Up-591/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-591/02
Datum odločitve:
22. 10. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.591.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 41/2000 z dne 28. 3. 2003 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 424/99 z dne 8. 10. 1999 in sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. K 723/95 z dne 11. 12. 1998
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 41/2000 z dne 28. 3. 2003 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 424/99 z dne 8. 10. 1999 in sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. K 723/95 z dne 11. 12. 1998 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker kršitve ustavnih pravic, kakor jih zatrjuje pritožnik, očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).
Pravna podlaga:
Člen 23, 25, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
1. 10. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23977
Up-591/02 - 15
22. 10. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 5. oktobra 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 41/2000 z dne 28. 3. 2003 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. Kp 424/99 z dne 8. 10. 1999 in sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. K 723/95 z dne 11. 12. 1998 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. S prvostopenjsko sodbo je bil pritožnik spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja ropa po tretjem in prvem odstavku 213. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - KZ). Višje sodišče je pritožnikovo pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo.
Vrhovno sodišče je zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno.
2. Pritožnik zatrjuje kršitve 23., 25. in tretje alineje 29. člena Ustave, prav tako zatrjuje kršitev pravice iz 1. točke 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP) ter 13. člena EKČP. Zatrjuje tudi nepravilno ugotovitev dejanskega stanja. Kršitev pravice do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom ustanovljenega sodišča (prvi odstavek 23. člena Ustave) naj bi bila v tem, da je bilo v konkretnem primeru sodišče, ki je odločalo, obremenjeno s pravnomočno sodbo avstrijskega sodišča, saj je zavzelo stališče, da se t. i. avstrijsko gradivo ne izloči. Po mnenju pritožnika bi morala biti sodba oziroma avstrijsko gradivo iz spisa izločeno in ga prvostopenjsko sodišče ne bi smelo upoštevati. Ker sodišče ni dopustilo posebne pritožbe zoper odločitev o tem, da se sodba ne izloči, naj bi sodišče pritožniku kršilo tudi pravico do pritožbe (25. člen Ustave).
Kršitev pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist (tretja alineja 29. člena Ustave) naj bi bila v tem, ker je preiskovalni sodnik o zaslišanju oškodovancev obvestil le tožilstvo, ne pa tudi ustavnega pritožnika. Prvostopenjsko sodišče naj bi zavračalo neposredno zaslišanje oškodovancev pred sodiščem. Predlaga, naj Ustavno sodišče ustavni pritožbi ugodi, izpodbijane sodbe razveljavi ter zadevo vrne v novo sojenje prvostopenjskemu sodišču.
B.
3. Kolikor se pritožnikove navedbe nanašajo na zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja ter napačno uporabo prava, mu je treba pojasniti, da Ustavno sodišče ni instančno sodišče, ki bi presojalo, ali je bilo v postopku pravilno ugotovljeno dejansko stanje in pravilno uporabljeno materialno ter procesno pravo. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se Ustavno sodišče omeji na presojo, ali so bile z izpodbijanimi akti kršene človekove pravice. Tega pritožnik ne izkaže.
4. Pritožnik z zatrjevanjem, da sodišče ni izločilo pravnomočne avstrijske sodbe oziroma avstrijskega gradiva, očita kršitev pravice do nepristranskega sodnika iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Pravica do nepristranskega sodnika zagotavlja t. i. pošteno sojenje (fair trial) obdolžencu v kazenskem postopku.
5. Prvostopenjsko sodišče je v izpodbijani sodbi pojasnilo, na podlagi katerih, v dokaznem postopku izvedenih dokazov, je pritožnika spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja.
Obrazložilo je tudi, zakaj je zavzelo stališče, da se predlog za izločitev avstrijske dokumentacije zavrne. Drugostopenjsko sodišče je v zvezi z očitkom glede uporabe nedovoljenih dokazov pojasnilo, da Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) v točno določenih primerih v postopku, ki teče pred slovenskim sodiščem, določa, kateri dokazi so tisti, ki niso dovoljeni. Zagovorniki pritožnika so po mnenju drugostopenjskega sodišča le na načelni ravni uveljavljali, da podatki iz avstrijskega kazenskega spisa, ki se nahajajo v slovenskem kazenskem spisu, vplivajo na sodnikov miselni proces, pri tem pa niso navajali, kateri v avstrijskem postopku izvedenih dokazov, odločb, listin ali mnenj predstavlja dokaz, ki ni dovoljen, in iz katerih razlogov. Drugostopenjsko sodišče je zavzelo stališče, da je bila avstrijska sodna odločba v postopku prenosa izvršitve kazni preizkušena in ni podlage za njeno izločitev iz spisa, kar velja po mnenju drugostopenjskega sodišča tudi glede veljavnosti uporabe navedb v spisu avstrijskega sodišča.
Zahteva za izločitev listin tudi v pritožbi ni konkretizirana in ne vsebuje dejanskih razlogov za izločitev, ki bi ustrezali kriterijem drugega odstavka 18. člena ZKP. Drugostopenjsko sodišče je sprejelo stališče prvostopenjskega sodišča, da se lahko v kazenskem postopku v Sloveniji dokumentacija tujih sodišč iz pravnomočno končanega postopka uporabi v domačem kazenskem postopku kot veljaven dokaz. Drugostopenjsko sodišče se pri tem sklicuje na prvi odstavek 18. člena ZKP, po katerem sodišče pri ugotavljanju odločilnih dejstev ni vezano na nobena formalna dokazna pravila ali z njimi omejeno.
Dokumentacija v obravnavani zadevi je bila po stališču drugostopenjskega sodišča pridobljena skladno z veljavnimi mednarodnimi pogodbami o pravni pomoči (Pogodba med SFRJ in Republiko Avstrijo o pravni pomoči v kazenskih zadevah z dne 1. 2. 1992, notificirana tudi s strani Republike Slovenije dne 16. 10. 1992).
6. Če bi sodišče ugotovilo, da so bile določene izjave pridobljene ob kršenju ustavno zagotovljenih pravic in svoboščin - izsiljeno priznanje ali da obdolžencu niso bila dana procesna jamstva v postopku ali v nasprotju s predpisi tuje države ali pa v postopku in na način, ki je v nasprotju z načeli naše pravne ureditve - se sodba na take zapisnike ne bi mogla opreti. Ker gre za avstrijsko sodbo zaradi kaznivega dejanja, storjenega v Avstriji, je bilo soobsojenemu sojeno po avstrijskem kazenskem postopku, katerega kršitev pritožnik ne zatrjuje. Uveljavlja kršitve našega ZKP in Ustave v avstrijskem postopku, zaradi česar naj se prvostopenjsko sodišče na zagovor A. B. ne bi moglo opreti. Drugostopenjsko sodišče je pri tem v zvezi z očitano kršitvijo o izvedbi zaslišanja obsojenega A. B. pri policiji in pri preiskovalnem sodniku brez obvezne navzočnosti zagovornika razumno obrazložilo, da obvezna obramba kot procesna garancija po našem ZKP v času sojenja A. B. ni bila kršena. Po oceni drugostopenjskega sodišča je prvostopenjsko sodišče ravnalo prav, ko zapisnikov o zaslišanju obsojenega A. B. pred avstrijskim sodiščem ni izločilo iz spisa, pri čemer je tudi pravilno opravilo primerjavo med opozorili, danimi A. B. v postopku pred tem sodiščem ob prvem zaslišanju, ki v ničemer ne odstopajo od opozoril obdolženemu pred prvim zaslišanjem po našem ZKP. Vrhovno sodišče je v celoti sprejelo stališče drugostopenjskega sodišča in ugotovilo, da je v dokazne namene pridobljeno in uporabljeno avstrijsko gradivo, vključno z obema sodbama, del spisa o pravnomočno končanem kazenskem postopku zoper pričo, ne pa gradivo po 148. členu ZKP ali gradivo, pridobljeno s kršitvijo človekovih pravic, ki jih zagotavljata Ustava ali EKČP, tako da za izločitev tega gradiva po stališču Vrhovnega sodišča ni bilo zakonite podlage. Sodišča so svoja stališča oprla na zakon in jih razumno obrazložila. Po oceni Ustavnega sodišča takšna stališča sodišč ne pomenijo kršitve pravic, kakor jih zatrjuje pritožnik.
7. Tudi pritožnikov očitek kršitve 25. člena Ustave je neutemeljen. Po tej določbi je vsakomur zagotovljena pravica do pritožbe ali drugega pravnega sredstva proti odločbam sodišč in drugih državnih organov, organov lokalnih skupnosti in nosilcev javnih pooblastil, s katerimi ti odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Pravico do pritožbe je pritožnik imel in jo je tudi izkoristil.
Drugostopenjsko sodišče je v sodbi razumno utemeljilo, zakaj za izločitev avstrijskega gradiva ni bilo podlage. Posebne pritožbe zoper odločitev sodišča o tem, da se dokazi ne izločijo, pa pritožnik nima. Glede na navedeno očitno ne gre za kršitev 25. člena Ustave.
8. Pritožnik v ustavni pritožbi zatrjuje kršitev pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist (tretja alineja 29. člena Ustave). Vsebinska obravnava tega pritožnikovega očitka ni bila mogoča. Po določbi 51. člena ZUstS je eden od pogojev za dopustnost ustavne pritožbe tudi ta, da so zoper izpodbijani akt izčrpana vsa pravna sredstva, kar pomeni, da mora pritožnik pred vložitvijo ustavne pritožbe izčrpati vsa pravna sredstva tudi po vsebini. To pomeni, da mora že v teh pravnih sredstvih uveljavljati tiste kršitve, na katere se sklicuje v ustavni pritožbi (tako npr. v odločbi št. Up-41/96 z dne 25. 4. 1996, OdlUS V, 69). Iz zahteve za varstvo zakonitosti ni razvidno, da bi pritožnik v njej zatrjeval kršitev pravice do obrambe. To pomeni, da ni podana procesna predpostavka vsebinskega izčrpanja pravnih sredstev za obravnavanje tega očitka v postopku z ustavno pritožbo.
9. Ker kršitve ustavnih pravic, kakor jih zatrjuje pritožnik, očitno niso podane, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena
drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer