Up-414/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-414/02
Datum odločitve:
14. 7. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.414.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 573/2001-3 z dne 7. 2. 2002 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča, Oddelka v Celju, št. U 1560/95-10 z dne 13. 2. 2001 in z odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 0011/11-XVII- 327.237 z dne 21. 8. 1995
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 573/2001-3 z dne 7. 2. 2002 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča, Oddelka v Celju, št. U 1560/95-10 z dne 13. 2. 2001 in z odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 0011/11-XVII- 327.237 z dne 21. 8. 1995 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ker z izpodbijanimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).

1.4.52.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Izčrpanje pravnih sredstev.

1.5.51.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrženje.
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 22, 25, Ustava [URS]

Člen 55.1.2, 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
3. 7. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23757
Up-414/02 - 6
13. 7. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B. B., odvetnica v Z., na seji senata dne 6. julija 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 573/2001-3 z dne 7. 2. 2002 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča, Oddelka v Celju, št. U 1560/95-10 z dne 13. 2. 2001 in z odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 0011/11-XVII- 327.237 z dne 21. 8. 1995 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa se zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Z izpodbijano sodbo je Vrhovno sodišče zavrnilo pritožbo ustavnega pritožnika in potrdilo sodbo Upravnega sodišča, s katero je bila zavrnjena njegova tožba zoper odločbo Ministrstva za notranje zadeve (v nadaljevanju Ministrstvo), s katero je Ministrstvo zavrnilo pritožnikovo prošnjo za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije z naturalizacijo, ker naj ne bi izpolnjeval pogojev iz 4. točke prvega odstavka 10. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in nasl. - v nadaljevanju ZDRS).
2. V ustavni pritožbi pritožnik navaja, da je prošnjo za sprejem v državljanstvo vložil dne 31. 7. 1992, da je Ministrstvo izpodbijano odločbo izdalo šele po treh letih, dne 21. 8. 1995, izpodbijana sodba Vrhovnega sodišča pa da je bila izdana šele 7. 2. 2002, to je skoraj po desetih letih od vložitve vloge. S tem naj bi mu bila kršena pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave v povezavi z 2. členom Ustave in s 13. členom Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP), ki zagotavljajo pravico do hitrega in učinkovitega odločanja državnih organov o osebnostnih pravicah. Zatrjuje tudi kršitev pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave, ki jo utemeljuje z okoliščino, da mu v postopku pred sodiščem prve stopnje odgovor tožene stranke na tožbo ni bil vročen. Tako mu ni bila dana možnost, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah glede na vsebino odgovora, s čimer naj bi mu bila kratena pravica do pravnega sredstva.
Pritožnik je prepričan, da bi pridobil slovensko
državljanstvo, če bi upravni organ o njegovi prošnji odločil le na podlagi Zakona, to je takoj oziroma še pred
uveljavitvijo Uredbe o merilih za ugotavljanje izpolnjevanja določenih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije z naturalizacijo (Uradni list RS, št. 47/94 - v nadaljevanju Uredba), ki v času vložitve prošnje še ni veljala. Po njegovem mnenju naj bi bile prav določbe Uredbe razlog za zavrnitev vloge. S tem, ko je upravni organ odločal na podlagi Uredbe, ki je bila sprejeta oziroma je stopila v veljavo šele dve leti po vložitvi prošnje za državljanstvo, je po mnenju pritožnika predpis uporabil retroaktivno, to je v nasprotju s 155. členom Ustave. Pritožnik meni, da je stališče sodišč, po katerem "upravni organ praviloma upošteva tiste predpise, ki veljajo v času odločanja, razen če v samem zakonu ni drugače določeno", napačno. Navaja, da je Uredba v nasprotju s 153. členom Ustave (usklajenost pravnih aktov), saj naj bi presegala naravo izvršilnega predpisa in posegala na področje ZDRS, ki za 10. člen ne predpisuje, da ga mora Uredba dopolnjevati. Uredba po pritožnikovem mnenju pojem "zagotovljeno stanovanje" oži, pojem "materialna in socialna varnost" pa širi, s čimer posega na področje zakonodajalca.
Nazadnje pritožnik zatrjuje še kršitev načela enakosti (14. člen v zvezi z 22. členom Ustave). Navaja, da ni bil deležen enakega varstva pravic kot tisti prosilci, ki so prošnje za državljanstvo tudi vložili že leta 1992, pa je bila njihova prošnja rešena v razumnem roku - še pred sprejemom Uredbe, saj so ti dobili slovensko državljanstvo, medtem ko sam državljanstva zaradi nerazumnega zavlačevanja upravnega organa in retroaktivne uporabe Uredbe ni dobil. Ustavnemu sodišču predlaga, naj ugodi ustavni pritožbi, izpodbijane odločbe odpravi in samo odloči o sporni pravici, podrejeno pa, naj sodbo Vrhovnega sodišča razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje pristojnemu organu.
B.
3. Ustavno sodišče ni instanca organom in sodiščem, ki odločajo v upravnem postopku oziroma upravnem sporu, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotovitvi dejanskega stanja in pri uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) preizkusi Ustavno sodišče izpodbijano sodbo le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. Tako lahko v zvezi s postopkom ugotavljanja dejanskega stanja in dokazno oceno sodišč Ustavno sodišče presoja le, ali so bila v postopku spoštovana ustavna jamstva procesne narave, v zvezi z uporabo materialnega prava pa, ali temelji izpodbijana sodba na kakšnem z vidika človekovih pravic in temeljnih svoboščin nesprejemljivem stališču, oziroma ali je bilo pravo uporabljeno tako očitno napačno, da to predstavlja kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Ker 2., 153. in 155. člen ne vsebujejo človekovih pravic in temeljnih svoboščin, se nanje pri utemeljevanju ustavne pritožbe ni mogoče sklicevati.
4. Pritožnikov očitek o kršitvi 14. oziroma 22. člena Ustave ni utemeljen. V obravnavanem primeru je Ministrstvo odločalo o pritožnikovi prošnji za sprejem v državljanstvo na podlagi 10. člena ZDRS. Ali pritožnik izpolnjuje pogoje za pridobitev državljanstva, določene v 10. členu ZDRS, je Ministrstvo presojalo v skladu s kriteriji Uredbe, s katero je Vlada opredelila nedoločene pravne pojme, ki jih uporablja ZDRS v 10. členu pri določanju pogojev za pridobitev državljanstva na podlagi naturalizacije. Pritožnikov očitek, da je upravni organ določbe Uredbe uporabil retroaktivno, ker ob vložitvi vloge te še niso veljale, ne drži. Uredba je začela veljati dne 31. 7. 1994, odločba o tem, da se pritožnikovi prošnji ne ugodi, je bila izdana 21. 8. 1995, torej po uveljavitvi Uredbe. Odločba je bila izdana na podlagi 10. člena ZDRS, ki se med postopkom pred upravnim organom ni spreminjal, in na podlagi določb Uredbe, ki so začele veljati pred iztekom upravnega postopka. Upravni organi odločajo po stanju in na podlagi predpisov, ki veljajo v času izdaje odločbe prve stopnje. Navedeno pravilo, po katerem uprava odloča, samo zase ni sporno z vidika varstva človekovih pravic. Poleg tega ZDRS v 15. členu izrecno določa, da postane prosilec za državljanstvo z naturalizacijo državljan šele z dnem, ko mu je vročena odločba o pridobitvi državljanstva. Kršitev pravice do enakosti bi bila podana, če bi upravni organ oziroma sodišči v izpodbijanih odločbah odločili drugače, kot sicer odločajo v podobnih zadevah. Zgolj pavšalna navedba pritožnika o neenakosti s prosilci, ki naj bi dobili slovensko
državljanstvo z naturalizacijo še pred uveljavitvijo Uredbe, pa zatrjevane kršitve Ustave ne izkazuje.
5. Z vidika zatrjevane kršitve pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave (in ne 25. člena kot navaja pritožnik) bi lahko bila relevantna navedba pritožnika, da mu Vrhovno sodišče ni vročilo odgovora tožene stranke na tožbo.
Iz pravice do enakega varstva pravic v postopku iz 22. člena Ustave, ki je poseben izraz pravice do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave, izhaja zahteva po kontradiktornem postopku. V njem mora biti vsaki stranki dana možnost, da predstavi svoja stališča tako glede dejanske kot pravne podlage spora, da predlaga dokaze ter da se izjavi o navedbah nasprotne stranke in o rezultatih dokazovanja pod pogoji, ki je ne postavljajo v neenakopraven položaj nasproti drugi stranki. Navedena ustavna določba terja od sodišča, da mora postopek voditi ob spoštovanju temeljne zahteve po enakopravnosti in procesnem ravnotežju strank ter spoštovanju njihove pravice, da se branijo pred vsemi procesnimi dejanji, ki lahko vplivajo na njihove pravice in interese. Ta zahteva temelji na spoštovanju človekove osebnosti in dostojanstva, saj zagotavlja vsakomur možnost, izjaviti se v postopku, ki zadeva njegove pravice in interese, in tako preprečuje, da bi postal le predmet postopka.
6. Pravno stališče Vrhovnega sodišča, da odgovora tožene stranke na tožbo ni bilo treba vročiti pritožniku, je sicer napačno. Opustitev vročitve predstavlja kršitev določb postopka v upravnem sporu, vendar to še ne pomeni, da je bila z njo ustavnemu pritožniku kršena tudi pravica iz 22. člena Ustave. Pravica stranke, biti seznanjena z vsemi navedbami nasprotne stranke, da bi lahko nanje odgovorila in tako varovala svoje pravice, ne zahteva od sodišča, da ji vroči vse vloge. Sodišče je dolžno seznaniti stranko z novimi navedbami nasprotne stranke, če so te navedbe odločilne (bistvene) za odločanje o stvari. Kršitev bi torej bila podana, če bi sodišče stranki ne vročilo vloge, ki bi vsebovala navedbe, na katere bi sodišče oprlo svojo odločitev, pa z njimi še ni bila seznanjena in nanje ni imela možnosti odgovoriti. Ustavno sodišče je po pregledu predloženih listin ugotovilo, da pritožniku ustavna pravica iz 22. člena Ustave ni bila kršena.
Odločba Ministrstva je bila pritožniku vročena in se je o njenih razlogih lahko izrekel. Iz sodbe Upravnega sodišča ne izhaja, da bi odgovor na tožbo vseboval nove navedbe ali nove dokazne predloge, s katerimi pritožnik še ni bil seznanjen in ne bi imel možnosti nanje odgovoriti, ali da bi se sodišče nanje sklicevalo v sodbi. Vrhovno sodišče je v obrazložitvi izpodbijane sodbe pojasnilo, da "odgovor na tožbo ne vsebuje nič novega, kar ne bi bilo že navedeno v odločbi, ki se izpodbija v upravnem sporu". Pritožnik v ustavni pritožbi ugotovitvi Vrhovnega sodišča o vsebini odgovora na tožbo ne oporeka, zatrjuje le, da bi mu sodišče odgovor moralo vročiti.
7. V zvezi s kršitvijo pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (23. člen Ustave) Ustavno sodišče ugotavlja, da je s sprejemom odločitve Vrhovnega sodišča morebitna kršitev te ustavne pravice prenehala. Ko je postopek pred sodiščem končan, namreč kršenja te pravice ni več in ga tudi v bodoče ni več mogoče preprečiti. Povračilo morebitne škode iz naslova domnevne kršitve pravice lahko pritožnik v takem primeru uveljavlja v postopku pred pristojnim sodiščem (26. člen Ustave). Pritožnik ni izkazal, da bi to možnost sodnega varstva izkoristil, kar pomeni, da procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev iz prvega odstavka 51. člena ZUstS za odločanje o tem delu ustavne pritožbe ni izpolnjena.
Zato je Ustavno sodišče ustavno pritožbo v tem delu zavrglo.
8. Vsebina 13. člena EKČP je zajeta v pravici do pravnega sredstva (25. člen Ustave). Ustavno sodišče je zato zatrjevano kršitev EKČP presojalo z vidika varovane ustavne pravice, ki vsebinsko ustreza določbi EKČP. Pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave po ustaljeni ustavnosodni presoji ne zagotavlja več od pritožbe. To je imel pritožnik možnost vložiti in jo je tudi vložil. Pravica do pravnega sredstva mu torej očitno ni bila kršena.
9. Ker z izpodbijanimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi druge alineje prvega odstavka 55. člena in prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko.
Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Za sprejem se je izrekel sodnik Ribičič.
Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan