Up-77/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-77/01
Datum odločitve:
4. 3. 2004
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 33/2004 in OdlUS XIII, 45
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.77.01
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 597/2000 z dne 12. 12. 2000 in sodba Okrajnega sodišča v Piranu št. P 90/99 z dne 16. 3. 2000

Sodba Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 1104/2002 z dne 9. 9. 2003 in sodba Okrajnega sodišča v Piranu št. P 338/2000 z dne 30. 8. 2002
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 597/2000 z dne 12. 12. 2000 in sodba Okrajnega sodišča v Piranu št. P 90/99 z dne 16. 3. 2000 se razveljavita.

Sodba Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 1104/2002 z dne 9. 9. 2003 in sodba Okrajnega sodišča v Piranu št. P 338/2000 z dne 30. 8. 2002 se razveljavita.

Zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Piranu v novo sojenje.
Evidenčni stavek:
S tem, ko je sodišče brez ustrezne obrazložitve zavrnilo pritožnikova dokazna predloga za dodatno zaslišanje izvedenca geodetske stroke oz. za postavitev drugega izvedenca, je prekršilo obveznost iz 22. člena Ustave, to je, da mora sodišče zavrnitev dokaznega predloga ustrezno obrazložiti. Po presoji Ustavnega sodišča je takšno ravnanje sodišča v nasprotju s temeljnimi jamstvi poštenega postopka, kot izhajajo iz ustavne pravice do enakega varstva pravic.
S tem, ko Višje sodišče ni odgovorilo na izrecno pritožbeno navedbo, je kršilo tudi pravico do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 22, 25, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
K obravnavani zadevi je bila s sklepom Ustavnega sodišča z dne 12. 2. 2004 pridružena zadeva št. Up-754/03 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
28. 2. 2001
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US23221
Dokument v PDF obliki:
Up-77-01_Sklep.pdf
120 KB
Prenesite datoteko
Up-77-01.pdf
133 KB
Prenesite datoteko
Up-77-01_LM Krisper.pdf
126 KB
Prenesite datoteko
Up-77/01-8
13. 5. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 22. aprila 2003 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 597/2000 z dne 12. 12. 2000 se zavrže.
2. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 597/2000 z dne 12. 12. 2000 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Piranu št. P 90/99 z dne 16. 3. 2000 se sprejme v obravnavo.
Obrazložitev
A.
1. Okrajno sodišče v Piranu je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je pritožnik (v pravdnem postopku toženec) dolžan opustiti vsakršno poseganje v parcelo št. 2357 - pot, ki je javno dobro, vpisano v zemljiškoknjižni vložek št. JD k.o. Z., še posebej pa, da je dolžan opustiti vsa ravnanja, ki merijo na preprečevanje vožnje z motornimi vozili po navedeni poti, ter vzpostaviti tako stanje te poti, kot je bilo, preden je to pot spodkopal, in sicer tako, da bo ta pot tudi na sedaj spodkopanem delu prevozna z motornimi vozili. Pritožnik je zoper tako sodbo vložil pritožbo, Višje sodišče v Kopru pa je pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v delu, ki se nanaša na vzpostavitev prejšnjega stanja poti, razveljavilo ter v tem obsegu vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ostalem delu je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.
2. Pritožnik v ustavni pritožbi zatrjuje kršitev pravic iz drugega odstavka 14. člena, prvega, tretjega in četrtega odstavka 15. člena, 22., 23., 25., 26., 33., 40. in 69. člena, prvega in drugega odstavka 71. člena ter kršitev 125. člena Ustave. Sodišču prve stopnje očita, da ni upoštevalo njegovega predloga za postavitev drugega izvedenca niti mu ni dalo možnosti postavljati vprašanja že imenovanemu izvedencu, prav tako pa tudi ni upoštevalo njegovega predloga za postavitev izvedenca za nizke gradnje, ki bi podal strokovno mnenje o vrsti in namenu rabe poti. Po mnenju pritožnika je sodišče prve stopnje s tem bistveno kršilo določbe pravdnega postopka. Višje sodišče naj bi napačno povzelo njegove navedbe v pritožbi in zmotno ugotovilo, da je pritožnik dolžan opustiti vsa ravnanja, ki merijo na preprečevanje vožnje z motornimi vozili po sporni poti. Pritožnik se ne strinja s stališčem sodišča, da je rok za vložitev izbrisne tožbe iz 101. člena Zakona o zemljiški knjigi (Uradni list RS, št. 33/95 in nasl. - ZZK) zamujen. Meni, da je sodišče o tožbenem zahtevku odločilo preuranjeno, saj bi moralo najprej odločiti o zahtevku iz nasprotne tožbe, s katero je pritožnik zahteval, da sodišče ugotovi neveljavnost vknjižbe lastninske pravice na parceli št. 2357 k.o. Z. v korist tožeče stranke in lastninsko pravico na navedeni parceli vknjiži na ime pritožnika. Pritožnik tudi zatrjuje, da naj bi sodišče zavlačevalo postopek in pritožnika neenako obravnavalo v razmerju do tožeče stranke. Meni, da sta sodišči prve in druge stopnje v tem postopku ščitili tožečo stranko "pri kršitvah zakonitosti postopkov".
B.
3. Po določbi prvega odstavka 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se ustavna pritožba lahko vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. V obravnavanem primeru je Višje sodišče s sklepom delno ugodilo pritožbi pritožnika in razveljavilo sodbo sodišča prve stopnje v delu, ki se nanaša na vzpostavitev prejšnjega stanja sporne poti, in v tem obsegu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. To pomeni, da o tem delu tožbenega zahtevka še ni bilo pravnomočno odločeno, in bo sodišče prve stopnje o njem ponovno odločalo. Ustavno sodišče pojasnjuje, da pritožnikovih očitkov, ki se nanašajo na razveljavljeni del sodbe sodišča prve stopnje (tj. na vzpostavitev prejšnjega stanja sporne poti), ni mogoče obravnavati v tej ustavni pritožbi, ker v tem delu postopek še teče in zato še niso bila izčrpana niti redna pravna sredstva. Iz tega razloga je Ustavno sodišče ustavno pritožbo v tem delu zavrglo (1. točka izreka).
4. Ustavno sodišče se v postopku z ustavno pritožbo ne more spuščati v presojo materialnopravne ali procesnopravne pravilnosti izpodbijane sodne odločbe in tudi ne v dokazno oceno sodišč, saj ni instanca sodiščem, ki odločajo v pravdnem postopku. V skladu s 50. členom ZUstS preizkusi izpodbijano sodbo le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Zato Ustavno sodišče navedb, ki se nanašajo na pravilnost izpodbijanih odločb, ne more upoštevati.
5. Z ustavnopravnega stališča pa je lahko pomemben očitek pritožnika, da mu sodišče prve stopnje ni dalo možnosti, da bi postavljal vprašanja izvedencu geodetske stroke, Višje sodišče pa na ta njegov pritožbeni očitek ni odgovorilo, kar bi lahko pomenilo kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Senat Ustavnega sodišča je zato odločil, da se ustavna pritožba zoper sodbo Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 597/2000 z dne 12. 12. 2000 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Piranu št. P 90/99 z dne 16. 3. 2000 sprejme v obravnavo (2. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločilo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali je bila s tem, ko pritožniku ni bila dana možnost postavljati vprašanja izvedencu, kršena njegova pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
C.
6. Ta sklep je senat Ustavnega sodišča sprejel na podlagi prvega odstavka 54. člena in druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe zoper sklep Višjega sodišča v Kopru ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba v tem delu ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger
Up-77/01-21
4. 3. 2004
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavnih pritožbah A. A. iz Ž. na seji dne 4. marca 2004
odločilo:
1. Sodba Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 597/2000 z dne 12. 12. 2000 in sodba Okrajnega sodišča v Piranu št. P 90/99 z dne 16. 3. 2000 se razveljavita.
2. Sodba Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 1104/2002 z dne 9. 9. 2003 in sodba Okrajnega sodišča v Piranu št. P 338/2000 z dne 30. 8. 2002 se razveljavita.
3. Zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Piranu v novo sojenje.
Obrazložitev
A.
1. Ustavni pritožnik (v pravdnem postopku toženec) je najprej vložil ustavno pritožbo zoper sodno odločbo, s katero mu je bilo naloženo, da je dolžan opustiti vsakršno poseganje v parcelo št. 2357 - pot, ki je javno dobro, vpisano v zemljiškoknjižni vložek št. JD k.o. Z., še posebej pa, da je dolžan opustiti vsa ravnanja, ki merijo na preprečevanje vožnje z motornimi vozili po navedeni poti, ter vzpostaviti tako stanje te poti, kot je bilo, preden je to pot spodkopal, in sicer tako, da bo ta pot tudi na sedaj spodkopanem delu prevozna z motornimi vozili. Zoper sodbo sodišča prve stopnje je pritožnik vložil pritožbo, ki ji je Višje sodišče delno ugodilo in razveljavilo sodbo sodišča prve stopnje v delu, ki se nanaša na vzpostavitev prejšnjega stanja poti, ter v tem obsegu vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V preostalem delu je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.
2. V ustavni pritožbi je pritožnik sodišču prve stopnje očital, da mu ni dalo možnosti postavljati vprašanja izvedencu geodetske stroke, niti ni upoštevalo njegovega predloga za postavitev drugega izvedenca. Po mnenju pritožnika je sodišče prve stopnje s tem bistveno kršilo določbe pravdnega postopka. Pritožnik je na to opozoril že v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo, vendar Višje sodišče na ta njegov očitek ni odgovorilo. Tudi sicer naj bi Višje sodišče napačno povzelo njegove navedbe v pritožbi in zmotno ugotovilo, da je pritožnik dolžan opustiti vsa ravnanja, ki merijo na preprečevanje vožnje z motornimi vozili po sporni poti. Poleg tega naj bi sodišče zavlačevalo postopek in pritožnika neenako obravnavalo v razmerju do tožeče stranke. S tem naj bi bile pritožniku kršene pravice iz drugega odstavka 14. člena, 22., 23., 25., 26., 33., 40. in 69. člena ter prvega in drugega odstavka 71. člena Ustave, pa tudi 15. in 125. člen Ustave.
3. Senat Ustavnega sodišča je na seji dne 22. 4. 2003 sklenil, da se ustavna pritožba zoper sodbo Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 597/2000 z dne 12. 12. 2000 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Piranu št. P 90/99 z dne 16. 3. 2000 sprejme v obravnavo. Ustavno pritožbo zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 597/2000 z dne 12. 12. 2000 (tj. v delu, v katerem je Višje sodišče razveljavilo prvostopenjsko sodbo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje) pa je Ustavno sodišče zavrglo.
4. Sodišče prve stopnje je nato ponovno odločilo o razveljavljenem delu, in sicer je s sodbo št. P 338/2000 z dne 30. 8. 2002 razsodilo, da je pritožnik dolžan vzpostaviti tako stanje poti parc. št. 2357, ki je javno dobro, vpisano v zemljiškoknjižni vložek št. JD k.o. Z., kot je bilo, preden je to pot spodkopal, in sicer je v ta namen dolžan utrditi spodkopani rob poti vzdolž mejne črte s parc. št. 2359/2 k. o. Z., in sicer tako, da bo višina utrjenega roba izenačena z nivojem parcele št. 2357 k.o. Z.. Kar je tožeča stranka zahtevala drugače, je sodišče prve stopnje zavrnilo. Pritožnik je zoper tako sodbo vložil pritožbo, Višje sodišče pa je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Pritožnik je vložil ustavno pritožbo tudi zoper to sodno odločbo in predlagal skupno obravnavanje obeh ustavnih pritožb.
5. Tudi v tej ustavni pritožbi pritožnik sodišču prve stopnje očita, da je za ugotovitev meje med spornimi parcelami postavilo le enega izvedenca geodetske stroke, ni pa ugodilo njegovemu predlogu za postavitev drugega izvedenca oziroma podrejeno za zaslišanje že imenovanega izvedenca. Zatrjuje, da v nobenem dosedanjem ugotovitvenem postopku mejna točka med sporno potjo in njegovimi parcelami ni bila postavljena toliko v parcelo pritožnika, kot jo je postavil izvedenec geodetske stroke v tem postopku. Pritožnik nadalje opozarja na ugotovitve izvedenca gradbene stroke, še zlasti na ugotovitev, da voda, ki priteka iz okoliškega terena in od stanovanjskega objekta (meteorne vode), zaradi zasutega hudournika in zaradi neurejenega odvodnjavanja povzroča na sporni poti erozijo. Pritožnik zatrjuje, da sodišče teh dejstev pri odločitvi ni upoštevalo, čeprav je izvedenec nanja opozoril tako v pisnem mnenju kot tudi ob zaslišanju na glavni obravnavi. Pritožnik meni, da ga je sodišče s tem postavilo v neenakopraven položaj in mu v nasprotju z Ustavo onemogočilo, da bi zaščitil svojo lastnino, zaradi tega pa naj bi na njegovi lastnini nastajala škoda. Zatrjuje kršitev pravic iz drugega odstavka 14. člena, 15., 22., 26., 33. in 69. člena ter iz prvega in drugega odstavka 71. člena Ustave.
6. Senat Ustavnega sodišča je na seji dne 29. 1. 2004 sklenil, da se ustavna pritožba zoper sodbo Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 1104/2002 z dne 9. 9. 2003 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Piranu št. P 338/2000 z dne 30. 8. 2002 sprejme v obravnavo.
7. Ustavno sodišče je ustavni pritožbi zaradi skupnega obravnavanja in odločanja združilo. V skladu s 56. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) ju je poslalo Višjemu sodišču v Kopru, v skladu z 22. členom Ustave pa tudi nasprotni stranki iz pravdnega postopka Občini Piran, in jima tako omogočilo, da na ustavni pritožbi odgovorita, česar pa nista storila.
B.
8. Ustavno sodišče je na podlagi vpogleda v pravdni spis št. P 338/2000 (v katerem so bile izdane izpodbijane sodbe) ugotovilo, da je sodišče prve stopnje na naroku za glavno obravnavo dne 16. 3. 2000 sprejelo sklep, da se dokazna predloga pritožnika za imenovanje novega izvedenca geodetske stroke oziroma za dodatno zaslišanje že imenovanega izvedenca kot nepotrebna zavrneta.
Sodišče prve stopnje v obrazložitvi sodbe z dne 16. 3. 2000 ni pojasnilo, zakaj je štelo, da sta pritožnikova dokazna predloga nepotrebna. Ustavni pritožnik je na to opozoril tudi v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo, vendar Višje sodišče na ta očitek ni odgovorilo.
9. Pravica stranke, da sodeluje v dokaznem postopku, predlaga dokaze ter se izreče o dokaznih predlogih nasprotne stranke, je eden izmed elementov pravice do izjave v postopku, ki je vsebovana v 22. členu Ustave. Za sodišče iz te ustavne pravice izhaja obveznost, da dokazne predloge strank pretehta in predlagane dokaze, če se nanašajo na dejstva, ki so v sporu pravno relevantna, izvede. Sodišče pa ni dolžno slediti dokaznim predlogom strank, če oceni, da izvedba predlaganega dokaza na odločitev sodišča ne bi mogla vplivati. Zavrnitev dokaznega predloga stranke mora sodišče ustrezno obrazložiti.
10. Za presojo v tej zadevi je torej bistveno vprašanje, ali je bila pritožniku s tem, ko je sodišče brez obrazložitve zavrnilo njegova dokazna predloga za zaslišanje izvedenca geodetske stroke oziroma za postavitev drugega izvedenca, kršena pravica do enakega varstva pravic v postopku iz 22. člena Ustave.
11. Iz pravdnega spisa izhaja, da je sodišče prve stopnje v dokaznem postopku na predlog tožeče stranke postavilo izvedenca geodetske stroke in mu naložilo, da na kraju samem pokaže oziroma poda mnenje o tem, kje poteka meja med parcelo št. 2357 (pot, ki je javno dobro) in parcelama št. 2358 in 2359/2 k. o. Z., ki sta v lasti pritožnika. Potek meje med navedenimi parcelami je v tej zadevi nedvomno eno izmed odločilnih dejstev, saj je bilo prav od ugotovitve tega dejstva odvisno, ali je pritožnik s svojimi dejanji posegal v javno pot. Na podlagi ugotovitev ob ogledu na kraju samem, na podlagi veljavnega katastrskega načrta in s pomočjo izvedenca geodetske stroke je sodišče ugotovilo (ne pa uredilo) potek meje med navedeno potjo in pritožnikovima parcelama. Ugotovljeno je bilo, da meja poteka tako, kot je to razvidno iz skice izmere, ki jo je napravil izvedenec geodetske stroke (stran 5 sodbe sodišča prve stopnje z dne 16. 3. 2000).
Glede na tako ugotovljeno mejo med parcelami pravdnih strank je sodišče ocenilo, da je pritožnik s svojimi dejanji (z zabitjem kola in s postavitvijo traktorja) posegel v sporno pot in s tem neutemeljeno vznemirjal tožečo stranko (42. člen Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih, Uradni list SFRJ, št. 6/80 in nasl. - ZTLR). Zato mu je sodišče naložilo, da je vnaprej dolžan opustiti vsakršno poseganje v pot, ki je javno dobro, še posebej pa, da je dolžan opustiti vsa ravnanja, ki merijo na preprečevanje vožnje z motornimi vozili po navedeni poti.
12. Tudi odločitev o delu zahtevka, ki se je glasil na vzpostavitev prejšnjega stanja poti, je sodišče oprlo na ugotovitve izvedenca geodetske stroke. V obrazložitvi sodbe z dne 30. 8. 2002 je sodišče prve stopnje poudarilo, da je bilo s pomočjo izvedenca geodetske stroke "že pravnomočno" ugotovljeno, kje poteka meja med parcelami pravdnih strank ter na podlagi tega ugotovljeno, da je pritožnik s spodkopavanjem posegel v navedeno javno pot. Glede na očitke pritožnika, da so ugotovitve izvedenca gradbene stroke nekoliko drugačne, pa je sodišče prve stopnje pojasnilo, da je "ugotovitev prvostopenjskega sodišča s pomočjo sodnega izvedenca geodetske stroke, kje poteka meja med navedeno potjo s parc. št. 2357 in toženčevima parcelama s št. 2358 in 2359/2 k.o. Z. (...) pravnomočna in za ugotavljanje le-te ni pristojen izvedenec gradbene stroke in temu sodišče take naloge ni naložilo". Višje sodišče se je s takšno obrazložitvijo sodišča prve stopnje v celoti strinjalo.
13. Pritožnik je že v pripravljalni vlogi z dne 10. 3. 2000 navedel, da mnenja izvedenca geodetske stroke inž. B. o poteku meje med parcelami pravdnih strank ne sprejema, in predlagal, naj sodišče postavi drugega izvedenca, oziroma podrejeno, naj dodatno zasliši že imenovanega izvedenca, ki naj bi pojasnil oziroma odgovoril na pritožnikove pripombe. Pritožnik je pri teh dokaznih predlogih vztrajal tudi na naroku za glavno obravnavo dne 16. 3. 2000. Kot že rečeno, je sodišče prve stopnje na tem naroku sklenilo, da se pritožnikova dokazna predloga "kot nepotrebna" zavrneta. Sodišče sicer ni dolžno izvesti vseh dokazov, ki jih predlaga stranka. Če sodišče razumno in obrazloženo oceni, da nekateri predlagani dokazi oziroma dejstva, ki naj se z njimi ugotovijo, za odločitev v sporu niso odločilni, ali da je neko dejstvo že dokazano, nadaljnjih dokazov ni dolžno izvajati.
Vendar mora sodišče v sklepu, s katerim zavrne izvedbo dokaza, navesti, zakaj je predlagani dokaz zavrnilo (drugi odstavek 287. člena Zakona o pravdnem postopku, Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP). Če tega ne stori v samem sklepu, je sodišče dolžno razloge za zavrnitev predlaganega dokaza pojasniti v končni odločbi. V obravnavani zadevi sodišče prve stopnje ni ravnalo v skladu z navedenimi zahtevami. Niti v sklepu, s katerim je zavrnilo pritožnikova dokazna predloga, niti v sodbi z dne 16. 3. 2000 ni obrazložilo, zakaj je štelo, da sta s strani pritožnika predlagana dokaza nepotrebna. S tem, ko je sodišče brez ustrezne obrazložitve zavrnilo pritožnikova dokazna predloga za dodatno zaslišanje že imenovanega izvedenca oziroma za postavitev drugega izvedenca, pa je prekršilo obveznost, ki za sodišče izhaja iz 22. člena Ustave, tj. da mora sodišče zavrnitev dokaznega predloga ustrezno obrazložiti. Po presoji Ustavnega sodišča je takšno ravnanje sodišča v nasprotju s temeljnimi jamstvi poštenega postopka, kot izhajajo iz pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave.
14. Kot je ugotovljeno že v 11. in 12. točki obrazložitve te odločbe, vse izpodbijane sodbe temeljijo na ugotovitvah izvedenca geodetske stroke o poteku meje med parcelami pravdnih strank. Ker je bila v postopku pred sodiščem prve stopnje pritožniku kršena pravica iz 22. člena Ustave in ker Višje sodišče, ki je odločalo o pritožnikovi pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo z dne 16. 3. 2000, te kršitve ni odpravilo, je bilo treba razveljaviti sodbi, navedeni v 1. točki izreka. S tem, ko Višje sodišče ni odgovorilo na izrecno pritožbeno navedbo, je kršilo tudi pravico do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Ker sodišče tudi v ponovljenem postopku, ko je odločalo o delu zahtevka, ki se je glasil na vzpostavitev prejšnjega stanja poti, navedene kršitve ni odpravilo, je Ustavno sodišče odločilo, da se razveljavita tudi sodbi, navedeni v 2. točki izreka, in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče bo moralo v ponovljenem postopku odločiti ob upoštevanju razlogov, ki so narekovali sprejem te odločbe.
15. Ker je Ustavno sodišče izpodbijane sodbe razveljavilo že zaradi kršitev pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) in pravice do pravnega sredstva (25. člen Ustave), se v presojo o obstoju drugih zatrjevanih kršitev ustavnih pravic ni bilo treba spuščati.
C.
16. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednica dr. Dragica Wedam Lukić ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, dr. Ciril Ribičič, dr. Mirjam Škrk in Jože Tratnik. Odločbo je sprejelo soglasno. Sodnica Krisper Kramberger je dala pritrdilno ločeno mnenje.
Predsednica
dr. Dragica Wedam Lukić
9. 3. 2004
Pritrdilno ločeno mnenje sodnice mag. Krisper Kramberger
1. Glasovala sem za osnutek odločbe v tej zadevi. V ločenem mnenju želim opozoriti na nekatere probleme, ki nastajajo v tovrstnih postopkih. Izhajam iz 11. točke obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča, v kateri je ugotovljeno, da je potek meje med parcelami pravdnih strank v tej zadevi eno izmed odločilnih dejstev, ker je od tega dejstva odvisno, ali je ustavni pritožnik s svojimi dejanji posegel v javno pot.
2. Res je sicer, da je varstvo javnega dobra mogoče doseči tudi z lastninsko negatorno tožbo, če te zakon ne izključuje. Nobenih zakonskih ovir za takšno tožbo ne vidim, ko gre za poseg v javno pot, ki ovira ali onemogoča splošno rabo javne poti. Kot sem pojasnila že v članku Javno dobro v novi pravni ureditvi[1] druge pravne poti (npr. prijava inšpekcijskemu organu) pogosto ne omogočajo učinkovitega varstva, kar se je po podatkih v spisu zgodilo tudi v obravnavanem primeru.
3. Vendar pa je negatorna (opustitvena in prepovedna) tožba smiselna le v primerih, ko ni spora o tem, kje javna pot poteka in kakšen je njen obseg. Ko gre torej za spor o tem, ali zaprtje poti ali postavljena ovira na njej (npr. stojnica) posegata v splošno rabo ali ne. V obravnavani zadevi je bilo nesporno le to, da je pot javno dobro, ki je kot takšno vpisano tudi v zemljiški knjigi, in da je njegova lastnica občina.
4. Iz trditvene podlage spisa izhaja, da naj bi toženec (ustavni pritožnik) na pot postavil traktor, zabil kol in pot tudi delno spodkopal tako, da naj bi s tem oviral njeno splošno rabo. Med pravdnim postopkom se je pokazalo, da je meja med pritožnikovima parcelama in javno potjo sporna. Iz spisa je razvidno, da se je izvedenec opiral na katastrske izmere iz leta 1953, do nastavitve nove zemljiške knjige pa naj bi prišlo leta 1966. Iz slik je razvidno slabo stanje poti in različna širina na posameznih odsekih. Sodišče se je v dolgotrajnem postopku ukvarjalo predvsem z ugotavljanjem meje, ker je ustavni pritožnik zatrjeval, da je sporni del poti njegova njiva. Ne glede na ugotovitev, da so bili mejni ugotovitveni postopki neuspešni in da se meja ne ureja v pravdnem, temveč v nepravdnem postopku, je sodišče za potrebe te pravde nadaljevalo z ugotavljanjem meje. Občina je predlagala izvedbo dokaza z izvedencem geodetske stroke. Izvedenec je za potrebe te pravde sicer mejo ugotovil, vendar pritožnik z njegovimi ugotovitvami ni bil zadovoljen. V ponovljenem postopku, v katerem je sodišče odločalo o obsegu vrnitve v prejšnje stanje, je bil nato postavljen izvedenec gradbene stroke, ki je mejo ugotovil nekoliko drugače, sodišče pa je v novi prvostopenjski sodbi ugotovilo, "da ni pristojen za ugotavljanje meje". Sodišče prve stopnje je celo zapisalo, da "je bilo s pomočjo sodnega izvedenca geodetske stroke ... že pravnomočno ugotovljeno, kje poteka meja med parcelama pravdnih strank" (glej 11. in 12. točko obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča).
5. Če je meja med javno potjo, ki ima status javnega dobra, in sosednjimi parcelami, ki takšnega statusa nimajo, sporna, je negatorna tožba lastnika javne poti ponavadi preuranjena ali vsaj vodi v dolgotrajno dokazovanje, ki ima učinek samo v tem postopku. Če je meja sporna, pa čeprav so pred tem sledili ugotovitveni postopki, ki so se končali neuspešno, bi lastnik javnega dobra bolj modro ravnal, če bi najprej sprožil ustrezne postopke za ugotovitev obsega javnega dobra (morda bi v takšnem primeru moralo priti do spremembe ali dopolnitve kategorizacije) in šele nato (če bi spor še naprej obstajal) z lastninsko tožbo zahteval prenehanje posegov vanj.
6. Za javne poti in meje s sosednjimi parcelami veljajo predvsem naslednji predpisi: Zakon o javnih cestah (Uradni list RS, št. 29/97 in nasl., v nadaljevanju ZJC), Zakon o nepravdnem postopku (Uradni list RS, št. 30/86 in nasl., v nadaljevanju ZNP) in od 1.1. 2003 tudi Stvarnopravni zakonik (Uaradni list, št. 87/02, v nadaljevanju SPZ).
7. V 14. točki 14. člena ZJC je določeno, da je javna pot občinska cesta. V 82. členu ZJC je določeno, kdo in kako upravlja občinske ceste. Občina sprejme odlok o občinskih cestah, v katerih uredi upravljanje, graditev, vzdrževanje in varstvo občinskih cest ter nadzorstvo nad občinskimi cestami, in kategorizira občinske ceste. ZJC je občinam za izdajo odloka določil rok enega leta. Kategorizacija je akt, s katerim po ZJC določena cesta postane javno dobro. Kategorizacija načrtovanih rekonstrukcij obstoječih občinskih cest ter posledične spremembe kategorizacije občinskih cest se določijo na podlagi predpisov o urejanju prostora v prostorskem planu občine (sedmi odstavek 3. člena ZJC). Postopek in merila za kategorizacijo občinskih cest, kakor tudi za spremembo in dopolnitve kategorizacije, določa Uredba o merilih za kategorizacijo javnih cest (Uradni listi, št. 49/97). Občina določi tudi način opravljanja rednega vzdrževanja in organiziranja obnavljanja občinskih cest.
8. Iz spisa ni razvidno, ali je občina na območju, kjer se nahaja sporna javna pot, sprejela navedeni odlok ali ne, in tudi ne, ali je javna pot kategorizirana v skladu z ZJC. ZJC v 3. točki prvega odstavka 14. člena govori tudi o nekategoriziranih cestah, toda tudi zanje mora njen lastnik določiti prometni režim in pogoje uporabe v skladu s predpisi o varnosti. In to lahko stori le, če je jasno, kakšno površino zajema in kje poteka.
9. ZNP (členi 131 do 135, 138 in 139) in SPZ (77. in 78 člen) določata pravila za ureditev sporne meje med sosednjimi zemljišči, pri čemer ni odveč opozorilo, da je treba mejo med javnim dobrom in sosednjim zemljiščem določiti po močnejši pravici (primerjaj drugi odstavek 2. člena ZJC). Pomembna je tudi nova določba v SPZ, ki ureja domnevo o obstoju močnejše pravice, če je ta dokončno urejena v katastrskem postopku (drugi odstavek 77. člena). Iz spisa ni razvidno, ali je občina po neuspelih ugotovitvenih postopkih poskušala urediti mejo na drug način.
10. Vse navedeno kaže na to, da so dolgotrajne pravde, ki jih sprožajo občine, ki sicer niso opravile vseh svojih dolžnosti v zvezi z javnimi potmi, večkrat nepotrebne in izguba časa. Naj zato to ločeno mnenje zgolj opozori na probleme, ki jih sodna praksa zaznava na tem področju. Če javne poti niso vzdrževane ali se z dolgoletno rabo meja s sosednjimi parcelami zabriše, mora občina v okviru svojih pristojnosti najprej ugotoviti, kje pot sploh poteka in kakšen je njen obseg. Šele nato bo lahko uspešno zahtevala od sosedov, da ne posegajo v to (jasno razmejeno) javno dobro.
11. Zakon o pravdnem postopku (Uradni list RS , št. 26/99 in nasl.) v 1. točki prvega odstavka 205. člena v zvezi s 13. členom ureja način, kako je mogoče doseči odločitev o predhodnem vprašanju, ki ga pravdno sodišče samo ne more rešiti z učinkom pravnomočnosti.
mag. Marija Krisper Kramberger
Opomba:
[1]Pravna praksa, št. 4/98 - Priloga