Up-628/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-628/02
Datum odločitve:
8. 6. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.628.02
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 703/2002 z dne 1. 8. 2002 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 1294/96 z dne 14. 3. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 703/2002 z dne 1. 8. 2002 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 1294/96 z dne 14. 3. 2002 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Glede na posebne okoliščine obravnavane zadeve kot ene izmed zadev v skupini množičnih sporov, v katerih so bili tožbeni zahtevki vseh tožnikov oprti na v bistvenem enako dejansko in pravno podlago, kot tožena stranka pa je v vseh nastopala pritožnica, tudi morebitna ugotovitev kršitve ustavnih pravic pritožnice ne bi mogla privesti do razveljavitve izpodbijanih sodnih odločitev. Zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).
Pravna podlaga:
Člen 22, 25, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
22. 10. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23527
Up-628/02 - 5
8. 6. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A., d.d., Ž., ki jo zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 25. maja 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 703/2002 z dne 1. 8. 2002 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 1294/96 z dne 14. 3. 2002 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Sodišče prve stopnje je v pretežnem delu ugodilo zahtevku delavke (tožnice v delovnem sporu) za plačilo razlik v plači z zamudnimi obrestmi. Višje sodišče je pritožbo pritožnice (tožena stranka v delovnem sporu) zoper takšno sodbo zavrnilo.
2. Zoper sodbo Višjega sodišča v zvezi s sodbo sodišča prve stopnje v delu, v katerem je bilo ugodeno zahtevku tožnice, vlaga pritožnica ustavno pritožbo. Navaja, da ni v zvezi z zastaranjem glavne terjatve v sodbi sodišča prve stopnje prav nobene obrazložitve, zaradi česar bi jo moralo Višje sodišče razveljaviti. Ker tega ni storilo, je pritožnico prikrajšalo za pravico do dvostopenjskega sojenja, ker ugovor zastaranja ni bil obravnavan pred obema sodiščema. Višjemu sodišču očita, da tudi samo ni obrazložilo, zakaj plač ni mogoče uvrstiti med občasne terjatve v smislu 372. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - v nadaljevanju ZOR), oziroma ni odgovorilo na njene navedbe, s katerimi je utemeljevala to svoje stališče. Pri tem posebej omenja navedbe o tem, da naj bi na uporabo zastaralnega roka za občasne terjatve za zastaranje plač kazalo tudi to, da takšna določba pomeni vsebinsko kontinuiteto s prej veljavnimi predpisi o zastaranju plač. Zatrjuje tudi, da je že v teku postopka na prvi stopnji in še posebej obširno v pritožbi navajala, da je delovna uspešnost potrebna tudi za doseganje osnovne plače in da so merila za ugotavljanje delovne uspešnosti glede doseganja pričakovanih rezultatov dela, torej osnovne plače, enaka kot merila za ugotavljanje delovne uspešnosti, ki presegajo pričakovane rezultate dela, pri čemer se je sklicevala na določbe svojega Pravilnika o osebnih dohodkih (v nadaljevanju Pravilnik). Ob tem je navajala, da je treba oceniti, do kod seže izračunavanje plače po teh kriterijih v maso osnovne plače in od kod naprej v maso iz naslova delovne uspešnosti. Zatrjuje, da sodišči tudi na te njene navedbe nista odgovorili. Prav tako naj se ne bi opredelili do njenih navedb o svobodi oziroma prostovoljnosti kolektivnega dogovarjanja. Pritožnica nasprotuje tudi zaključku sodišč, da na višino osnovne plače vpliva tudi plačilni razred znotraj tarifnega razreda, ki je po njenem mnenju tudi neobrazložen. Zatrjuje kršitev 2., 14., 22., 23. in 25. člena Ustave.
B.
3. Ustavna pritožba ni pravno sredstvo v sistemu rednih in izrednih pravnih sredstev, temveč poseben institut za presojo posamičnih aktov zaradi varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Očitki pritožnice, s katerimi oporeka zgolj materialnopravni presoji sodišča, torej sami po sebi ne morejo biti predmet presoje Ustavnega sodišča.
4. Očitek o kršitvi pravice do pritožbe iz 25. člena Ustave, ki naj bi jo storilo Višje sodišče s tem, ko ni razveljavilo prvostopenjske sodbe, v kateri ni bilo odgovorjeno na pritožničin ugovor o zastaranju plač kot glavnih terjatev, je neutemeljen. Omenjena ustavna pravica namreč pritožnici zagotavlja možnost vložitve pritožbe zoper sodbo sodišča prve stopnje, kar je bilo pritožnici zagotovljeno, Višjemu sodišču pa ne preprečuje, da nadomesti manjkajočo obrazložitev sodišča prve stopnje. Glede na to, da pritožnica ne zatrjuje, da bi bila v zvezi z odločanjem o omenjenem ugovoru pred Višjim sodiščem sporna tudi dejanska vprašanja, se Ustavnemu sodišču v tej zadevi tudi ni bilo treba opredeliti do vprašanja, ali velja to tudi v primerih, ko bi Višje sodišče samo ugotavljalo oziroma spreminjalo dejansko stanje.
5. Ustavnopravno relevantni bi lahko bili očitki pritožnice, da izpodbijani sodbi nista zadostno obrazloženi oziroma da sodišči nista odgovorili na pritožničine navedbe. Obrazložena sodna odločba je namreč bistveni del poštenega sodnega postopka, ki ga zagotavlja 22. člen Ustave. Iz te ustavne določbe izhaja tudi dolžnost sodišča, da se seznani z navedbami strank, prouči njihovo dopustnost in pravno relevantnost ter se do njih, če so za odločitev bistvene in niso očitno neutemeljene, v obrazložitvi svoje odločbe opredeli. Pri tem ni vedno nujno, da se sodišče do navedb stranke opredeli izrecno, ampak zadostuje, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve. Navedena procesna jamstva so stranki zagotovljena tudi v pritožbenem postopku in izhajajo iz 25. člena Ustave. Vendar pa ni treba, da bi bila obrazložitev odločbe instančnega sodišča, kadar se to strinja z razlogi sodišča prve stopnje, tako široka kot obrazložitev sodišča prve stopnje.
6. Ne glede na navedeno pa pritožnica z očitki o
neobrazloženosti sodbe Višjega sodišča glede uporabe zastaralnega roka za zastaranje plač, četudi bi bili utemeljeni, ne bi mogla uspeti. V zvezi s tem se Ustavno sodišče sklicuje na odločbo št. Up-393/02 z dne 22. 4. 2004 (Uradni list RS, št. 51/04), v kateri je zavzelo stališče, da tudi ugotovitev kršitve človekovih pravic ne more privesti do razveljavitve izpodbijane sodbe, ki ji je mogoče očitati takšne kršitve, če posebne okoliščine obravnavanega primera Ustavnemu sodišču narekujejo odstop od tega pravila. Takšne posebne okoliščine je videlo Ustavno sodišče v tem, da je sodila zadeva, v kateri so bile pritožnici po ugotovitvi Ustavnega sodišča kršene človekove pravice, v skupino množičnih sporov, v katerih so bili tožbeni zahtevki tožnikov oprti na v bistvenem enako dejansko in pravno podlago, podobni pa so bili tudi ugovori pritožnice kot tožene stranke, s katerim je nasprotovala tem zahtevkom. Glede na to, da je Ustavno sodišče nekatere izmed sodnih odločb glede spornih vprašanj ocenilo za zadovoljivo obrazložene, in upoštevaje dejstvo, da je bila pritožnica vsaj z eno izmed takšnih sodb nedvomno seznanjena, ter omenjeno povezanost obravnavanih zadev, pa po oceni Ustavnega sodišča ni bilo mogoče trditi, da pritožnica sploh ne bi bila seznanjena z razlogi, na katerih je temeljila sporna odločitev v omenjeni zadevi. Namen ustavne zahteve po obrazloženosti sodne odločbe je bil tako na opisani način po mnenju Ustavnega sodišča dosežen. To pa je Ustavnemu sodišču po njegovi oceni dovoljevalo, da upoštevaje načela procesne ekonomike zaradi ugotovljene procesne kršitve izpodbijanih odločitev ni razveljavilo.
7. Za enak primer gre tudi v obravnavani zadevi. Tudi obravnavana zadeva namreč sodi v omenjeno skupino množičnih sporov, v zvezi z uveljavljenimi očitki o neobrazloženosti sodnih odločb glede zastaranja pa Ustavno sodišče ugotavlja, da je nanje v zadostni meri odgovorjeno v drugih zadevah.
Zadovoljivo obrazloženo stališče o uporabi splošnega zastaralnega roka je najti v sodbi Delovnega sodišča v Celju, št. Pd 1292/96 z dne 9. 1. 2001, v kateri je sodišče pritožnici pojasnilo, da predstavlja plača mesečno akontacijo plačila za opravljeno delo, kar pomeni bistven argument za zavrnitev pritožničinih ugovorov o plačah kot občasnih terjatvah. S to sodbo je bila pritožnica nedvomno seznanjena, saj jo izpodbija z ustavno pritožbo v zadevi št. Up-392/02. To pa pomeni, da, glede na predstavljena stališča, tudi morebiti ugotovljena kršitev pritožničinih ustavnih pravic ne bi mogla privesti do razveljavitve izpodbijanih sodb iz teh razlogov. V zvezi z očitkom pritožnice, da Višje sodišče ni odgovorilo na navedbe, da naj bi na uporabo zastaralnega roka za občasne terjatve za zastaranje plač kazalo tudi to, da ta določba pomeni vsebinsko kontinuiteto s prej veljavnimi predpisi o zastaranju plač, pa Ustavno sodišče pritožnici pojasnjuje, da s temi očitki pritožnica ne bi mogla uspeti. Navedeno namreč ne dokazuje, da zakonodajalec ni želel drugače urediti zastaranja plač. Glede na navedeno pa so takšne navedbe očitno neutemeljene in torej takšne, da sodišči nanje niti nista bila dolžni posebej odgovarjati.
8. Prav tako ni mogoče trditi, da bi bilo stališče sodišč o uporabi petletnega zastaralnega roka očitno napačno in s tem samovoljno, kar smiselno uveljavlja pritožnica, in kar bi lahko prav tako pomenilo kršitev 22. člena Ustave. Možnost ugotovitve takšne kršitve je namreč namenjena odpravi očitnih kršitev pri razlagi nedvoumnih in jasnih zakonskih določb.
Glede na relativno nedoločno zakonsko opredelitev pojma občasna terjatev, ki napolnitev tega pravnega pojma pretežno prepušča sodni praksi, pa zavzetega stališča ni mogoče šteti za očitno napačnega.
9. Ustavne pritožbe tudi ne more utemeljiti očitek pritožnice sodiščema, da se nista opredelili do njenih navedb o prostovoljnosti kolektivnega dogovarjanja. Pritožnica namreč ni izkazala, da je takšne očitke med postopkom pred sodiščema sploh uveljavljala. Pavšalno sklicevanje na navedbe v sodnem postopku namreč ne zadostuje. Kolikor pa pritožnica s tem očitkom uveljavlja, da naj ji ne bi bilo odgovorjeno na navedbe v zvezi z uporabo mednarodnega prava, ki naj bi, izključevalo uporabo kolektivnih pogodb za pritožnico, pa ji Ustavno sodišče pojasnjuje, da je na te njene navedbe odgovorjeno v sodbi Delovnega sodišča v Celju, št. Pd 23/97 z dne 7. 9. 2000. S to sodbo je bila pritožnica nedvomno seznanjena, saj jo je izpodbijala z ustavno pritožbo v zadevi št. Up-627/02. Glede na predstavljena stališča v 6. točki obrazložitve pa to pomeni, da pritožnica s takšnimi očitki, četudi bi bili utemeljeni, v tej zadevi ne bi mogla uspeti.
10. Pritožnica sodiščema tudi očita, da se nista opredelili do navedb, da je tudi za doseganje osnovne plače potrebna delovna uspešnost, ki se glede na določbe Pravilnika izračunava po istih kriterijih, kot sicer veljajo za delovno uspešnost, ter da bi moralo sodišče preveriti, kateri del plače iz naslova delovne uspešnosti je šteti v maso osnovne plače in kateri del za pravo delovno uspešnost. Ustavno sodišče ob tem ugotavlja, da se sodiščema do takšnih navedb, s katerimi pritožnica v sporu očitno ne bi mogla uspeti, niti ne bi bilo treba opredeliti. Kot izhaja iz ustavne pritožbe, je s temi navedbami pritožnica v delovnem sporu želela dokazati, da bi se moralo plačilo plače, ki je na izplačilni listi prikazano kot plača iz naslova delovne uspešnosti, upoštevati pri izračunu tožničine osnovne plače. Zgolj s sklicevanjem na določbe Pravilnika, iz katerih naj bi izhajalo, da se je delovna uspešnost, potrebna za doseganje osnovne plače, izračunavala po istih kriterijih, kot veljajo za pravo delovno uspešnost, pa pritožnica ne bi mogla dokazati, da je bilo izplačilo spornega zneska v konkretnem primeru plačano prav na račun osnovne plače. Enako velja tudi za navedbo, da bi moralo sodišče preveriti, kateri del plače iz naslova delovne uspešnosti je šel v maso osnovne plače in kateri za pravo delovno uspešnost, ki bi lahko bila za odločitev v tej zadevi odločilna le, če bi bila podprta s konkretnimi trditvami in dokazi, da je izplačilo plače iz naslova delovne uspešnosti v konkretnem primeru predstavljalo plačilo osnovne plače.
11. Pritožničinega očitka, da sodišči nista obrazložili, kako sta prišli do zaključka, da grupe pri pritožnici predstavljajo plačilne razrede, Ustavno sodišče ni moglo obravnavati. Po določbi 51. člena ZUstS je eden od pogojev za dopustnost ustavne pritožbe tudi, da so zoper izpodbijani akt izčrpana vsa pravna sredstva. Ta procesna predpostavka ne pomeni le, da mora pritožnik že pred vložitvijo ustavne pritožbe vložiti vsa dopustna pravna sredstva, temveč tudi, da mora pravna sredstva izčrpati po vsebini. To pomeni, da mora že v teh pravnih sredstvih uveljavljati tiste kršitve, na katere se nato sklicuje v ustavni pritožbi. Iz povzetka pritožbenih navedb v sodbi Višjega sodišča, ki mu pritožnica ne nasprotuje, pa ne izhaja, da je pritožnica ta očitek uveljavljala že v pritožbi.
12. Pritožničinega očitka o kršitvi 2. člena Ustave v okviru postopka z ustavno pritožbo ni mogoče ocenjevati. V postopku z ustavno pritožbo Ustavno sodišče presoja le morebitne kršitve določb o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah, omenjena določba pa to ni.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan