Up-639/04
Natisni
Opravilna št.:
Up-639/04
Datum odločitve:
23. 12. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.639.04
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 209/2003 z dne 8. 6. 2004
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 209/2003 z dne 8. 6. 2004 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Pristojnost Vrhovnega sodišča za spremembo pravnomočne sodbe, ki je le posledica drugačnega pravnega naziranja sodišča, ni v neskladju s pravico do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).
Pravna podlaga:
Člen 22, 25, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
13. 9. 2004
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US24228
Up-639/04 - 4
23. 12. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki jo zastopa B. B., odvetnik v Z. Z., na seji senata dne 7. decembra 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 209/2003 z dne 8. 6. 2004 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Vrhovno sodišče je ugodilo reviziji pritožničinega delodajalca in spremenilo izpodbijano sodbo Višjega sodišča, tako da je ugodilo pritožbi delodajalca in kot neutemeljen zavrnilo pritožničin tožbeni zahtevek za razveljavitev sklepov o prenehanju delovnega razmerja in vrnitev nazaj na delo.
Upoštevaje, da pritožnica na podlagi izjave osebnega zdravnika oziroma zdravnika, ki ga je nadomeščal (v nadaljevanju lečeči zdravnik), da bo za njo predlagal podaljšanje staleža, ni mogla z gotovostjo računati na to, da ji bo stalež podaljšan za ves čas njene odsotnosti med letovanjem v V., niti ni to izhajalo iz potrdila tega zdravnika o priporočenem plavanju in razgibavanju, s katerim so ji bile odobrene tudi morebitne krajše odsotnosti z doma zaradi terapije, vendar ne štirinajstdnevno letovanje, je odločilo, da je bila pritožnica neupravičeno odsotna z dela vse od 28. 8. 1999 dalje, ko ji je bilo na naslovu njenega bivališča vročeno mnenje zdravniške komisije o zaključku bolniškega staleža s 25. 8. 1999.
2. Zoper sodbo Vrhovnega sodišča vlaga pritožnica ustavno pritožbo. V ustavni pritožbi uveljavlja kršitev pravice do svobode gibanja iz 32. člena Ustave. Ta pravica naj bi ji bila kršena s tem, ko naj bi Vrhovno sodišče prepoved odhajanja od doma utemeljilo s sklicevanjem na določbo Pravil obveznega zdravstvenega zavarovanja (Uradni list RS, št. 79/94 in nasl. - v nadaljevanju POZZ), svoboda gibanja pa se lahko omeji le z zakonom. Poleg tega naj bi Vrhovno sodišče spregledalo prvi odstavek 234. člena POZZ, v skladu s katerim lahko osebni zdravnik zavarovancu med bolniškim staležem odobri odsotnost z doma. S tem, ko naj bi lečeči zdravnik ustavni pritožnici dovolil zadrževanje izven kraja prebivanja brez omejitev, naj bi ji dovolil tudi odhod v tujino. Očitno napačno naj bi Vrhovno sodišče uporabilo tudi določbo 239. člena POZZ, v skladu s katero se je zavarovanec dolžan ravnati po mnenju zdravniške komisije od prejema tega mnenja dalje, Vrhovno sodišče pa ugotavlja, da bi morala pritožnica mnenje zdravniške komisije upoštevati že od vročitve dalje. Z očitno napačno odločitvijo naj bi ji bili kršeni pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave in pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Pravica do pravnega sredstva naj bi ji bila kršena tudi s tem, ko zoper sodbo Vrhovnega sodišča ni imela pritožbe. Zatrjuje tudi kršitev pravice do socialne varnosti in pravice do zdravstvenega varstva iz 50. oziroma 51. člena Ustave, pri čemer navaja, da je odšla v tujino tudi zaradi rehabilitacije.
B.
3. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v rednih sodnih postopkih, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja in uporabi materialnega ter procesnega prava. V skladu s prvim odstavkom 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodno odločbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. V tem okviru lahko Ustavno sodišče preizkuša tudi, ali ni izpodbijana sodna odločba tako očitno napačna oziroma brez razumne pravne obrazložitve, da ji je mogoče očitati samovoljnost oziroma arbitrarnost in s tem kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Izpodbijani sodbi takšnih kršitev ni mogoče očitati.
4. Očitno napačnost očita pritožnica stališču Vrhovnega sodišča, da gre za neupravičene šteti vse izostanke z dela od dneva, ko ji je bilo na naslovu njenega prebivališča vročeno mnenje zdravniške komisije o zaključku bolniškega staleža.
Opozarja namreč, da se je z mnenjem seznanila šele po prihodu z letovanja, skladno z drugim odstavkom 239. člena POZZ pa se mora zavarovanec, ki ni navzoč na seji zdravniške komisije, ravnati v skladu s tem mnenjem od dneva prejema mnenja dalje.
Pojma prejema iz omenjene določbe POZZ ni mogoče razlagati tako ozko, kot si ga razlaga pritožnica. Razlaga, da se lahko za prejem mnenja v smislu te določbe POZZ štela le dejanska seznanitev zavarovanca s takšnim mnenjem, namreč ni sprejemljiva. Upoštevati je namreč treba, da mnenje zdravniške komisije, da je zavarovanec zmožen za delo, vpliva tudi na pravice oziroma obveznosti drugih oseb in ne le na pravni položaj zavarovanca. Ugotovitev, da je zavarovanec zmožen za delo namreč pomeni, da se mora vrniti na delo in posledično tudi to, da ni več upravičen do nadomestila plače. Učinkovanje takšne odločitve proti zavarovancu je zato v interesu zavarovančevega delodajalca, v primerih, ko je zavezanec za plačilo nadomestila plače nosilec obveznega zdravstvenega zavarovanja (v nadaljevanju ZZZS) pa tudi vseh subjektov, s prispevki katerih se financira takšno zavarovanje. Z vidika zavarovancev kot potencialnih uporabnikov dajatev oziroma storitev obveznega zdravstvenega zavarovanja je aktualno tudi vprašanje racionalne uporabe po višini omejenih sredstev obveznega zdravstvenega zavarovanja. Ne nazadnje pa lahko začetek učinkovanja mnenja zdravniške komisije proti zavarovancu vpliva tudi na učinkovitost pravnega sredstva delodajalca, ki je na zdravniško komisijo naslovil zahtevo za presojo ocene zavarovančevega osebnega zdravnika glede njegove dela zmožnosti (prvi odstavek 235. člena POZZ). Z odmikom začetka učinkovanja takšnega mnenja proti zavarovancu se namreč zmanjšuje učinkovitost takšnega pravnega sredstva.
5. Glede na navedeno je treba določbo drugega odstavka 239. člena POZZ razlagati ob upoštevanju pravic in obveznosti vseh navedenih subjektov, ki morajo biti medsebojno uravnotežene.
Razlaga pritožnice o učinkovanju mnenja od dejanske seznanitve zavarovanca s tem mnenjem dalje upošteva izključno interese zavarovancev. Zato je, vsaj v primerih, ko zavarovanec ne bi bil seznanjen s takšnim mnenjem zaradi neopravičljivih razlogov na njegovi strani, za kar naj bi šlo po oceni Vrhovnega sodišča tudi v obravnavanem primeru, ni mogoče sprejeti. Glede na to pa stališču Vrhovnega sodišča, da bi se morala pritožnica ravnati po mnenju zdravniške komisije že vse od vročitve tega mnenja na naslovu njenega prebivališča dalje (iz sodbe sodišča prve stopnje izhaja, da je bilo mnenje vročeno pritožničinemu sinu), ni mogoče očitati očitne napačnosti in s tem samovoljnosti oziroma arbitrarnosti.
6. Pritožnica meni, da ji je bila kršena tudi pravica do svobode gibanja iz 32. člena Ustave. Omenjeni očitek se nanaša na stališče sodišča, da se pritožnica, ki ji lečeči zdravnik ni odobril štirinajstdnevnega letovanja v tujini, na podlagi potrdila tega zdravnika ni mogla zanesti na to, da ji bo stalež dejansko podaljšan. Svojo odločitev o tem, da pritožnica ni mogla z gotovostjo računati na podaljšanje staleža, je Vrhovno sodišče utemeljilo tudi s tem, da se pritožnica ni mogla zanesti zgolj na zagotovilo lečečega zdravnika, da bo za njo predlagal podaljšanje staleža.
Navedeno pomeni samostojen in povsem zadosten razlog za takšno odločitev sodišča, ki mu tudi pritožnica ne oporeka. Glede na to tudi morebitna ugotovitev neustavnosti omenjenega stališča sodišča ne bi mogla imeti za posledico razveljavitve izpodbijane sodne odločbe in s tem sprejem ugodne rešitve za pritožnico. To pa pomeni, da se z očitki pritožnice o kršitvi pravice do svobode gibanja Ustavnemu sodišču v tej zadevi ni bilo treba posebej ukvarjati.
7. Pritožnica zatrjuje, da sta ji bili z izpodbijano sodno odločbo kršeni tudi pravici do socialne varnosti in zdravstvenega varstva iz 50. oziroma 51. člena Ustave. Zgolj nezadovoljstvo pritožnice s sprejetimi odločitvami še ne more utemeljiti njenih očitkov o kršitvah teh določb Ustave. Za takšne kršitve bi šlo, če bi izpodbijane sodne odločbe vsebovala stališča, ki bi bila v nasprotju s katero izmed teh človekovih pravic, česar pa pritožnica ne izkaže.
8. Pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave naj bi bila pritožnici kršena s sprejemom očitno napačne odločitve in s tem, ker se zoper izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča ni imela možnosti pritožiti. Kot je bilo pritožnici pojasnjeno, bi lahko bil prvi izmed omenjenih očitkov relevanten z vidika 22. člena Ustave, ki prepoveduje samovoljne oziroma arbitrarne sodniške odločitve, vendar ni utemeljen. Neutemeljen pa je tudi očitek, da ji je bila pravica do pravnega sredstva kršena s tem, ko se zoper sodbo Vrhovnega sodišča ni mogla pritožiti.
Več od pritožbe zoper prvostopenjsko odločitev namreč Ustava ne zagotavlja. V obravnavanem primeru, ko je v sporu na tretji stopnji odločalo tudi Vrhovno sodišče, je bilo torej strankam zagotovljeno celo več, kot zahteva Ustava. Kolikor pa pritožnica meni, da bi ji moralo biti pravno sredstvo zoper sodno odločbo Vrhovnega sodišča zagotovljeno zaradi spremembe odločitve pred tem sodiščem, pa ji je treba pojasniti, da je Ustavno sodišče že večkrat odločilo, da pristojnost Vrhovnega sodišča za spremembo pravnomočne sodbe, ki je le posledica drugačnega pravnega naziranja sodišča, ni v neskladju s pravico do pravnega sredstva.
9. Ker z izpodbijano sodbo očitno niso bile kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnica, Ustavno sodišče njene ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS in na podlagi tretje alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 - popr.) v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan