Up-357/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-357/02
Datum odločitve:
3. 6. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.357.02
Akt:
Ustavna pritožbe družbe A. - 10 zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 1374/2001 z dne 14. 3. 2002 v zvezi z sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. Pg 332/99 z dne 17. 9. 2001
Izrek:
Ustavna pritožbe družbe A. - 10 zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 1374/2001 z dne 14. 3. 2002 v zvezi z sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. Pg 332/99 z dne 17. 9. 2001 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa zavrže.
Evidenčni stavek:
Ni v neskladju z Ustavo, da se zaradi spremembe določb ZPP, ki opredeljujejo, kdaj gre za spor majhne vrednosti, postopek, ki se je začel kot redni postopek, nadaljuje po pravilih o postopku v sporu majhne vrednosti. Prav tako ustavno ni sporna omejitev pritožbenih razlogov v sporih majhne vrednosti, zato ob takšnem izhodišču pritožnici tudi ni mogla biti kršena pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Mnenje izvedenca, ki ga stranka angažira sama, je listinski dokaz in ne izvedensko mnenje v smislu določb ZPP.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).

1.4.52.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Izčrpanje pravnih sredstev.

1.5.51.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrženje.
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 22, 23, 25,Ustava [URS]

Člen 55.2.1, 55.1.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
13. 6. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23513
Up-357/02-6
3. 6. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A. - 10, d.o.o., Ž., na seji senata dne 25. maja 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožbe družbe A. - 10 zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 1374/2001 z dne 14. 3. 2002 v zvezi z sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu št. Pg 332/99 z dne 17. 9. 2001 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnica je za toženo stranko opravila določene računovodske storitve in ji za opravljeno delo izstavila račun, ki ga tožena stranka ni poravnala, ker je menila, da ni naročila vseh storitev, ki jih je pritožnica opravila in zaračunala. V gospodarskem sporu, v katerem je pritožnica nastopala kot tožeča stranka, je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek na plačilo denarnega zneska, Višje sodišče pa je takšno sodbo potrdilo.
2. Pritožnica vlaga ustavno pritožbo zoper sodbo Višjega sodišča in zatrjuje kršitve drugega odstavka 14. člena, 22., 23. in 25. člena Ustave. Nasprotuje "zelo arbitrarni in samovoljni odločitvi" sodišč prve in druge stopnje, ki naj bi spor kljub ustavni prepovedi povratne veljave pravnih aktov opredelili kot spor majhne vrednosti in pritožnici na ta način v nasprotju z 22., 23. in 25. členom Ustave omejili pritožbene razloge in dostop do tretje instance. Meni, da je takšna odločitev v primeru, ko postopek pred rednim sodiščem traja devet let, nerazumna in posega v pridobljene pravice. Navaja, da so v sodbi sodišča prve stopnje nasprotja med tem, kar se v razlogih sodbe navaja o vsebini listin in zapisnikov in med samimi listinami in zapisniki. Sodišči naj ne bi upoštevali mnenja izvedenca (zaradi česar naj bi prišlo do kršitve načela kontradiktornosti postopka), mnenji izvedenke pa naj bi povzeli povsem nekritično in jima sledili tudi v delu, v katerem naj bi izvedenka ugotavljala dejansko stanje. V zvezi s tem pritožnica kritizira tudi odločitev Višjega sodišča, ki naj njenim pritožbenim navedbam ne bi pritrdilo. Pritožnica sodbama prve in druge stopnje očita tudi pomanjkljivo obrazloženost in zato kršitev 22. in 25. člena Ustave. Zaradi dolgotrajnega postopka naj bi bila pritožnici kršena pravica iz 23. člena Ustave, posledično (zaradi omejene pravice do pravnih sredstev) pa tudi pravica iz 25. člena Ustave. Do kršitve 23. člena Ustave naj bi prišlo tudi iz razloga, ker naj pritožnici ne bi bil zagotovljen "zakonit sodnik" skladno z določbami Sodnega reda. Kršitev 23. člena pritožnica očita tudi pritožbenemu sodišču zaradi pristranske in arbitrarne uporabe predpisov o računovodstvu in prometnem davku.
3. Pritožnica v ustavni pritožbi predlaga tudi začetek "postopka za oceno ustavnosti Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. - v nadaljevanju ZPP) in še drugega odstavka 495. člena ZPP".
B.
4. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v pravdnem postopku in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri uporabi materialnega in procesnega prava ter dokazne ocene sodišča. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in svoboščine.
5. Pritožnica kršitev 22. člena Ustave, ki je v postopkih pred sodišči izraz pravice iz drugega odstavka 14. člena Ustave, utemeljuje z navedbo, da je odločitev Višjega sodišča, da gre v obravnavanem primeru za spor majhne vrednosti, "zelo arbitrarna in samovoljna". Vendar pritožnica napačno razume ustavnopravno relevantni standard arbitrarne oziroma samovoljne odločitve, ki v določenih primerih lahko utemelji kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Oceno arbitrarnega ravnanja lahko Ustavno sodišče izreče le v primeru, ko sodišče svoje odločitve ni utemeljilo s pravnimi argumenti, zaradi česar je utemeljen sklep stranke, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, pač pa na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev. O samovoljnosti sodišča pa govorimo takrat, kadar je odločitev sodišča že na prvi pogled očitno napačna. Tega pa izpodbijanim sodbam ni mogoče očitati.
Višje sodišče je svojo odločitev, da gre za spor majhne vrednosti, oprlo na določbo prvega odstavka 495. člena ZPP ter ga utemeljilo z razumnimi in logičnimi pravnimi argumenti.
Tudi glede drugih vprašanj sta sodbi sodišč prve in druge stopnje obrazloženi in oprti na razumne in logične pravne argumente, uveljavljene v pravni znanosti, zato jima ni mogoče očitati neobrazloženosti in s tem kršitve 22. in 25. člena Ustave.
6. Glede na dejstvo, da se je postopek začel še pred uveljavitvijo ZPP, torej po pravilih Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in nasl. - ZPP77), po katerih spor še ni bil spor majhne vrednosti[1], pritožnica meni, da sta ji bili z odločitvijo o tem, da gre po določbah ZPP za spor majhne vrednosti, kršeni tudi pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave in pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Pritožnica meni, da je takšna odločitev v primeru, ko postopek traja 9 let, v nasprotju z ustavno prepovedjo povratne veljave pravnih aktov in posega v pridobljene pravice, zato bi že sodišči na podlagi prvega odstavka 23. člena ZUstS morali zahtevati uvedbo postopka za oceno ustavnosti spornega predpisa. Ker tega nista storili, naj bi kršili njeno pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Ustava v prvem odstavku 23. člena zagotavlja pravico do meritorne odločitve, do takšne odločitve pa je v obravnavani zadevi tudi prišlo. Poleg tega pa je Ustavno sodišče že sprejelo stališče, da ni v neskladju z Ustavo, da se zaradi spremembe določb ZPP, ki opredeljujejo, kdaj gre za spor majhne vrednosti, postopek, ki se je začel kot redni postopek, nadaljuje po pravilih o postopku v sporu majhne vrednosti.[2] Ustavno sodišče tudi ne ocenjuje, da bi bila omejitev pritožbenih razlogov v sporih majhne vrednosti ustavno sporna, zato ob takšnem izhodišču pritožnici tudi ni mogla biti kršena pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Glede pritožničine navedbe, da ji je bil z opredelitvijo spora kot spora majhne vrednosti omejen tudi dostop do tretje instance, pa ji je treba pojasniti, da pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave več kot dvostopenjskega sojenja, torej več kot pritožbe zoper odločbo sodišča prve stopnje, ne zagotavlja, zato je bilo očitek o kršitvi 25. člena treba zavrniti tudi v tem delu.
7. Pritožnica ustavne pritožbe tudi ne more utemeljiti z očitkoma, da so v sodbi sodišča prve stopnje nasprotja med tem, kar se v razlogih sodbe navaja o vsebini listin in zapisnikov in med samimi listinami in zapisniki, in da naj bi sodišče mnenji izvedenke povzelo povsem nekritično in jima sledilo tudi v delu, v katerem naj bi izvedenka ugotavljala dejansko stanje. Gre namreč za vprašanji pravilnosti dokazne ocene, kar pa, kot Ustavno sodišče v svojih sklepih pogosto poudarja, ne more biti predmet presoje pred Ustavnim sodiščem.
8. Pritožnica nadalje zmotno meni, da sodišče v nasprotju z načelom kontradiktornosti ni upoštevalo izvedenskega mnenja izvedenca in s tem kršilo 22. člen Ustave. Izvedenca je pritožnica angažirala sama. Njegovo mnenje zato ni izvedensko mnenje v smislu določb 243. člena do 255. člena ZPP, pač pa zgolj listinski dokaz, ki ga je v postopku predložila pritožnica, sodišče prve stopnje pa je v dokaznem sklepu navedlo, da je v ponovljenem postopku vpogledalo v predložene listine. Stališče Višjega sodišča v zvezi s tem vprašanjem zato za presojo morebitne kršitve 22. člena Ustave ni pomembno.
9. Pritožnica v ustavni pritožbi navaja, da ji je bila kršena tudi pravica do naravnega sodnika iz drugega odstavka 23. člena Ustave, ker naj bi bila zadeva po tem, ko je bila na Višjem sodišču razveljavljena, dodeljena v odločanje sodniku na prvi stopnji v nasprotju s prvim odstavkom 163. člena Sodnega reda. Pritožnica te zatrjevane kršitve v pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje ni navedla in zato v vsebinskem smislu pravnih sredstev, ki so ji bila na razpolago, ni izkoristila. Zahteva po izčrpanju vseh pravnih sredstev namreč ne pomeni samo formalnega izčrpanja (to je vložitve pravnega sredstva), ampak pomeni tudi materialno izčrpanje (to je vsebinsko uveljavljanje kršitev človekovih pravic že v vloženih pravnih sredstvih). Zato te domnevne kršitve ni mogoče uveljavljati v ustavni pritožbi.
10. Očitka pristranskega odločanja pritožnica ne more utemeljiti z navedbo, da je Višje sodišče napačno uporabilo predpise o računovodstvu in prometnem davku. S takšno navedbo pritožnica namreč izraža svoje nestrinjanje z uporabo prava.
Zgolj dejstvo, da pritožnica z odločitvijo Višjega sodišča ne soglaša, pa za sklep o kršitvi pravice do sodnega varstva iz prvega odstavka 23. člena Ustave ne zadostuje.
11. Ker z izpodbijanima sodnima odločbama očitno niso bile kršene človekove pravice in svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnica, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
12. Pritožnica v ustavni pritožbi sodišču očita tudi kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (prvi odstavek 23. člena Ustave). Ustavno sodišče je pristojno za odločanje o kršitvi pravice iz prvega odstavka 23. člena Ustave le, če zatrjevana kršitev v času odločanja še traja. Z odločitvijo Višjega sodišča v obravnavani zadevi pa je dejanje, s katerim naj bi bila pritožnici kršena ustavna pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, že prenehalo. Morebitne zahtevke iz naslova domnevne kršitve pravice lahko pritožnica v takem primeru uveljavlja v postopku pred pristojnim sodiščem (26. člen Ustave). Pritožnica pa ni izkazala, da bi to sodno pot izkoristila. Glede na to ni podana predpostavka iz prvega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS), po kateri se ustavna pritožba lahko vloži šele, ko so izčrpane vsa pravna sredstva. Zato je treba v tem delu ustavno pritožbo zavreči.
13. Glede predloga za začetek postopka za oceno ustavnosti ZPP in še drugega odstavka 495. člena ZPP Ustavno sodišče pojasnjuje, da so pritožničine navedbe tako nejasne, da iz njih ni mogoče razbrati niti, katere člene ZPP izpodbija (navaja sicer, da izpodbija drugi odstavek 495. člena ZPP, vendar se ta določba ne nanaša na njen pravni položaj[3]) oziroma v čem naj bi bila pravna praznina, niti razlogov za zatrjevano neskladje z Ustavo, zato jih Ustavno sodišče ni moglo upoštevati.
C.
14. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena in druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnikom Ustavnega sodišča. V delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, se je za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo izrekel sodnik dr. Ciril Ribičič. Ker se v zakonskem roku za sprejem niso izrekli trije sodniki, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger
Opombe:
[1]Po določbi prvega odstavka 502. člena ZPP77 so bili v postopku v gospodarskih sporih spori majhne vrednosti spori, v katerih se je tožbeni zahtevek nanašal na denarno terjatev, ki ne presega 45.000 tolarjev.
[2]Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-147/97 z dne 3. 6. 1999 (OdlUS VIII,138).
[3]Drugi odstavek 495. člena ZPP določa, kateri spori se štejejo za spore majhne vrednosti, kadar je predmet tožbenega zahtevka izročitev premične stvari, v obravnavani zadevi pa je predmet tožbenega zahtevka plačilo denarnega zneska.