Up-515/04
Natisni
Opravilna št.:
Up-515/04
Datum odločitve:
11. 2. 2005
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2005:Up.515.04
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 75/2004 z dne 4. 11. 2004 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. I Cp 1262/2003 z dne 24. 9. 2003 in s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. P 632/2001 z dne 21. 5. 2002 ter z dopolnilno sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. P 632/2001 z dne 21. 5. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 75/2004 z dne 4. 11. 2004 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. I Cp 1262/2003 z dne 24. 9. 2003 in s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. P 632/2001 z dne 21. 5. 2002 ter z dopolnilno sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. P 632/2001 z dne 21. 5. 2002 se ne sprejme.

Ustavna pritožba A. A. se v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, zavrže.
Evidenčni stavek:
Pritožnikovo zatrjevanje o kršitvi pravice iz 22. člena Ustave se izkaže kot neutemeljeno. Sodišče prve stopnje res ni navedlo, zakaj ni sprejelo pritožnikovega dokaznega predloga za postavitev izvedenca, vendar se je do tega predloga posredno opredelilo Višje sodišče. Prav tako se je do pritožnikovega očitka o neupoštevanju predloga za postavitev izvedenca izrecno opredelilo Vrhovno sodišče.
Z navedbami v ustavni pritožbi pritožnik tudi ni izkazal zatrjevane kršitve pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
Neutemeljen je očitek o kršitvi 56. člena Ustave (pravice otrok). Iz obrazložitev vseh izpodbijanih sodb namreč jasno izhaja, da so sodišča kot glavno vodilo pri odločanju upoštevala prav koristi otroka.
Za kršitev 54. člena Ustave, ki ureja pravice in dolžnosti staršev, bi šlo v primeru, če bi izpodbijane sodbe temeljile na kakšnem pravnem stališču, ki bi bilo nesprejemljivo z vidika navedene ustavne določbe. Pritožnik tega niti ne zatrjuje.
Pritožnikov očitek o dolgotrajnosti in zavlačevanju postopka po vsebini pomeni zatrjevanje kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz prvega odstavka 23. člena Ustave. V tem delu ustavna pritožba ni dopustna, zato jo je Ustavno sodišče zavrglo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).
5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).
5.3.41.51 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravice otrok (56) - Pravica in dolžnost staršev vzdrževati, izobraževati in vzgajati svoje otroke (54/1).
5.3.41 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravice otrok (56).
1.5.51.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrženje.
1.4.52.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Izčrpanje pravnih sredstev .
Pravna podlaga:
Člen 22, 23, 54, 56, Ustava [URS]
Člen 55.2.1, 55.1.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
19. 7. 2004
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US24373
Up-515/04-7
11. 2. 2005
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 25. januarja 2005 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 75/2004 z dne 4. 11. 2004 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. I Cp 1262/2003 z dne 24. 9. 2003 in s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. P 632/2001 z dne 21. 5. 2002 ter z dopolnilno sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. P 632/2001 z dne 21. 5. 2002 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba A. A. se v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Sodišče prve stopnje je ob razvezi zakonske zveze mladoletno hčerko (rojeno 13. 9. 1991) zaupalo v varstvo in vzgojo materi, pritožniku (kot očetu) pa naložilo plačevanje preživnine. Z dopolnilno sodbo je zavrnilo pritožnikovo nasprotno tožbo za dodelitev otroka in plačevanje preživnine. Zoper prvostopenjsko odločbo je pritožnik vložil pritožbo. Višje sodišče je njegovo pritožbo zavrnilo in potrdilo obe prvostopenjski sodbi. Zoper odločitev Višjega sodišča je pritožnik vložil tudi revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče zavrnilo.
2. Pritožnik je dne 16. 7. 2004 vložil ustavno pritožbo zoper odločbo Višjega sodišča.  Dne 27. 12. 2004 je poslal dopolnitev, v kateri je predložil sodbo Vrhovnega sodišča. Glede na njegovo zatrjevanje, da so mu bile tako na prvi kot drugi stopnji kršene človekove pravice in da tudi Vrhovno sodišče teh kršitev ni bilo pripravljeno popraviti,    je Ustavno sodišče štelo, da vlaga ustavno pritožbo tudi zoper sodbo Vrhovnega sodišča. Pritožnik zatrjuje kršitve 2., 8., 21., 22., 23., 39., 53., 54. in 56. člena Ustave. Meni, da so sodišča privilegirala zgolj koristi in interese matere, njemu pa niso priznala nikakršnih pravic in možnosti, da uveljavi svoje interese. Sodiščem očita, da niso želela preveriti njegovih navedb in so ga namerno izločila iz obravnavanja, kar naj bi bilo posebej razvidno iz tega, da niso sprejela njegovega dokaznega predloga za postavitev izvedenca. Po mnenju pritožnika so sodišča zanemarila tudi otrokove koristi. Pritožnik dvomi v objektivnost in korektnost sojenja. Opozarja tudi na dolgotrajnost in zavlačevanje postopka. Poudarja, da otroci ne smejo več let čakati na odločitve pristojnih organov, da bo odločeno o njihovih pravicah, ki jih jamčita Ustava in Konvencija o otrokovih pravicah (Uradni list SFRJ, št. 15/90, Akt o notifikaciji nasledstva glede konvencij Organizacije združenih narodov in konvencij, sprejetih v Mednarodni agenciji za atomsko energijo, Uradni list RS, št. 35/92, MP, št. 9/92 – KOP). Predlaga "odpravo" izpodbijanih sodb.
B.
3. Ustavno sodišče se v postopku z ustavno pritožbo ne more spuščati v presojo materialnopravne in procesnopravne pravilnosti izpodbijanih sodb in tudi ne v dokazno oceno sodišč. Ustavno sodišče namreč ni instanca sodiščem, ki odločajo v sodnem postopku. V skladu s prvim odstavkom 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče presoja le, ali so bile z izpodbijanimi sodbami kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Ker 2. in 8. člen Ustave neposredno ne urejata človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, temveč temeljna ustavna načela (načela pravne države ter načela glede veljavnosti in uporabe mednarodnega prava), se nanju za utemeljevanje ustavne pritožbe ni mogoče sklicevati.
4. Z vidika zatrjevane kršitve pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) bi bil lahko pomemben očitek pritožnika, da so ga sodišča namerno izločila iz obravnavanja, kar naj bi bilo posebej razvidno iz tega, da niso sprejela njegovega dokaznega predloga za postavitev izvedenca. Določba 22. člena Ustave vključuje tudi pravico stranke, da v postopku predlaga izvedbo dokazov. Vendar pa ta pravica ne pomeni, da ima stranka pravico do izvedbe vseh dokazov, ki jih predlaga. Če sodišče oceni, da predlagani dokazi oziroma dejstva, ki naj se z njimi ugotovijo, za odločitev v sporu niso odločilni ali da je neko dejstvo že dokazano, in to razumno obrazloži, nadaljnjih dokazov ni dolžno izvajati. Ob navedenih izhodiščih se pritožnikovo zatrjevanje o kršitvi navedene ustavne pravice izkaže kot neutemeljeno. Pritožnik je v postopku navajal, da naj bi se tožnica že tri leta zdravila pri psihiatru, zato je predlagal, naj sodišče v postopek pritegne strokovnjaka, ki bo tožnico pregledal in podal strokovno mnenje o njenem dejanskem psihičnem stanju. Sodišče prve stopnje res ni navedlo, zakaj ni sprejelo omenjenega dokaznega predloga, vendar se je do tega predloga posredno opredelilo Višje sodišče. V zvezi s pritožnikovim očitkom o neprimernosti tožnice za varstvo in vzgojo mladoletne hčerke je pojasnilo, da njen pristop k reševanju nastale situacije kaže kvečjemu nasprotno, poleg tega pa v spisu ni nobenega podatka, da bi se tožnica zaradi psihičnih težav zdravila pri psihiatru. Vrhovno sodišče se je do pritožnikovega očitka o neupoštevanju predloga za postavitev izvedenca izrecno opredelilo. Pritrdilo je stališču Višjega sodišča, da ni dokazov za tožničino zdravljenje pri psihiatru, pa tudi ne kakršnikoli dokazov o tožničini nesposobnosti za nudenje ustreznega varstva in vzgoje mladoletni hčerki. Dejstvo, da se pritožnik ne strinja z navedenim stališčem sodišč, pa ne zadošča za sklep o kršitvi pravice iz 22. člena Ustave.
5. Očitek pritožnika, da so sodišča "povsem konkretno" privilegirala zgolj koristi in interese matere, njemu pa niso priznala nikakršnih pravic in možnosti, da uveljavi svoje interese, je mogoče razumeti tako, da uveljavlja kršitev pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Vendar je tudi ta očitek neutemeljen. Sodišča so ob ugotovitvi, da sta oba od staršev primerna in sposobna za varstvo in vzgojo mladoletne hčere, dala odločilno težo in pomen volji otroka, pri čemer so posebno pozornost namenila tudi zrelosti otroka in temu, da volja ne bi bila izražena pod vplivom pritiskov ali manipulacij katerega od staršev. Pri odločitvi so upoštevala tudi v postopku izraženo voljo pritožnika, da je pripravljen spoštovati željo mladoletne hčere, da ostane v varstvu in vzgoji pri materi. Dejstvo, da se pritožnik ne more sprijazniti z odločitvijo sodišč o dodelitvi mladoletne hčerke v varstvo in vzgojo materi, pa ne zadošča za ugotovitev, da mu je bila kršena pravica iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
6. Pritožnik posebej zatrjuje tudi kršitev pravice iz 56. člena Ustave in jo utemeljuje s trditvijo, da so sodišča pri odločanju zanemarila koristi otroka. Iz vsebine izpodbijanih sodb izhaja prav nasprotno. Kot je poudarilo Vrhovno sodišče, je sodišče "v celoti in izključno sledilo koristim mladoletnega otroka, saj je ob ugotovitvi primerne in enakovredne vzgojne sposobnosti vsakega od staršev dalo odločilno težo volji otroka". Tudi sicer iz obrazložitev vseh izpodbijanih sodb jasno izhaja, da so sodišča kot glavno vodilo pri odločanju upoštevala prav koristi otroka. Pritožnikov očitek se torej izkaže kot neutemeljen. Glede na navedeno se Ustavnemu sodišču ni bilo treba opredeliti do tega, ali pritožnik v postopku s to ustavno pritožbo sploh lahko uveljavlja kršitev otrokovih ustavnih pravic ter ali bi bilo otroku v tem postopku morebiti treba postaviti posebnega zastopnika.
7. Z izpodbijanimi sodbami pritožniku tudi niso mogle biti kršene pravice iz 21., 39. in 53. člena Ustave. Za kršitev 54. člena Ustave, ki ureja pravice in dolžnosti staršev, bi šlo v primeru, če bi izpodbijane sodbe temeljile na kakšnem pravnem stališču, ki bi bilo nesprejemljivo z vidika navedene ustavne določbe. Pritožnik tega niti ne zatrjuje. Dejstvo, da je bila mladoletna hčerka zaupana v varstvo in vzgojo materi in ne njemu, pa zatrjevane kršitve pravice iz 54. člena Ustave ne izkazuje.
8. Ker očitno ne gre za kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
9. Pritožnikov očitek o dolgotrajnosti in zavlačevanju postopka po vsebini pomeni zatrjevanje kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Ustavna pritožba v tem delu ni dopustna. Z odločitvijo Vrhovnega sodišča v obravnavani zadevi je dejanje, s katerim naj bi bila pritožniku kršena ustavna pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, že prenehalo. Ko je postopek pred sodiščem končan, pa kršenja te pravice ne more več biti in ga zato tudi ni več mogoče preprečevati. Povračilo morebitne škode, ki bi mu bila s tako kršitvijo storjena (26. člen Ustave), lahko prizadeti v takem primeru uveljavlja v postopku pred pristojnim sodiščem. Pritožnik ni izkazal, da bi to sodno pot že izkoristil. Glede na to ni podana predpostavka iz prvega odstavka 51. člena ZUstS, po kateri se ustavna pritožba lahko vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Zato je bilo treba ustavno pritožbo v tem delu zavreči.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka in druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 – popr.) v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. V delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (2. točka izreka), se je za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo izrekel sodnik dr. Ciril Ribičič. Ker se v zakonskem roku za sprejem niso izrekli trije izmed sodnic in sodnikov, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger