Up-474/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-474/02
Datum odločitve:
13. 7. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.474.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A., B. B. in C. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 245/2001 z dne 18. 4. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1713/2000 z dne 24. 1. 2001 in s sodbama Okrožnega sodišča v Kranju št. P 25/96 z dne 8. 5. 2000 in z dne 8. 8. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba A. A., B. B. in C. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 245/2001 z dne 18. 4. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1713/2000 z dne 24. 1. 2001 in s sodbama Okrožnega sodišča v Kranju št. P 25/96 z dne 8. 5. 2000 in z dne 8. 8. 2000 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na pravico do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa zavrže.
Evidenčni stavek:
Očitki zatrjevane kršitve 22. člena Ustave so neutemeljeni, ker je sodišče svojo odločitev izčrpno obrazložilo in jo utemeljilo z razumnimi ter logičnimi pravnimi argumenti. Iz te pravice tudi ne izhaja dolžnost sodišča, da se opredeli do vseh navedb, ali da izvede vse dokaze, ki jih predlagata pravdni stranki, ampak zgolj do tistih, ki so za odločitev o zadevi pravno pomembne. Pri tem je pomembno, da sodišče pojasni, zakaj posameznega dokaznega predloga ni sprejelo. To pa je sodišče v obravnavani zadevi tudi storilo.
Stališče, po katerem ni prišlo do kršitve pravila zakonitega sodnika, ker je sodil v zadevi senat, ki mu je bila zadeva dodeljena in ne senat pritožbenega sodišča, ki je odločal o delegaciji, ni pa odločal o stvari sami, pa tudi ni ustavno nesprejemljivo z vidika drugega odstavka 23. člena Ustave.
Ker so predmet ustavne pritožbe sodne odločbe izdane v pravdnem postopku, sodišče ni moglo kršiti pritožnikovih pravic iz 18., 21. in 34. člena Ustave.
Ker pritožniki nisi izčrpali pravnih sredstev, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo v delu, ki se nanaša na sojenje brez nepotrebnega odlašanja zavrglo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

1.4.52.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Izčrpanje pravnih sredstev .

1.5.51.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrženje.
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 18, 21, 22, 23, 23.2, 34, 51, [Ustava]

Člen 3, 6.1, 13, Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin [EKČP]

Člen 55.1.2, 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
26. 7. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23662
Up-474/02-8
13. 7. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. in B. B., oba iz Ž. ter C. C. iz Z., na seji senata dne 29. junija 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A., B. B. in C. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 245/2001 z dne 18. 4. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1713/2000 z dne 24. 1. 2001 in s sodbama Okrožnega sodišča v Kranju št. P 25/96 z dne 8. 5. 2000 in z dne 8. 8. 2000 se ne sprejme, v delu, ki se nanaša na pravico do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, pa zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Sodišče prve stopnje je v pravdi naložilo toženi stranki, da mora pritožnici (tožeči stranki v pravdi) plačati odškodnino v znesku 19.594,63 USD, v znesku 12.650 ATS, oboje v tolarski protivrednosti in v znesku 348.740 SIT, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo, tako kot tožbeni zahtevek za plačilo nepremoženjske škode v višini 152.000.000 SIT in tožbeni zahtevek za dosego dejanj (zagotovitev kontrolnih pregledov s preiskavami in nadaljnjo terapijo pri specialistih v tujini). Z dopolnilno sodbo je zavrnilo drugi zahtevek za dosego dejanj in zahtevek za povrnitev nepremoženjske škode z zahtevanim opravičilom.
Višje sodišče je zavrnilo pritožbe pravdnih strank in stranskih intervenientov ter potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Vrhovno sodišče je revizijo tožeče stranke in stranskih intervenientov zavrnilo ter delno ugodilo reviziji tožene stranke glede odločitve o obrestnem delu naložene obveznosti.
2. Pritožnica in stranska intervenienta iz pravde (v nadaljevanju pritožnica) v skupni ustavni pritožbi izražajo svoje nestrinjanje z odločitvijo sodišča, ki naj bi naredilo nelogične in nepravilne zaključke. Izrek revizijske sodbe naj bi bil nerazumljiv, ker v njem ni navedeno, na katero sodbo sodišča prve stopnje se nanaša. Iz dokazov v spisu in iz izpovedb prič ter pritožnice naj bi nedvoumno izhajalo, da obstaja vzročna zveza med nedopustnim ravnanjem zdravnice in invalidnostjo pritožnice. Sodišču tako očita zmotno uporabo materialnega prava, zlasti 158. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - v nadaljevanju ZOR) in prvega odstavka 170. člena ZOR. Sodišče naj ne bi smelo dopustiti dokaza z izvedencem dr. Č. Č., ker ga nobena pravdna stranka ni predlagala oziroma naj bi pritožnica zahtevala njegovo izločitev, medtem ko naj bi sodišče brez opravičljivega razloga zavrnilo dokazna predloga z vpogledom v originalno porodno knjigo in s ponovno NMR preiskavo. Pritožnica dodaja, da je med porodom prišlo do raztrganin presredka, da je bilo kasnejše zdravljenje napačno, in da bi moral biti porod opravljen s carskim rezom. Doda, da naj bi na drugi stopnji odločali sodniki, ki v tej zadevi ne morejo biti zakoniti sodniki, česar Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi ni upoštevalo. Sodišče naj bi tako povsem neutemeljeno in brez razloga zavrnilo njene tožbene zahtevke v zvezi z nepremoženjsko škodo, opravičilom in dosego ravnanj v zvezi z zdravljenjem v tujini. Postopek naj bi trajal čez meje vsega razumnega. Zatrjuje kršitev 2. in 8. člena, drugega odstavka 14. člena, 15., 18., 21., 22., 23., 34. in 51., člena Ustave ter 3. člena, prvega odstavka 6. člena in 13. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP). Ustavnemu sodišču predlaga, naj razveljavi sodbo Vrhovnega sodišča in zadevo vrne v novo sojenje, podrejeno pa naj razveljavi sodbe vseh treh stopenj in zadevo vrne v novo sojenje.
B.
3. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v rednem sodnem postopku, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja in pri uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodno odločbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Ker 2., 8. in 15. člen Ustave ne vsebujejo človekovih pravic in temeljnih svoboščin, temveč temeljna ustavna načela (načela pravne države, veljavnost in uporabo mednarodnega prava ter načela uresničevanja in omejevanja pravic), se nanje za utemeljevanje ustavne pritožbe ni mogoče sklicevati. Ker je vsebina 3. člena EKČP zajeta v 18. členu Ustave, vsebina prvega odstavka 6. člena EKČP pa v 22. in 23. členu Ustave, je Ustavno sodišče pritožničine očitke o kršitvah konvencijskih pravic presojalo v okviru zatrjevanih kršitev ustavnih pravic.
4. Pritožnica v ustavni pritožbi, zlasti ko navaja, da je odločitev sodišča napačna, uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava in svoje videnje dejanskega stanja. To pa niso očitki, tudi če bi bili utemeljeni, ki bi jih bilo mogoče upoštevati (glede na obrazložitev v 3. točki) v postopku z ustavno pritožbo. Očitek pritožnice, da je Vrhovno sodišče naredilo nelogične in nepravne zaključke, bi lahko pomenil kršitev 22. člena Ustave, ki je na področju sodnih postopkov poseben izraz načela enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave, vendar je očitek neutemeljen. Vrhovno sodišče je namreč svojo odločitev izčrpno obrazložilo in jo utemeljilo z razumnimi ter logičnimi pravnimi argumenti.
Pretehtalo je pritožničine revizijske navedbe in na tiste, ki so za odločitev pomembne, v obrazložitvi izpodbijane sodbe tudi odgovorilo.
5. Ustavno relevantni bi lahko bili očitki pritožnice, da sodišče prve stopnje ni dovolilo izvedbe predlaganih dokazov.
Določba 22. člena Ustave vključuje tudi pravico vsake od pravdnih strank, da sodišče obravnava, ovrednoti in obrazloženo sprejme ali zavrne njene trditve in stališča, če so postavljena v skladu z določbami pravdnega postopka in če niso očitno pravno nepomembna. Ustavno jamstvo se mora odražati tudi v dokaznem postopku, vendar pa to ne pomeni, da ima pravdna stranka pravico do izvedbe vseh dokazov, ki jih predlaga. Če sodišče razumno oceni, da nekateri predlagani dokazi za odločitev v sporu niso odločilni ali da je neko dejstvo že dokazano, nadaljnjih dokazov ni dolžno izvajati.
Zadošča, da sodišče prepričljivo obrazloži, zakaj dokaznim predlogom stranke ni sledilo, pri čemer se sodišče ni dolžno opredeljevati do tistih strankinih navedb, ki po razumni oceni sodišča za odločitev v sporu sploh niso bistvene. Ob navedenih izhodiščih se zatrjevanje pritožnice, da je sodišče kršilo njeno ustavno pravico s tem, ko ni sledilo njenim dokaznim predlogom, izkaže kot neutemeljeno. Sodišče je na podlagi podatkov v spisu ter glede na navedbe pravdnih strank razumno ocenilo, da je dokazni predlog pritožnice za ponovno NMR preiskavo nepotreben, zato ga je zavrnilo in svojo odločitev tudi navedlo v obrazložitvi. Enako pa je pojasnilo tudi, da je porodno dokumentacijo, katere verodostojnost je pritožnica izpodbijala ves čas postopka, štelo za verodostojno, zato vpogled v originalno porodno knjigo ni bil potreben. Iz pravdnega spisa izhaja, da je izvedenec dr. Č. Č. vpogledal tudi v originalno medicinsko dokumentacijo pritožnice, vključno s porodno knjigo.
6. Prav tako so neutemeljeni očitki pritožnice, da sodišče izvedenca dr. Č. Č. sploh ne bi smelo postaviti, ker ga nobena izmed pravdnih strank ni predlagala. V času postavitve izvedenca se je uporabljal takrat veljavni Zakon o pravdnem postopku (Uradni list SRFJ, št. 4/77 in nasl. - v nadaljevanju ZPP77), ki je v tretjem odstavku 7. člena sodišču dopuščal izvedbo dokazov po uradni dolžnosti, torej brez predloga strank, če so ti dokazi bili pomembni za odločitev. Glede ustavne sprejemljivosti stališča, po katerem sodišče izvede dokaz z izvedencem, če je za ugotovitev ali razjasnitev kakšnega dejstva potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga, Ustavno sodišče nima pomislekov. Izvlečki iz strokovne medicinske literature, ki jih je pritožnica predložila kot dokaz, so lahko sodišču opora, vendar ne morejo dati odgovora na konkretna vprašanja, za katera sodišče nima ustreznega strokovnega znanja. Neutemeljen pa je tudi očitek, da sodišče ni upoštevalo predloga za izločitev izvedenca dr. Č. Č.. Sodišča so pritožnici pojasnila, da predloga za izločitev izvedenca ni podala, še več, pri njegovem zaslišanju je aktivno sodelovala.
7. Pritožnica v ustavni pritožbi zatrjuje tudi, da so na drugi stopnji odločali sodniki, ki v zadevi niso mogli biti zakoniti sodniki, s čimer naj bi bil kršen drugi odstavek 23. člena Ustave, ki določa, da lahko sodi samo sodnik, ki je izbran po pravilih, vnaprej določenih z zakonom in sodnim redom. Tudi ta očitek pritožnice je neutemeljen. Vrhovno sodišče je v sodbi pojasnilo, da jo je že pritožbeno sodišče pozvalo, ali naj njen predlog, da naj pritožbo obravnava senat, ki je odločal o delegaciji pristojnosti, šteje za predlog za izločitev sodnikov. Pritožnica je to izrecno zanikala. Zgolj s tem, da v zadevi ni odločal senat Višjega sodišča, ki je odločal o delegaciji, pa ni mogla biti kršena pravica do zakonitega sodnika iz drugega odstavka 23. člena.
8. Pritožnica zatrjuje tudi kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva iz 13. člena EKČP, vendar je z navedbami v ustavni pritožbi ne izkaže. Za utemeljitev konvencijske pravice navedba, da so bila njena pravna sredstva zavrnjena brez pravne podlage, ne zadošča. Zgolj dejstvo, da z vloženimi pravnimi sredstvi ni uspela, še ne pomeni kršitve pravice do učinkovitega pravnega sredstva iz 13. člena EKČP.
9. Zaradi odločitev sodišč, da zavrnejo oba zahtevka za dosego dejanj (zdravljenje v tujini), ker je zdravljenje mogoče tudi v Sloveniji in da bo pritožnica lahko zdravljenje v tujini dosegla v okviru predpisanega postopka, tudi ni bila kršena pravica do zdravstvenega varstva iz 51. člena Ustave, kot zmotno zatrjuje pritožnica. Pravica namreč ni neomejena, ker je v skladu z navedeno ustavno določbo zagotovljena le pod pogoji, ki jih določa zakon. Te pogoje določa Zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju (Uradni list, št. 9/92 in nasl. - ZZVZZ). O njih se, tudi če gre za zdravljenje v tujini, odloča v upravnem postopku. To je pritožnici pojasnilo tudi sodišče. Pritožnica ima tako odprto pot upravnega postopka, zato je očitek kršitve 51. člena Ustave neutemeljen.
10. Pritožnica v ustavni pritožbi zatrjuje tudi kršitev pravice do prepovedi mučenja iz 18. člena Ustave, pravice do varstva človekove osebnosti in dostojanstva iz 21. člena Ustave in pravice do osebnega dostojanstva in varnosti iz 34. člena Ustave. Predmet ustavne pritožbe so sodne odločbe, izdane v pravdnem postopku. Sodišča, ki odločajo o postavljenem tožbenem zahtevku po naravi stvari zgolj z zavrnitvijo pritožničinih predlogov med postopkom in z odločitvijo samo niso mogla kršiti pravic iz 18., 21. in 34. člena Ustave.
11. Ker z izpodbijanimi sodbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnica, Ustavno sodišče ustavne pritožbe v tem delu ni sprejelo v obravnavo.
12. Pritožnica zatrjuje tudi, da naj bi ji bila v pravdnem postopku kršena pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz prvega odstavka 23. člena Ustave, vendar pritožnica ni izčrpala pravnih sredstev in v tem delu ustavna pritožba ni dovoljena. Po prvem odstavku 51. člena ZUstS se namreč lahko ustavna pritožba vloži šele, ko so izčrpana vsa redna in izredna pravna sredstva. Upoštevati je treba, da je sodni postopek, v katerem naj bi bila pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja po 23. členu Ustave, že končan in te pravice v tem postopku ni več mogoče zavarovati. Povračilo morebitne škode, ki bi bila storjena s kršitvijo ustavnih pravic, lahko prizadeta stranka zahteva v postopku pred pristojnim sodiščem. Ker navedene oblike pravnega varstva pritožnica (še) ni izčrpala, je bilo treba ustavno pritožbo v tem delu zavreči.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena in druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. V delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, se je za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo izrekel sodnik dr. Ciril Ribičič. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger