Up-94/03
Natisni
Opravilna št.:
Up-94/03
Datum odločitve:
22. 2. 2005
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2005:Up.94.03
Akt:
Ustavna pritožba A. A. ml. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 90/2001 z dne 24. 10. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 308/2000 z dne 24. 10. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 279/99 z dne 5. 5. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. ml. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 90/2001 z dne 24. 10. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 308/2000 z dne 24. 10. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 279/99 z dne 5. 5. 2000 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker z ustavno pritožbo očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine kot to zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.13.15 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Prepoved reformatio in peius (28).
Pravna podlaga:
Člen 22, 28, Ustava [URS]
Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
19. 2. 2003
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US24405
Up-94/03-10
22. 2. 2005
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. ml. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnica v Z., na seji senata dne 11. februarja 2005 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. ml. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 90/2001 z dne 24. 10. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Kp 308/2000 z dne 24. 10. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. K 279/99 z dne 5. 5. 2000 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. S prvostopenjsko sodbo je bil pritožnik spoznan za krivega kaznivega dejanja pomoči h kaznivemu dejanju umora po 2. točki drugega odstavka 127. člena v zvezi s prvim odstavkom 127. člena in 27. členom Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. – KZ). Izrečena mu je bila kazen desetih let zapora. Višje sodišče je pritožbi zagovornice pritožnika delno ugodilo in izpodbijano sodbo v odločbi o kazenski sankciji spremenilo tako, da je pritožniku izreklo kazen osem let zapora. Pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila zahteva njegove zagovornice za varstvo zakonitosti zavrnjena kot neutemeljena.
2. V ustavni pritožbi pritožnik zatrjuje zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja in kršitve 22., 23. in 28. člena Ustave. Navaja, da sodišča niso izvajala nobenih dokazov v zvezi z ugotavljanjem naklepa pritožnika, ki je bil usmerjen zoper oškodovančevo vozilo in ne zoper oškodovanca samega, kot so to napačno ugotovila sodišča. Pritožnik navaja, da glede na njegove osebne lastnosti (mladost, pomanjkljiva izobrazba, slabo razumevanje psihodinamike osebnosti) sploh ni mogel vedeti, v kakšnem stanju je njegov oče in kaj namerava storiti. Po mnenju pritožnika je v tem primeru pomoč k storitvi kaznivega dejanja pojmovno izključena, saj od storilca zahteva tako zavest o kaznivem dejanju kot tudi njegovo aktivno delovanje. Pritožnik še navaja, da prvostopenjsko in drugostopenjsko sodišče vprašanje krivde in kazenske odgovornosti pritožnika nista obrazložili. Kršitev 23. člena Ustave pritožnik utemeljuje z navedbo, da je Višje sodišče pred odločanjem o pritožbi zoper sodbo odločalo že v fazi preiskave in o podaljšanju pripora po vložitvi obtožbe, ko so bile izjave, ki bi morale biti iz spisa izločene, še v spisu.
B.
3. Kolikor se očitki pritožnika v zvezi z obsodbo nanašajo na zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja ter na uporabo prava, mu je treba pojasniti, da to ne more biti predmet presoje Ustavnega sodišča. Ustavno sodišče namreč ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja ter uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s prvim odstavkom 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče presoja le, ali so bile z izpodbijanimi posamičnimi akti kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Tako lahko v zvezi s postopkom ugotavljanja dejanskega stanja in dokazno oceno sodišč Ustavno sodišče presoja le, ali so bila v postopku spoštovana ustavna jamstva procesne narave, v zvezi z uporabo materialnega prava pa, ali temeljijo izpodbijane odločbe na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču ali če so tako očitno napačne ter brez razumne pravne obrazložitve, da bi jih bilo mogoče oceniti za arbitrarne oziroma samovoljne. Navedeno bi lahko predstavljalo kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Tega pa izpodbijanim sodnim odločbam ni mogoče očitati.
4. Prvostopenjsko sodišče je v sodbi razumno obrazložilo, zakaj je štelo, da je pritožnik storil kaznivo dejanje z direktnim naklepom. Pri tem je konkretno navedlo, na podlagi katerih okoliščin je sklepalo, da se je svojega dejanja zavedal in ga tudi hotel storiti (način, kako je pripeljal na kraj dogodka; način, kako je svoje vozilo parkiral, da pokojni ni mogel svojega vozila odpeljati niti ga zapustiti; dejstvo, da je vedel, da ima prvoobtoženi v posesti pištolo in da jo bo ob primerni priliki uporabil; nenazadnje pa tudi dejstvo, da je bila njegova družina prežeta s sovraštvom do pokojnika). Prvostopenjsko sodišče je tudi utemeljilo s katerim delovanjem je pritožnik podprl izvršitev kaznivega dejanja prvo obtoženega in pripomogel, da ga je ta izvršil. Drugostopenjsko sodišče je z zaključki prvostopenjske sodbe soglašalo, se še posebej opredelilo do naklepa pritožnika in ga obširno utemeljilo. Tudi Vrhovno sodišče je ob vloženi zahtevi za varstvo zakonitosti ugotovilo, da imata obe izpodbijani sodbi zadostne razloge o odločilnih dejstvih tako v subjektivnem kot v objektivnem pogledu glede oblike in vsebine pomoči očitanega kaznivega dejanja. Po presoji Ustavnega sodišča so vsa sodišča razloge za svojo odločitev obrazložila in odgovorila na pritožnikove navedbe glede obstoja krivde in njegove kazenske odgovornosti. Zato za kršitev 22. člena Ustave očitno ne gre.
5. Prvi odstavek 28. člena Ustave določa, da ne sme biti nihče kaznovan za dejanje, za katerega ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. Določba med drugim pomeni, da morajo biti v opisu dejanja, očitanega pritožniku, vsebovani vsi znaki kaznivega dejanja, ki jih določa zakon. Pritožnik ne zatrjuje, da bi v opisu manjkal kateri izmed znakov kaznivega dejanja, za katerega je bil pravnomočno obsojen. Izpodbija le pravilnost ugotovitve sodišča, da ni storil očitanega kaznivega dejanja. To je stvar ugotovitve dejanskega stanja in dokazne presoje sodišč, ki ne more biti predmet presoje pred Ustavnim sodiščem. Presoja dokazov je v izpodbijanih sodbah obrazložena in ji kot taki ni mogoče odreči razumnosti (glej prejšnjo točko obrazložitve). Za kršitev prvega odstavka 28. člena Ustave torej očitno ne gre.
6. Pritožnik v ustavni pritožbi zatrjuje kršitev pravice do nepristranskega sodnika (23. člen Ustave). Vsebinska obravnava tega pritožnikovega očitka ni bila mogoča. Po določbi prvega odstavka 51. člena ZUstS je eden od pogojev za dopustnost ustavne pritožbe tudi ta, da so zoper izpodbijani akt izčrpana vsa pravna sredstva, kar ne pomeni le, da mora pritožnik že pred vložitvijo ustavne pritožbe vložiti vsa dopustna pravna sredstva, temveč tudi, da mora pravna sredstva izčrpati po vsebini. To pomeni, da mora že v teh pravnih sredstvih uveljavljati tiste kršitve, na katere se nato sklicuje v ustavni pritožbi (tako npr. v odločbi št. Up-41/96 z dne 25. 4. 1996, OdlUS V, 69). Kršitev, ki jo v svoji vlogi očita pritožnik, ni bila uveljavljena v zahtevi za varstvo zakonitosti. To pomeni, da ni podana procesna predpostavka izčrpanja pravnih sredstev za obravnavanje tega očitka v postopku z ustavno pritožbo. Zato navedb pritožnika v tej smeri ni bilo mogoče upoštevati.
7. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kakor jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
8. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer