Up-91/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-91/02
Datum odločitve:
12. 3. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.91.02
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1287/2001 z dne 19. 12. 2001 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III P 977/98 z dne 23. 4. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1287/2001 z dne 19. 12. 2001 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III P 977/98 z dne 23. 4. 2001 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Svoboda izražanja v zvezi z novinarskim poklicem uživa posebno varstvo. Ni protipravno, če informacija, ki jo zapiše novinar, in ki posega v čast in dobro ime, ni resnična, če izkaže, da je imel utemeljen razlog verjeti v resničnost zapisanega. Glede na vse okoliščine konkretnega primera pa je utemeljen sklep, da svobode izražanja (39. člen Ustave) novinarka ni uresničevala na način, ki ne bi nedopustno posegel v oškodovankine pravice iz 35. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).

5.3.20 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda izražanja (39).
Pravna podlaga:
Člen 15, 22, 25, 35, 39, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
22. 2. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23224
Up-91/02-4
12. 3. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A., d.d., Ž., ki jo zastopa mag. B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 25. februarja 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) sklenilo:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1287/2001 z dne 19. 12. 2001 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III P 977/98 z dne 23. 4. 2001 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. V pravdnem postopku je bila pravna prednica pritožnice obsojena na plačilo odškodnine za duševne bolečine zaradi posega v osebnostne pravice oškodovanke v višini 900.000 SIT s pripadki. Sodišči sta ugotovili, da so v določenem (manjšem) delu navedbe v članku, ki obravnava zaplete pri zdravljenju oškodovanke, v časopisu neresnične in žaljive, novinarka pa pred objavo teh navedb ni preverila niti pri oškodovanki niti v zdravstveni dokumentaciji. Sodišče je kot nedopustne označilo navedbe, "da si nihče od zdravnikov ni več upal tožnice pregledati same", "da je nerazumljivo, da je iz V. odletela domov, ne da bi zahtevala kakršne koli izvide" in "da zahteva povrnitev stroškov operacije in bivanja v V. od Zavoda za zdravstveno varstvo, s čimer skuša iztržiti povrnitev stroškov, čeprav za operacijo ni bilo indikacij".
2. V ustavni pritožbi pritožnica zatrjuje, da članek obravnava za javnost zanimivo problematiko zdravniških napak. Meni, da je bistveno, da navedeni članek predstavlja le nadaljevanje zgodbe oziroma odgovor na članek, ki je predhodno nastal na podlagi iniciative same oškodovanke. Oškodovanka naj bi bila tista, ki se je odločila, da informacije o zapletih pri svojem zdravljenju posreduje javnosti in ki je novinarki najprej predstavila svojo verzijo dogodkov. Novinarka naj bi bila zato dolžna ugotoviti in posredovati še stališča druge prizadete strani v spornem razmerju (zdravnikov), pa čeprav so te za oškodovanko neugodne, saj je popolno informiranje dolžnost novinarja. Poudarja, da je novinarka ravnala korektno, ker v nobenem članku ni razkrila identitete oškodovanke. Navaja, da je drugi članek novinarka napisala na podlagi izjav zdravnikov in sklepa o zavrženju ovadbe. Meni, da sodišči nista pravilno opravili tehtanja v konfliktu med ustavnimi pravicami. Izpodbijana sodba naj bi bila arbitrarna in naj bi odstopala od uveljavljene sodne prakse in s tem bila v nasprotju s pravico do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave. Meni, da sodišče ni opravilo preizkusa, ki si ga je samo postavilo, namreč, ali je novinarka imela utemeljene razloge verjeti v resničnost zapisanega. Nadalje navaja, da ne more iti za poseg v oškodovankino dobro ime, saj v članku ni razpoznavna. Za poseg v čast pa naj ne bi moglo iti, saj ne gre za vrednostne ocene, dejanske ugotovitve pa negativnega učinka na tožničin občutek lastne vrednosti ne morejo imeti, če sama ve, da niso resnične. Glede zgoraj omenjenih zapisov navaja, da je novinarka informacije pridobila od zdravnikov in ni imela razloga, da jim ne bi verjela. Prav tako naj ne bi šlo za namen zaničevanja.
Glede trditve v spornem članku, da oškodovanka ni prinesla dokumentacije, navaja, da gre za napačen zapis in bi moralo biti navedeno, da ni prinesla prave dokumentacije, da naj dokumentacija iz v. ne bi bila korektna, pa naj bi ji povedala sama oškodovanka. Meni, da ne gre za zavestno objavo neresničnih žaljivih podatkov in to z namenom zaničevanja. Sodiščem očita, da se niso opredelila do bistvenih navedb - niti ko jih je v pritožbi ponovila. Opozarja na poseben pomen svobode govora, ko je povezan s svobodo tiska. Meni, da sta bila oba članka napisana v okviru ustavnih in zakonskih kriterijev svobode izražanja in da je poseg v varstvo zasebnosti v konkretnem primeru dopusten. Predlaga, naj Ustavno sodišče ustavni pritožbi ugodi in sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da tudi v tem delu zahtevek zavrne.
B.
3. Svoboda govora je zaobjeta v pravici do svobode izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave. Ta zagotavlja svobodo izražanja misli, govora in javnega nastopanja, tiska in drugih oblik javnega obveščanja in izražanja. Vsakdo lahko svobodno zbira, sprejema in širi vesti in mnenja. Z navedeno pravico je posamezniku zagotovljeno izražanje misli in idej ter njihovo razširjanje v zunanji prostor. Svoboda govora ima še poseben pomen, ko gre za izražanje v okviru novinarskega poklica, saj so široke meje svobode tiska eden izmed temeljev sodobne demokratične družbe. Obravnavana problematika domnevnih zdravniških napak gotovo sodi med teme, za katere je podan splošni interes javnosti po informiranju. Vendar pa zgornje ugotovitve ne pomenijo, da svoboda govora ni z ničemer omejena.
Treba je upoštevati določbo 15. člena Ustave o tem, da so človekove pravice in temeljne svoboščine omejene z enakovrednimi pravicami oziroma svoboščinami drugih ljudi. Najpogosteje prihaja pravica do svobode izražanja v kolizijo prav s pravicami na področju varovanja časti in dobrega imena. Ob nastanku kolizije se je treba odločiti, katera je v dani situaciji bolj pomembna in potrebuje ustrezno zaščito. Pri tem mora sodišče ugotoviti vsa relevantna dejstva, tehtati nasprotujoče si interese, upoštevati vse okoliščine, pomembne za oceno o teži posega v čast in dobro ime na eni in v svobodo izražanja (govora) na drugi strani. Vedno pa mora odločiti na podlagi okoliščin konkretnega primera. Če sodišča tehtanja posega v zavarovano pravico ne bi opravila, bi lahko prišlo do nedopustnega posega v svobodo izražanja.
4. Pritožnica meni, da je ustavno nedopustno, da bi novinar v vsakem primeru odškodninsko odgovarjal za zapisano, če bi se izkazalo za neresnično. Ta trditev je sicer točna, vendar pa v obravnavani zadevi ne gre za to. Iz sodb sodišč prve in druge stopnje izhaja, da protipravnost novinarkinega ravnanja ne bi bila podana, čeprav bi bila zapisana informacija neresnična, če bi novinarka imela utemeljene razloge, da je verjela v resničnost tistega, kar je zapisala. To pravno stališče ni v nasprotju s pravico do svobode izražanja po 39. členu Ustave. To sicer meni tudi sama pritožnica, vendar ob tem navaja, da sodišče tega preizkusa ni opravilo. Vendar ta očitek ni utemeljen. Iz sodb sodišč prve in druge sodbe jasno izhaja, da sodišči novinarki (za katere ravnanje pritožnica odgovarja) ne očitata same po sebi neresničnosti spornih navedb, pač pa tudi, da pred objavo ni preverila podatkov, ki jih je pridobila od zdravnikov, torej od oseb, na katerih spor z oškodovanko se nanaša sporni članek, in da je izjave, ki se lahko izkažejo kot žaljive, pisala na podlagi nepreverjenih podatkov. Očitno je torej, da je sodišče preizkus, ali je novinarka pisala v dobri veri, torej ali je imela utemeljen razlog, da je verjela v resničnost navedb, opravilo.
Pri tem tudi pravno stališče, da je zahtevani standard "utemeljenih razlogov verjeti v resničnost podatkov" izpolnjen le, če v primeru, kakršen je obravnavan, pridobljene informacije pred objavo poskuša preveriti še pri nasprotni stranki in skozi morebitne objektivne vire, ni v nasprotju s svobodo izražanja po 39. členu Ustave. Prav tako ni v nasprotju s to svoboščino pravno stališče, da je sicer nedopustno, da novinarka že pri prvem članku (torej članku, ki je pretežno predstavljal oškodovankino verzijo spora) ni pridobila informacij in odgovorov nasprotne strani (kar pa ni predmet obravnavane tožbe), vendar pa to še ne pomeni, da je zato dopustno njeno ravnanje pri pisanju drugega članka, v katerem je predstavila verzijo nasprotne stranke, pa ob tem informacij ni preverila. Torej, okoliščina, da je prvi članek novinarka pisala pretežno v korist oškodovanke le glede na nepreverjene podatke, ki jih je pridobila od nje, še ne pomeni, da je zato dopustno njeno ravnanje, ko je pri pisanju naslednjega članka ravnala ravno nasprotno - pri nasprotni strani je pridobila podatke, ki za oškodovanko pomenijo poseg v njeno čast in dobro ime, ter jih nato nepreverjene povzela v svojem članku. Morda bi bila presoja drugačna, če bi drugi članek predstavljal le nadaljevanje prvega, vendar o tem v obravnavani zadevi, tudi glede na časovni razmik med obema člankoma (štiri mesece), ni mogoče govoriti.
5. V obravnavanem primeru torej ne gre za to, da bi sodišči prve in druge stopnje kot merilo presoje upoštevali le, ali so bile objavljene informacije resnične. Zato trditev pritožnice, da je sodišče uporabilo to pretirano omejujoče merilo, ni točna. Iz istega razloga pa tudi ni točna trditev, da izpodbijana sodba odstopa od uveljavljene sodne prakse (kar bi, če bi bil odstop arbitraren, povzročilo kršitev pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave).
6. Neutemeljene so navedbe pritožnice o tem, da se sodišči sploh nista opredelili do njenih argumentov o tem, da je novinarka imela utemeljene razloge, da verjame v resničnost navedb v članku. Kot je pojasnjeno zgoraj, sta sodišči na ta vidik odgovorili in sta dovolj razumljivo pojasnili razloge, ki izkazujejo, da o utemeljenosti razlogov verjeti v pridobljene informacije ni mogoče govoriti, saj teh informacij novinarka nikjer ni preverjala. Ne gre torej za to, da bi sodišči kršili ustavno procesno jamstvo odgovora na navedbe stranke (kar izhaja iz pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave, prav tako pa tudi iz pravice do pritožbe po 25. členu Ustave).
Pritožničine navedbe o tem, da ni izkazan element namena zaničevanja, pa so bile očitno nerelevantne, saj v obravnavani zadevi ne gre za vprašanje žaljivosti vrednostnih ocen oziroma mnenj, pač pa žaljivosti dejanskih navedb, vprašanje namena zaničevanja pa pri teh, tudi če gre za navedbe pri opravljanju novinarskega poklica, ni bistveno.
7. Pritožničine navedbe o razmerju med posegom v čast in posegom v dobro ime z vidika konflikta med svobodo izražanja po 39. členu Ustave in pravico do varstva zasebnosti in osebnostnih pravic po 35. členu Ustave niso relevantne. Glede ustavnopravne ravni presoje zadošča ugotovitev, da navedbe v spornem članku nedvomno pomenijo poseg v ustavno varovane osebnostne pravice, ali gre pri tem za poseg v čast ali dobro ime (ali oboje) pa je le vprašanje pravilne uporabe materialnega prava. Za presojo Ustavnega sodišča zadošča nesporna ugotovitev, da krog oseb, ki so pritožnico v spornem članku lahko prepoznal, čeprav je bila označena anonimno, ni bil zanemarljiv. Pritožnici je sicer gotovo treba pritrditi, da ima velik pomen okoliščina, da se je oškodovanka sama odločila s svojo zgodbo seznaniti javnost prek članka v časopisu in je torej na poseg v svojo zasebnost v tem smislu pristala. Vendar pa to izpodbijana sodba v polni meri tudi upošteva, kot tudi sicer upošteva vrsto argumentov pritožnice in zavrača številne očitke oškodovanke. Vendar pa še vedno ostanejo ugotovitve, da je novinarka zgolj na podlagi informacij, pridobljenih od zdravnikov, zapisala, da oškodovanka iz V. ni prinesla nobene zdravstvene dokumentacije ter da si zdravniki oškodovanke niso več nikoli upali pregledovati sami. Ker ni sporno, da novinarka teh informacij ni preverila niti v zdravstveni dokumentaciji, niti pri oškodovanki, in je, kot je sama izpovedala, pisala le na podlagi navedb zdravnikov (glede pridobitve zdravstvene dokumentacije iz V. pa je celo, kot ugotavlja sodišče, vedela, da jo oškodovanka ima), je utemeljen sklep, da v teh okoliščinah svobode izražanja po 39. členu Ustave novinarka ni uresničevala na način, ki ne bi nedopustno posegel v oškodovankine pravice iz 35. člena Ustave.
8. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, kakor jih zatrjuje pritožnica. Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger