Up-378/03
Natisni
Opravilna št.:
Up-378/03
Datum odločitve:
15. 4. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.378.03
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru št. Cp 294/2000 z dne 11. 3. 2003 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Slovenj Gradcu št. P 99/95 z dne 12. 10. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru št. Cp 294/2000 z dne 11. 3. 2003 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Slovenj Gradcu št. P 99/95 z dne 12. 10. 1999 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa zavrže.
Evidenčni stavek:
Če sodišče razumno oceni, da nekateri predlagani dokazi oziroma dejstva, ki naj se z njimi ugotovijo, za odločitev v sporu niso odločilni, ali da je neko dejstvo že dokazano, nadaljnjih dokazov ni dolžno izvajati. Toliko bolj velja to v primerih, ko stranka zgolj pavšalno niza dokaze, ki naj jih sodišče izvede, ne da bi svoje dokazne predloge konkretizirala do te mere, da bi sodišče sploh lahko ugotovilo, katera dejstva želi ugotavljati s katerimi dokazi. Glede na navedeno in glede na to, da iz ustavne pritožbe ni razvidno, ali je pritožnica v postopku sploh predlagala vse dokaze, katerih neizvedbo očita sodišču, Ustavno sodišče ugotavlja, da pritožnica kršitve pravice iz 22. člena Ustave ni uspela izkazati.
Ker je bila pritožnici z vpogledom v spis naknadno dana možnost seznanitve s sklepom, s katerim je sodišče druge stopnje razveljavilo sklep sodišča prve stopnje, z opustitvijo vročitve navedenega sklepa pritožnici pravica do enakopravnega obravnavanja strank (22. člen Ustave) ni mogla bila kršena.
Sodišča pri odločanju v pravdah zaradi motenja posesti vstopajo na polje zasebnosti posameznika (kar je še posebej očitno takrat, kadar je predmet take pravde posest stanovanja, v katerem vsaj ena izmed pravdnih strank biva). Vendar to ne pomeni, da bi vsaka napačna odločitev sodišča v takem sporu pomenila kršitev ustavne pravice do zasebnosti. Pritožnica ne pojasni, katero pravno stališče sodišč in iz katerih razlogov naj bi bilo v nasprotju z navedenima ustavnima pravicama. Zgolj s tem, da ji sodišči nista nudili posestnega varstva nad spornim oknom, toženi stranki z ničemer nista omogočili vstopa v stanovanje, kakor zmotno meni pritožnica.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

1.4.52.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Izčrpanje pravnih sredstev .

5.3.36 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do lastnine (33, 67).

5.3.32 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Nedotakljivost stanovanja (36).

5.3.16 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do odškodnine za škodo, povzročeno s strani države (26).
Pravna podlaga:
Člen 14, 14.2, 22, 26, 33, 35, 36, Ustava [URS]

Člen 1, Protokol Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin [EKČP]

Člen 55.2.1, 55.1.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
2. 6. 2003
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23334
Up-378/03-10
15. 4. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 25. marca 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru št. Cp 294/2000 z dne 11. 3. 2003 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Slovenj Gradcu št. P 99/95 z dne 12. 10. 1999 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Z izpodbijanim sklepom je Višje sodišče v Mariboru zavrnilo pritožbo pritožnice (v pravdnem postopku tožeče stranke) in potrdilo sklep sodišča prve stopnje, s katerim je to sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, ki je v sporu zaradi motenja posesti zahtevala ugotovitev, da jo je toženec samovoljno motil v njeni zadnji mirni posesti stanovanja s tem, da je v stanovanju na hodniku pri vhodu na podstrešje razbil zidano steno, prepoved takih in podobnih motitvenih dejanj, vzpostavitev v prejšnje stanje in povrnitev pravdnih stroškov. Pritrdilo je zaključku sodišča prve stopnje, ki je ugotovilo, da je toženec z domnevnimi motilnimi ravnanji kot (so)posestnik izvrševal pravico do samopomoči zoper tožnico, ki mu je neupravičeno odvzela njegovo (so)posest na spornem oknu.
2. Pritožnica v laični ustavni pritožbi, ki jo označuje kot "pritožbo na delo Okrajnega sodišča v Slovenj Gradcu", opisuje skaljene odnose med njo in nasprotno stranko - sosedom in izraža svoje nezadovoljstvo nad postopanjem omenjenega sodišča v njeni pravdni zadevi. Sodišču najprej očita nerazumno dolgo odločanje, ki naj bi od vložitve tožbe z dne 23. 6. 1991 do izdaje izpodbijanega sklepa trajalo skoraj 12 let. V tako dolgem postopku vidi "čisto pristranskost in skorumpiranost sodišča". Na nepošteno in pristransko sojenje naj bi kazale tudi naslednje okoliščine: da je sodišče o nasprotni tožbi tožene stranke zaradi motenja posesti, ki bi jo po njenem mnenju tudi moralo združiti z njeno zadevo, odločilo že v 8 mesecih, da ne njej ne njeni pooblaščenki sklep Višjega sodišča v Mariboru št. Cp 793/92 z dne 22. 1. 1993, s katerim je to sodišče razveljavilo prvi sklep sodišča prve stopnje v tem postopku, ni bil vročen, da sodišče ni upoštevalo materialnih dokazov, dokazov z zaslišanjem vseh prič, si ni pribavilo zapisnika policijske postaje in ne zaslišalo policista, ki sta bila na kraju dogodka, da ni izvedlo ogleda na kraju samem in ni verjelo "njenim" pričam. Vse navedeno naj bi obenem pomenilo, da je sodišče prve stopnje ni obravnavalo enako kot nasprotno stranko (kršitev 14. člena Ustave). Uveljavlja tudi kršitev "pravice do zasebnosti v lastnem stanovanju" in "pravice do varovanja premoženja" (1. člen Protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP).
B.
3. Ustavno sodišče se v postopku z ustavno pritožbo ne more spuščati v presojo materialnopravne ali procesnopravne pravilnosti izpodbijane sodne odločbe in tudi ne v dokazno oceno sodišča. Ustavna pritožba ni nadaljnje pravno sredstvo v okviru rednega sodstva, s katerim bi bilo mogoče uveljavljati same po sebi kršitve pri ugotovitvi dejanskega stanja ter uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodno odločbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine.
4. Določba 22. člena Ustave, ki je izraz pravice do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave v postopkih pred sodišči in drugimi organi, vključuje tudi pravico vsake od pravdnih strank, da sodišče obravnava, ovrednoti in obrazloženo sprejme ali zavrne njene trditve in stališča, če so postavljena v skladu z določbami pravdnega postopka in če niso očitno pravno nepomembna (odločba št. Up-118/95 z dne 11. 6. 1998, OdlUS VII, 227). Ustavno jamstvo se mora odražati tudi v dokaznem postopku, vendar pa ne pomeni, da ima pravdna stranka pravico do izvedbe vseh dokazov, ki jih predlaga. Če sodišče razumno oceni, da nekateri predlagani dokazi oziroma dejstva, ki naj se z njimi ugotovijo, za odločitev v sporu niso odločilni ali da je neko dejstvo že dokazano, nadaljnjih dokazov ni dolžno izvajati.
Toliko bolj velja to v primerih, ko stranka zgolj pavšalno niza dokaze, ki naj jih sodišče izvede, ne da bi svoje dokazne predloge v skladu z 236. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. - v nadaljevanju ZPP) konkretizirala do te mere, da bi sodišče sploh lahko ugotovilo, katera dejstva želi ugotavljati s katerimi dokazi. Glede na navedeno in glede na to, da iz ustavne pritožbe ni razvidno, ali je pritožnica v postopku sploh predlagala vse dokaze, katerih neizvedbo očita sodišču, Ustavno sodišče ugotavlja, da pritožnica kršitve pravice iz 22. člena Ustave ni uspela izkazati. Kolikor pa se pritožnica ne strinja z načinom vodenja dokaznega postopka v motenjski pravdi št. P 592/91, v kateri je nastopala kot tožena stranka, je treba ugotoviti, da odločitve sodišč v tem postopku, ki je bil zaključen že 20. 3. 1992, ne morejo biti predmet presoje v postopku s to ustavno pritožbo.
5. Pritožnica nadalje meni, da ji pošteno sojenje ni bilo zagotovljeno tudi zato, ker naj ji sklep Višjega sodišča v Mariboru št. Cp 793/92 z dne 22. 1. 1993 ne bi bil vročen.
Opustitev vročitve sicer je kršitev določb pravdnega postopka (361. člen ZPP; prej 376. člen Zakona o pravdnem postopku, Uradni list SFRJ, št. 4/77 in nasl. - ZPP77), vendar to še ne pomeni, da je bila z njo ustavni pritožnici kršena tudi pravica iz 22. člena Ustave. Iz ustavne zahteve po enakopravnem obravnavanju strank izhaja tudi dolžnost sodišča, da omogoči stranki v postopku, da se v sporu izjavi o dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločbo. Med take okoliščine sodi tudi sklep sodišča druge stopnje, s katerim to sodišče razveljavi sklep sodišča prve stopnje in mu naloži opravo določenih pravdnih dejanj in obravnavo vseh spornih vprašanj, t. i. procesnopravna vezanost na mnenje sodišča druge stopnje (362. člen ZPP). Vendar pa iz navedb pritožnice v ustavni pritožbi izhaja, da ji je bila naknadno dne 29. 12. 1998 z vpogledom v spis dana možnost seznanitve z razlogi sodišča druge stopnje, ki so narekovali razveljavitev sklepa sodišča prve stopnje, zaradi česar je v nadaljnjem postopku pred sodiščem prve stopnje imela možnost, da se do njih opredeli. To pa pomeni, da v postopku pritožnici ta pravica ni mogla bila kršena.
6. Z izpodbijanim sklepom pritožnici tudi ni bila kršena ustavna pravica do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave (in varstvo lastnine po 1. členu Protokola EKČP). Očitek, da je sodna odločba, ki posega na premoženjskopravni položaj posameznika, nepravilna in nezakonita, tudi če bi bil utemeljen, namreč še ne izkazuje kršitve te ustavne pravice. Pravica do zasebne lastnine bi bila pritožnici kršena, če bi izpodbijani sklep temeljil na takšnem pravnem stališču oz. takšnem razumevanju zakona, ki je nezdružljivo z navedeno ustavno pravico. Tega pa pritožnica niti ne zatrjuje, pa tudi sicer tega izpodbijanemu sklepu ni mogoče očitati.
7. Pritožnica z navedbami, da naj bi sklep, s katerim je sodišče potrdilo sklep sodišča prve stopnje, nasprotni stranki omogočil vstopanje v njeno stanovanje, uveljavlja tudi kršitev pravice do varstva pravic zasebnosti iz 35. člena Ustave in kršitev pravice do nedotakljivosti stanovanja iz 36. člena Ustave. Vendar je tudi ta očitek očitno neutemeljen. Sodišča pri odločanju v pravdah zaradi motenja posesti vstopajo na polje zasebnosti posameznika (kar je še posebej očitno takrat, kadar je predmet take pravde posest stanovanja, v katerem vsaj ena izmed pravdnih strank biva). Vendar to ne pomeni, da bi vsaka napačna odločitev sodišča v takem sporu pomenila kršitev ustavne pravice do zasebnosti.
Pritožnica ne pojasni, katero pravno stališče sodišč, ki sta odločali v njeni zadevi, in iz katerih razlogov naj bi bilo v nasprotju z navedenima ustavnima pravicama. Zgolj s tem, ko ji sodišči potem, ko sta ugotovili, da je sama posegla v zadnje posestno stanje, nista nudili posestnega varstva nad spornim oknom, toženi stranki z ničemer nista omogočili vstopa v stanovanje, kakor zmotno meni pritožnica.
8. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kakor jih zatrjuje pritožnica, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
9. Kolikor pritožnica z navedbami v ustavni pritožbi, s katerimi sodišču očita kršitev razumnega roka, po vsebini uveljavlja kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, Ustavno sodišče ugotavlja, da ustavna pritožba v tem delu ni dopustna.
Ustavno sodišče je že sprejelo stališče, da je v primerih, ko postopek še teče, za presojo o obstoju kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja pristojno Upravno sodišče (tako npr. v sklepu št. Up-369/97 z dne 21.1.1998, OdlUS VII, 116). Z odločitvijo Višjega sodišča v obravnavani zadevi je dejanje, s katerim naj bi bila pritožnici kršena ustavna pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja v sporu o motenju posesti, že prenehalo. Ko je postopek pred sodiščem končan, pa kršenja te pravice ne more več biti in ga zato tudi ni več mogoče preprečevati. Povračilo morebitne škode, ki bi mu bila s tako kršitvijo storjena (26. člen Ustave), lahko prizadeti v takem primeru uveljavlja v postopku pred pristojnim sodiščem. Ko so pravna sredstva v tem postopku izčrpana, lahko ob pogojih ZUstS vloži tudi ustavno pritožbo. Te sodne poti pa pritožnica še ni izkoristila. Glede na to ni podana predpostavka iz prvega odstavka 51. člena ZUstS, po kateri se ustavna pritožba lahko vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Zato je bilo treba ustavno pritožbo v tem delu zavreči.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka in druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 - popr.) v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić.
Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča.
Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger