodišče glede na načelo proste presoje dokazov samostojno odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. Iz izpodbijanih sodb je jasno razvidno, da je bila v konkretni zadevi dokazna presoja skrbno in korektno opravljena, zakaj sodišče obtoženčevega zagovora ni sprejelo oziroma zakaj je sprejelo zagovore soobtožencev in v katerem delu, pa je tudi izčrpno obrazložilo. S tem, ko se pritožnik ne strinja z dokazno presojo sodišča, izpodbijanim sodbam očita nepravilno ugotovitev dejanskega stanja. To pa samo po sebi, kot že rečeno, ne more biti predmet ustavne pritožbe, saj Ustavno sodišče ni redno instančno sodišče, zaradi česar institut ustavne pritožbe ni redno ali izredno pravno sredstvo za meritorno presojo pravnomočnih sodnih odločb.
8. Ustavno sodišče je presojalo izpodbijano stališče Vrhovnega sodišča o dokazni vrednosti obtoženčevega zagovora. Iz izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča izhaja stališče, "da je kot dokaz mogoče šteti obtoženčev zagovor in iz njega izhajajočo bremenitev drugega obtoženca. V skladu z načelom materialne resnice in načelom proste presoje dokazov mora sodišče oceniti verodostojnost zagovora oziroma priznanja in o njem napraviti dokazno oceno." Vrhovno sodišče je svojo odločitev razumno obrazložilo in utemeljilo na pravni podlagi.
Glede na navedeno v 3. in 7. točki obrazložitve tega sklepa Vrhovnemu sodišču ni mogoče očitati, da je razlagi zakonskih določb dalo takšno vsebino, ki je v neskladju s pravicami iz 29. člena Ustave.
9. Pritožnikovega očitka, da je bila z izpodbijanimi odločbami kršena določba 2. člena Ustave, v okviru postopka z ustavno pritožbo ni mogoče ocenjevati. V postopku z ustavno pritožbo Ustavno sodišče presoja le morebitne kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Navedena določba pa ne varuje posamičnih človekovih pravic ali svoboščin.
10. Ker kršitve ustavnih pravic, kakor jih zatrjuje pritožnik, očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel z dvema glasovoma proti enemu. Proti je glasoval sodnik Ribičič. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer