Up-538/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-538/02
Datum odločitve:
8. 6. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.538.02
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 503/2001 z dne 10. 5. 2002 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 1063/96 z dne 4. 12. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 503/2001 z dne 10. 5. 2002 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 1063/96 z dne 4. 12. 2000 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Glede na posebne okoliščine obravnavane zadeve kot ene izmed zadev v skupini množičnih sporov, v katerih so bili tožbeni zahtevki vseh tožnikov oprti na v bistvenem enako dejansko in pravno podlago, kot tožena stranka pa je v vseh nastopala pritožnica, tudi morebitna ugotovitev kršitve ustavnih pravic pritožnice ne bi mogla privesti do razveljavitve izpodbijanih sodnih odločitev. Zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).
Pravna podlaga:
Člen 22, 25, Ustava [USR]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
3. 9. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23534
Up-538/02 - 8
8. 6. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A., d.d., Ž., ki jo zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 25. maja 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 503/2001 z dne 10. 5. 2002 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 1063/96 z dne 4. 12. 2000 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Sodišče prve stopnje je v pretežnem delu ugodilo zahtevku delavke (tožnice v delovnem sporu) za plačilo razlik v plači z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Višje sodišče je pritožbo pritožnice (tožena stranka v delovnem sporu) zoper ugodilni del sodbe zavrnilo.
2. Zoper takšno sodbo Višjega sodišča v zvezi s sodbo sodišča prve stopnje v delu, v katerem je bilo ugodeno tožbenemu zahtevku tožnice vlaga pritožnica ustavno pritožbo. Sodiščema očita, da sta se izognili resni in vsebinski obrazložitvi svojega pravnega stališča, da za zastaranje plač velja splošni petletni zastaralni rok iz 371. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - v nadaljevanju ZOR). Višjemu sodišču tudi očita, da ni odgovorilo na njene navedbe, s katerimi je utemeljevala svoje stališče o plači kot občasni terjatvi v smislu 372. člena ZOR in o posledičnem teku zamudnih obresti od dneva vložitve tožbe (tretji odstavek 279. člena ZOR). Prav tako se to sodišče naj ne bi opredelilo do njenih navedb o kršitvi Konvencije MOD št. 98 o uporabi načel o pravicah organiziranja in kolektivnega dogovarjanja (Uradni list FLRJ - MP, št. 11/58 - v nadaljevanju Konvencija). Zatrjuje tudi, da je že v teku postopka na prvi stopnji in še posebej obširno v pritožbi navajala, da je delovna uspešnost potrebna tudi za doseganje osnovne plače in da so merila za ugotavljanje delovne uspešnosti glede doseganja pričakovanih rezultatov dela, torej osnovne plače, enaka kot merila za ugotavljanje delovne uspešnosti, ki presegajo pričakovane rezultate dela, pri čemer se je sklicevala na določbe svojega Pravilnika o osebnih dohodkih (v nadaljevanju Pravilnik). Ob tem je navajala, da je treba oceniti, do kod seže izračunavanje plače po teh kriterijih v maso osnovne plače in od kod naprej v maso iz naslova delovne uspešnosti. Zatrjuje, da sodišči tudi na te njene navedbe nista odgovorili. Pritožnica nasprotuje tudi zaključku sodišč, da na višino osnovne plače vpliva tudi plačilni razred znotraj tarifnega razreda, ki je po njenem mnenju tudi neobrazložen. Zatrjuje kršitev 2., 14. (pritožnica očitno pomotoma navaja 13. člen Ustave, ki se nanaša na pravice tujcev), 22. in 23. člena Ustave, smiselno pa tudi 25. člena Ustave.
B.
3. Ustavna pritožba ni pravno sredstvo v sistemu rednih in izrednih pravnih sredstev, temveč poseben institut za presojo posamičnih aktov zaradi varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Očitki pritožnice, s katerimi oporeka zgolj materialnopravni presoji sodišča, torej sami po sebi ne morejo biti predmet presoje Ustavnega sodišča.
4. Ustavnopravno relevantni bi lahko bili očitki pritožnice, da izpodbijani sodbi nista zadostno obrazloženi oziroma da sodišči nista odgovorili na pritožničine navedbe. Obrazložena sodna odločba je namreč bistveni del poštenega sodnega postopka, ki ga zagotavlja 22. člen Ustave. Iz te ustavne določbe izhaja tudi dolžnost sodišča, da se seznani z navedbami strank, prouči njihovo dopustnost in pravno relevantnost ter se do njih, če so za odločitev bistvene in niso očitno neutemeljene, v obrazložitvi svoje odločbe opredeli. Pri tem ni vedno nujno, da se sodišče do navedb stranke opredeli izrecno, ampak zadostuje, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve. Navedena procesna jamstva so stranki zagotovljena tudi v pritožbenem postopku in izhajajo iz 25. člena Ustave. Vendar pa ni treba, da bi bila obrazložitev odločbe instančnega sodišča, kadar se to strinja z razlogi sodišča prve stopnje, tako široka kot obrazložitev sodišča prve stopnje.
5. Pritožnica sodiščema očita, da nista obrazložili svojega pravnega stališča o uporabi petletnega zastaralnega roka za zastaranje plač oziroma da Višje sodišče ni odgovorilo na njene navedbe, s katerimi je utemeljevala, da so plače občasne terjatve v smislu 372. člena ZOR, za zastaranje katerih velja triletni zastaralni rok. Ustavno sodišče ugotavlja, da so razlogi za stališče, po katerem plač ni mogoče uvrstiti med občasne terjatve, navedeni že v sodbi sodišča prve stopnje. To sodišče je namreč pritožnici pojasnilo, da plač ni mogoče šteti med občasne terjatve, ker predstavlja plača mesečno akontacijo plačila za opravljeno delo. S tem je bilo odgovorjeno na bistveni očitek pritožnice o pogodbi o zaposlitvi kot enotnem pravnem naslovu, s katerim je pritožnica utemeljevala svoje stališče o plačah kot občasnih terjatvah. Glede na to pa Višjemu sodišču ni bilo treba še dodatno utemeljevati stališča, ki ga je ocenilo za pravilnega.
O kršitvi 22. oziroma 25. člena Ustave iz razloga, ker naj stališče sodišč o uporabi petletnega zastaralnega roka ne bi bilo obrazloženo oziroma naj v obrazložitvi ne bi bilo odgovorjeno na bistvene navedbe pritožnice, torej ni mogoče govoriti.
6. Prav tako ni mogoče trditi, da bi bilo stališče sodišč o uporabi petletnega zastaralnega roka očitno napačno in s tem samovoljno, kar smiselno uveljavlja pritožnica in kar bi lahko prav tako pomenilo kršitev 22. člena Ustave. Možnost ugotovitve takšne kršitve je namreč namenjena odpravi očitnih kršitev pri razlagi nedvoumnih in jasnih zakonskih določb.
Glede na relativno nedoločno zakonsko opredelitev pojma občasna terjatev, ki napolnitev tega pravnega pojma pretežno prepušča sodni praksi, pa zavzetega stališča ni mogoče šteti za očitno napačnega.
7. Pritožnica sodiščema tudi očita, da se nista opredelili do navedb, da je tudi za doseganje osnovne plače potrebna delovna uspešnost, ki se glede na določbe Pravilnika izračunava po istih kriterijih, kot sicer veljajo za delovno uspešnost, ter da bi moralo sodišče preveriti, kateri del plače iz naslova delovne uspešnosti je šteti v maso osnovne plače in kateri del za pravo delovno uspešnost. Ustavno sodišče ob tem ugotavlja, da se sodiščema do takšnih navedb, s katerimi pritožnica v sporu očitno ne bi mogla uspeti, niti ne bi bilo treba opredeliti. Kot izhaja iz ustavne pritožbe, je s temi navedbami pritožnica v delovnem sporu želela dokazati, da bi se moralo plačilo plače, ki je na izplačilni listi prikazano kot plača iz naslova delovne uspešnosti, upoštevati pri izračunu tožničine osnovne plače. Zgolj s sklicevanjem na določbe Pravilnika, iz katerih naj bi izhajalo, da se je delovna uspešnost, potrebna za doseganje osnovne plače, izračunavala po istih kriterijih, kot veljajo za pravo delovno uspešnost, pa pritožnica ne bi mogla dokazati, da je bilo izplačilo spornega zneska v konkretnem primeru plačano prav na račun osnovne plače. Enako velja tudi za navedbo, da bi moralo sodišče preveriti, kateri del plače iz naslova delovne uspešnosti je šel v maso osnovne plače in kateri za pravo delovno uspešnost, ki bi lahko bila za odločitev v tej zadevi odločilna le, če bi bila podprta s konkretnimi trditvami in dokazi, da je izplačilo plače iz naslova delovne uspešnosti v konkretnem primeru predstavljalo plačilo osnovne plače.
8. Pritožničinega očitka, da sodišči nista obrazložili, kako sta prišli do zaključka, da grupe pri pritožnici predstavljajo plačilne razrede, Ustavno sodišče ni moglo obravnavati.
Po določbi 51. člena ZUstS je eden od pogojev za dopustnost ustavne pritožbe tudi, da so zoper izpodbijani akt izčrpana vsa pravna sredstva. Ta procesna predpostavka ne pomeni le, da mora pritožnik že pred vložitvijo ustavne pritožbe vložiti vsa dopustna pravna sredstva, temveč tudi, da mora pravna sredstva izčrpati po vsebini. To pomeni, da mora že v teh pravnih sredstvih uveljavljati tiste kršitve, na katere se nato sklicuje v ustavni pritožbi. Iz priložene pritožbe zoper sodbo sodišča prve stopnje pa je razvidno, da je pritožnica stališču sodišča prve stopnje, da je tožnica upravičena do izplačila osnovne plače tudi v odvisnosti od plačilnega razreda, v katerega je uvrščeno njeno delovno mesto znotraj tarifnega razreda, v pritožbi nasprotovala zgolj iz razloga, ker bi bilo treba po njenem mnenju pri izračunu osnovne plače upoštevati samo tarifne razrede, tega, da plačilni razredi pri pritožnici sploh niso obstajali, kar smiselno uveljavlja z očitkom o spornosti povezave med plačilnimi razredi in grupami, pa v pritožbi ni zatrjevala.
9. V zvezi z očitkom pritožnice, da Višje sodišče ni odgovorilo na njene pritožbene navedbe o kršitvi Konvencije, ki naj bi izključevala možnost uporabe kolektivnih pogodb za pritožnico, Ustavno sodišče ugotavlja, da se Višje sodišče res ni opredelilo do takšnih pritožbenih očitkov pritožnice niti niso razlogi v zvezi s tem vsebovani v obrazložitvi sodbe sodišča prve stopnje. Kljub temu, da bi takšno ravnanje Višjega sodišča sicer lahko pomenilo kršitev 25. člena Ustave, pa Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Glede na stališče Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-393/02 z dne 22. 4. 2004 (Uradni list RS, št. 51/04) namreč tudi ugotovitev kršitve človekovih pravic ne more privesti do razveljavitve izpodbijane sodbe, ki ji je mogoče očitati takšne kršitve, če posebne okoliščine obravnavanega primera Ustavnemu sodišču narekujejo odstop od tega pravila. Takšne posebne okoliščine je videlo Ustavno sodišče v tem, da je sodila zadeva, v kateri so bile pritožnici po ugotovitvi Ustavnega sodišča kršene človekove pravice, v skupino množičnih sporov, v katerih so bili tožbeni zahtevki tožnikov oprti na v bistvenem enako dejansko in pravno podlago, podobni pa so bili tudi ugovori pritožnice kot tožene stranke, s katerim je nasprotovala tem zahtevkom. Glede na to, da je Ustavno sodišče nekatere izmed sodnih odločb glede spornih vprašanj ocenilo za zadovoljivo obrazložene, in upoštevaje dejstvo, da je bila pritožnica vsaj z eno izmed takšnih sodb nedvomno seznanjena, ter omenjeno povezanost obravnavanih zadev, pa po oceni Ustavnega sodišča ni bilo mogoče trditi, da pritožnica sploh ne bi bila seznanjena z razlogi za sporno stališče sodišč, na katerih je temeljila tudi odločitev v obravnavani zadevi. Namen ustavne zahteve po obrazloženosti sodne odločbe je bil tako na opisani način po mnenju Ustavnega sodišča dosežen. To pa je Ustavnemu sodišču dovoljevalo, da upoštevaje načela procesne ekonomike zaradi ugotovljene procesne kršitve izpodbijanih odločitev ni razveljavilo. Za enak primer gre tudi v obravnavani zadevi, ki prav tako sodi v omenjeno skupino množičnih sporov. Tudi v zvezi z očitkom pritožnice Višjemu sodišču, da ni odgovorilo na njene navedbe o uporabi mednarodnega prava, ki izključuje uporabo kolektivnih pogodb, namreč Ustavno sodišče ugotavlja, da je zadovoljiv odgovor na takšne navedbe pritožnice vsebovan v sodbi Delovnega sodišča v Celju, št. Pd 23/97 z dne 7. 9.
2000. V tej zadevi je namreč sodišče pritožnici pojasnilo, da skladno s 4. členom Konvencije zakonodajalec ob upoštevanju nacionalnih pogojev - obdobje, ko pravice iz delovnega razmerja sploh niso bile urejene s kolektivnimi pogodbami, z ureditvijo iz 112. člena ZDR, ki predvideva veljavnost kolektivnih pogodb za vse delavce, ki delajo v organizacijah in pri delodajalcih v Republiki Sloveniji, ni posegel v pravico do prostovoljnega dogovarjanja. Ta člen Konvencije namreč določa, da je glede na nacionalne pogoje treba ustrezno ukrepati, kolikor je to potrebno, da se spodbudi ali pospeši razvoj ali širša uporaba postopkov prostovoljnega dogovarjanja s kolektivnimi pogodbami, sklenjenimi med delodajalci in njihovimi organizacijami ter delavci in organizacijami delavcev, s katerimi se urejajo delovni pogoji. Tudi s to sodbo je bila pritožnica nedvomno seznanjena, saj jo je izpodbijala z ustavno pritožbo v zadevi št. Up-627/02. To pa pomeni, da glede na predstavljena stališča tudi v tej zadevi kljub morebitni ugotovitvi kršitve ustavne pravice, ki naj bi jo storilo Višje sodišče, ko pritožnici ni odgovorilo na njene pritožbene navedbe, ni mogoče pričakovati, da bi Ustavno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo. Glede na to pa Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
10. Pritožničinega očitka o kršitvi 2. člena Ustave v okviru postopka z ustavno pritožbo ni mogoče ocenjevati. V postopku z ustavno pritožbo Ustavno sodišče presoja le morebitne kršitve določb o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah, omenjena določba pa to ni.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan