Up-53/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-53/02
Datum odločitve:
2. 12. 2004
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 139/2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.53.02
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 202/2001 z dne 19. 12. 2001, sodba Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 97/2000 z dne 9.

1. 2001 in sodba Okrožnega sodišča v Kopru št P 412/97 z dne 23. 11. 1999
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 202/2001 z dne 19. 12. 2001, sodba Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 97/2000 z dne 9. 1. 2001 in sodba Okrožnega sodišča v Kopru št P 412/97 z dne 23. 11. 1999 se razveljavijo in se zadeva vrne Okrožnemu sodišču v Kopru v novo sojenje.

Ustavna pritožba A. A. se v delu, v katerem izpodbija sodbe, navedene v prejšnji točki, zaradi ugoditve tožbenemu zahtevku iz nasprotne tožbe, zavrže.
Evidenčni stavek:
Sodišče se lahko do posameznih dejstev in izvedenih dokazov opredeli tudi tako, da, da je stališče sodišča razvidno iz drugih izvedenih dokazov in iz konteksta celotne obrazložitve. Če sodišče svojo odločitev obrazloži zgolj s splošnim sklicevanjem na določbe ODZ in iz njega izpeljana pravila ter sodno prakso, je taka sodna odločitev neobrazložena in zato v neskladju s pravico iz 22. člena Ustave.
Ustavno sodišče zavrže ustavno pritožbo pritožnika, ki izpodbija odločitev sodišča v delu postopka, ker pritožnik ni bil pravdna stranka, saj za to ne more biti upravičen za vložitev ustavne pritožbe.
Geslo:
1.4.52.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Upravičenost za vložitev ustavne pritožbe.
1.5.51.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrženje.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 55.1.3, 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
4. 2. 2002
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US24216
Dokument v PDF obliki:
Up-53-02.pdf
129 KB
Prenesite datoteko
Up-53-02_LM Krisper.pdf
134 KB
Prenesite datoteko
Up-53/02 -24
2. 12. 2004
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., Z. Z., in B. B. iz V., ki ju zastopa C. C., odvetnik v U., na seji dne 2. decembra 2004
odločilo:
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 202/2001 z dne 19. 12. 2001, sodba Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 97/2000 z dne 9.
1. 2001 in sodba Okrožnega sodišča v Kopru št P 412/97 z dne 23. 11. 1999 se razveljavijo in se zadeva vrne Okrožnemu sodišču v Kopru v novo sojenje.
2. Ustavna pritožba A. A. se v delu, v katerem izpodbija sodbe, navedene v prejšnji točki, zaradi ugoditve tožbenemu zahtevku iz nasprotne tožbe, zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Ustavna pritožnica A. A. je kot zemljiškoknjižna lastnica s tožbo od Občine Piran ter od štirih najemnikov zahtevala izročitev v posest 1/4 hiše v U., ki so jo sicer zasedali najemniki te občine. Zahtevala je tudi najemnino oziroma uporabnino za oddane prostore. Ker je Občina štirim najemnikom stanovanja v hiši prodala, je pritožnica med pravdo zahtevala tudi, naj sodišče ugotovi, da prodajne pogodbe nimajo pravnega učinka. Kasneje je v to pravdo vstopila tudi druga ustavna pritožnica, ki je navedeni delež hiše kupila od prve ustavne pritožnice in se kot lastnica vpisala v zemljiški knjigi.
Sodišče prve stopnje je zahtevek za izročitev nepremičnine v posest zavrnilo, ugodilo pa je zahtevku Občine Piran iz nasprotne tožbe, s katerim je zahtevala odločitev sodišča o tem, da je lastnica tistega dela hiše, kjer je v zemljiški knjigi kot lastnica vknjižena B. B., to je druga ustavna pritožnica.
2. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev utemeljilo s tem, da je bila hiša, za katero ustavni pritožnici trdita, da sta (v časovnem zaporedju) na njej imeli solastninsko pravico, po letu 1955 le ruševina, ki jo je med leti 1962 in 1965 v celoti adaptirala takratna Občina Piran in tako zgradila nov objekt, pri čemer je bilo zemljišče, ker se je nahajalo v mestu, v času gradnje glede na določbe Zakona o nacionalizaciji najemnih zgradb in gradbenih zemljišč (Uradni list FLRJ, št. 52/58 in 3/59. - ZNNZGZ) družbena lastnina. V nadaljevanju je navedlo, da sta sodna praksa in pravna teorija še pred uveljavitvijo Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 6/80 in nasl. - v nadaljevanju ZTLR) izoblikovali pravna pravila, ki so uporabljiva v tem sporu in ki so bila kasneje vnesena v ZTLR. Sodišče je kot tako opredelilo načelo, da v primeru gradnje na tujem zemljišču graditelj lahko postane lastnik zemljišča in zgradbe, če vrednost gradnje bistveno presega vrednost prej obstoječega objekta. Kot izoblikovano pravno pravilo je sodišče štelo tudi pravilo, da ima lastnik zgradbe v mestu, kjer je zemljišče družbena lastnina, lastninsko pravico na njej, dokler zgradba stoji.
3. Višje sodišče je pritožbo ustavnih pritožnic zavrnilo.
Strinjalo se je z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je pravna prednica sedanje Občine Piran gradila na zemljišču v družbeni lastnini (pri čemer je pritožbeno sodišče ruševino opredelilo kot nezazidano stavbno zemljišče) ter da je s tem pridobila lastninsko pravico na spornem deležu hiše. Prav tako se je strinjalo s stališčem sodišča prve stopnje, da je zaradi take odločitve treba kot neutemeljene zavrniti vse zahtevke ustavnih pritožnic.
4. Vrhovno sodišče je revizijo ustavnih pritožnic zavrnilo.
Ocenilo je, da sta nižji sodišči pri odločanju pravilno uporabili materialno pravo. Pri tem je štelo, da tožeča stranka ni izgubila lastninske pravice na delu zemljišča, vendar ni upravičena do izročitve dela nepremičnine v posest, ker se zemljiškoknjižni vpis nanaša na stanovanje v objektu, ki ga ni več. Zavrnitev tožbenih zahtevkov je zato v skladu s pravnimi pravili Občega državljanskega zakonika (v nadaljevanju ODZ) in s pravili, ki jih je oblikovala sodna praksa, ter materialnopravno pravilna.
5. Ustavni pritožnici očitata sodiščem kršitev pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave), pravice do zasebne lastnine (33. člen Ustave) ter kršitev pravice do mirnega uživanja lastnine (1. člen Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, Uradni list RS, št. 33/94, MP št. 7/94 - EKČP). Navajata, da sodišča niso ocenila in pravno presodila nekaterih izvedenih dokazov.
Menita, da izvedeni dokazi nikakor ne morejo utemeljiti zaključka, da je Občina Piran na podlagi gradnje pridobila lastninsko pravico na spornem deležu hiše, ker parcela, na kateri naj bi občina gradila, ni bila nikoli ruševina.
Sodiščem očitata, da niso obrazložila, na kakšni pravni podlagi je lahko občina pridobila lastninsko pravico na spornem deležu stanovanjske hiše. Ker odgovora na to, kljub njunim opozorilom v pritožbi in reviziji, nista dobili, menita, da jima je bila kršena pravica do enakega varstva pravic. Zatrjujeta, da je bilo zato sojenje nepošteno, odločitev pa arbitrarna. Pritožnici menita, da ODZ ni omogočal pridobitve lastninske pravice z gradnjo na tujem svetu. Tega tudi ni omogočal italijanski civilni kodeks (Codice civile - CC), ki se je po zatrjevanju ustavnih pritožnic na območju Pirana uporabljal še po razširitvi veljavnosti jugoslovanskih predpisov na to območje. Pritožnici sklicevanje sodišč na pravila ODZ in sodno prakso kot podlago za priznanje lastninske pravice še posebej izpodbijata glede na stališče Vrhovnega sodišča, da nista izgubili lastninske pravice na zemljišču, ki ga pokriva stavba.
6. Senat Ustavnega sodišča je dne 29. 6. 2004 odločil, da se ustavna pritožba sprejme v obravnavo. Ustavno pritožbo je Ustavno sodišče v skladu s 56. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) poslalo Vrhovnemu sodišču ter v skladu z 22. členom Ustave toženim strankam iz pravdnega postopka in jim omogočilo, da na ustavno pritožbo odgovorijo, česar pa niso storili. Ustavno sodišče je pridobilo pravdni spis, na katerega se nanaša ta ustavna pritožba in vanj vpogledalo.
B.
7. Ustavno sodišče je ustavno pritožbo A. A. v delu, v katerem izpodbija odločitev sodišč iz naprotne tožbe, zavrglo. V tem delu postopka ustavna pritožnica ni bila pravdna stranka. Zato ne more biti upravičena za vložitev ustavne pritožbe.
8. Glavni očitek vsem trem sodbam je, da ne dajejo odgovora na vprašanje, na podlagi česa so sodišča štela, da je bila hiša, na kateri sta (v časovnem zaporedju) pritožnici imeli solastninsko pravico, porušena, ter da je pravna prednica Občine Piran na istem mestu zgradila nov objekt, kakor tudi, da ni jasno, na kakšni pravni podlagi naj bi graditeljica pridobila z gradnjo lastninsko pravico.
9. Z navedbo, da iz sodnih odločb ni mogoče ugotoviti, na kakšni pravni podlagi je občina Piran pridobila lastninsko pravico na spornem solastniškem deležu, zaradi česar je to pravico ustavna pritožnica B. B. izgubila, pritožnica zatrjuje, da so sodbe neobrazložene in zato arbitrarne.
Sodišče prve stopnje se je ob ugotovitvi, da je pravna prednica Občine Piran z gradnjo na svojem zemljišču pridobila lastninsko pravico na celotnem novozgrajenem objektu, torej tudi na solastniškem deležu ustavne pritožnice, pri utemeljitvi sklicevalo na materialno pravo, ki se nanaša na pridobitev lastninske pravice z gradnjo na tujem zemljišču.
Višje sodišče se je z odločitvijo sodišča prve stopnje strinjalo. Očitno je, da je med dejansko podlago za odločitev obeh nižjih sodišč in med materialnim pravom, ki sta ga uporabili, takšno neskladje, ko ne gre več zgolj za vprašanje pravilne uporabe materialnega prava, temveč za nejasnosti, zaradi katerih je sodbama mogoče očitati, da nimata razumne obrazložitve. Vrhovno sodišče je ocenilo, da sta obe nižji sodišči pravilno uporabili materialno pravo, vendar v nadaljevanju to svoje stališče utemeljuje samo v delu, ko pojasnjuje pravilnost odločitve nižjih sodišč glede zavrnitve zahtevka tožeče stranke za izročitev nepremičnine v soposest.
Ni pa obrazložilo, zakaj je štelo materialnopravno odločitev obeh nižjih sodišč glede zahtevka iz nasprotne tožbe za pravilno. Ker je bila odločitev o tožbenem zahtevku odvisna od odločitve o zahtevku iz nasprotne tožbe, bi Vrhovno sodišče, tudi zaradi revizijskih opozoril, moralo pojasniti, katera pravna podlaga je v času gradnje in pred uveljavitvijo ZTLR omogočala Občini Piran, da je pridobila lastninsko pravico na spornem deležu hiše. Sodba Vrhovnega sodišča na ta vprašanja ne daje odgovora. Glede na ugotovitev Vrhovnega sodišča, da tožeča stranka ni izgubila lastninske pravice na zemljišču, na katerem je Občina Piran zgradila hišo, ki je v nasprotju s stališčem, ki sta ga do tega vprašanja zavzeli nižji sodišči, ostaja vsekakor še nadalje nepojasnjen odgovor na vprašanje, na kakšni pravni podlagi je bilo ugodeno zahtevku iz nasprotne tožbe.
10. Kot je bilo povedano, je odločitev o tožbenem zahtevku, povezana z odločitvijo o zahtevku iz nasprotne tožbe. Ustavno sodišče je glede na navedeno v celoti razveljavilo sodbe Vrhovnega sodišča, Višjega sodišča v Kopru in Okrožnega sodišča v Kopru ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Ker je sodbe razveljavilo zaradi kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, se ni spuščalo v vprašanje utemeljenosti drugih zatrjevanih kršitev človekovih pravic.
C.
11. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena in tretje alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Janez Čebulj ter sodnice in sodniki dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, dr. Ciril Ribičič, dr. Mirjam Škrk, Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Prvo točko izreka je sprejelo z osmimi glasovi proti enemu. Proti je glasovala sodnica Krisper Kramberger, ki je dala odklonilno ločeno mnenje. Drugo točko izreka je sprejelo soglasno.
Predsednik
dr. Janez Čebulj
Up-53/02
14.12.2004
Odklonilno ločeno mnenje sodnice mag. Krisper Kramberger
1. Ustavno sodišče je z navedeno odločbo v prvi točki izreka (z odločitvijo v drugi točki sem soglašala) razveljavilo sodbe revizijskega, drugostopenjskega in prvostopenjskega sodišča, in sicer zaradi kršitve pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Svojo odločitev je utemeljilo v 9. točki obrazložitve z naslednjima ugotovitvama:
1.) sodbi prve in druge stopnje nimata razumne obrazložitve in 2.) Vrhovno sodišče ni obrazložilo, zakaj naj bi bila materialnopravno pravilna odločitev obeh sodišč o nasprotnem tožbenem zahtevku.
2. Ne s prvo ne z drugo ugotovitvijo ne soglašam.
3. Zahteva, da morajo biti sodne odločbe razumno obrazložene, je pomemben element pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Gre za ustavno procesno jamstvo, ki naj prepreči sodniško samovoljo. Ustavno sodišče je sicer na načelni ravni izoblikovalo merila za presojo samovoljnega ravnanja sodišč, vendar praksa ni povsem dosledna. V ustavnih pritožbah in v obrazložitvah sklepov in odločb Ustavnega sodišča sta pogosto navedena pojma arbitrarnost oziroma (in) samovoljnost, ne da bila opredeljena razlika med njima[1]. Poskus razlikovanja med arbitrarnostjo in samovoljo zasledimo v sklepu št. Up 292/02 z dne 17.2.2004, ki pa k večji jasnosti ni prispeval. Ustavno sodišče šteje, da je sodišče samovoljno (arbitrarno) ravnalo med drugim tedaj, ko, "svoje odločitve ni utemeljilo s pravnimi argumenti, zaradi česar je utemeljen sklep stranke, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, pač pa na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev". In ni samovoljno (arbitrarno) ravnalo tedaj, če je svojo odločitev "dovolj izčrpno obrazložilo in jo utemeljilo z razumnimi in logičnimi pravnimi argumenti".
4. Če gre za nerazumno pravno obrazložitev v okviru 22. člena Ustave, je bila stranka prikrajšana za ustavno procesno jamstvo, prikrajšana torej za vsebinsko poln dialog s sodiščem. Če pa sodišče odločitve ali njen del sploh ni obrazložilo, pomeni, da dialoga sploh ni bilo, da je torej sodišče prekršilo temeljno načelo poštenega sojenja, ki zahteva od sodišča, da se opredeli do dejanskih trditev in pravnih stališč stranke. Zahteva izhaja iz načela
kontradiktornosti, stranka ima pravico do opredelitve, do odgovora na svoje dejanske in pravne ugovore in stališča. Ali so odgovori materialnopravno pravilni in ali je bilo dejansko stanje pravilno ugotovljeno, ni pomembno.
5. In prav pri razmejitvi med jasno (razumljivo)
obrazložitvijo in pravilno odločitvijo včasih prihaja do nesporazumov. Odtod tudi "priprta vrata", ki jih ima Ustavno sodišče, v primerih, ko ugotovi, da je odločitev "očitno napačna".[2] Tudi ta očitek je umeščen v pravico iz 22. člena Ustave. Toda tudi razmejitev med nerazumnostjo in očitno napačnostjo ni vedno jasna.
6. Ustavno sodišče očita sodbama prve in druge stopnje najprej "neskladje" med dejanskim stanjem in uporabljenim materialnim pravom, nato pa še "nejasnosti", ki naj bi nastale zaradi tega neskladja. Zato je po mnenju Ustavnega sodišča sodbama mogoče očitati, "da nimata razumne obrazložitve".
Sodba Vrhovnega sodišča pa naj bi bila glede nasprotnega zahtevka neobrazložena ("ne daje odgovora","še nadalje nepojasnjen odgovor"). Ali to drži?
7. Vsa tri sodišča so izhajala iz enakega dejanskega stanja.
Pravna prednica sedanje prve tožene stranke (tožeče stranke iz nasprotne tožbe) naj bi na zemljišču, na katerem je stala ruševina (stali naj bi le še zunanji zidovi do tretje etaže) zgradila nov objekt s štirimi etažami. Da je bilo tako, je najprej po obširnem dokaznem postopku[3], in nato po opravljeni dokazni oceni izvedenih dokazov[4], ugotovilo in razumljivo obrazložilo sodišče prve stopnje, za njim pa še drugostopenjsko in Vrhovno sodišče. Sodišče prve stopnje je tožeči stranki tudi odgovorilo, zakaj šteje, da mati prve tožnice ni mogla stanovati v ruševini in tudi zakaj nekaterim dokazom ni poklonilo vere. Gre za kompleksno dokazno oceno, ki jo je tožeča stranka neuspešno izpodbijala v pritožbenem in revizijskem postopku, izpodbija pa jo tudi v ustavni pritožbi.
8. Sodišča so na podlagi navedenega dejanskega stanja v izpodbijanih sodbah zavzela pravno stališče, da je bilo zemljišče, na katerem je občina gradila, v družbeni lastnini (zemljišče je pridobila na podlagi nacionalizacije) in ne v lasti pravnih prednikov tožeče stranke (pri tem se je oprlo tudi na zemljiškoknjižne podatke). Ustavno sodišče v svoji odločbi ugotavlja, da se je sodišče prve stopnje sklicevalo na materialno pravo, ki se nanaša na gradnjo na tujem zemljišču.
Sodišče prve stopnje res v zadnjem odstavku na 9. strani sodbe govori tudi o tem, vendar v prvem odstavku na 10. strani napravi končno materialnopravno presojo vseh pravnih razmerij, ki so v zvezi s sporno nepremičnino nastala. Svojo presojo (označeno s poudarjenim tiskom) obrazloži med drugim s tem, da je občina gradila na svojem zemljišču in s tem postala lastnica zgradbe. Zato je ugodilo njenemu nasprotnemu tožbenemu zahtevku.
9. Da gradnja na lastnem zemljišču, in sicer ne glede na to, ali je bila v času gradnje z upravnopravnega vidika legalna ali ne, pripelje do lastninske pravice tudi na stavbi (če je gradil družbenolastninski subjekt na zemljišču v družbeni lastnini, pa do družbene lastnine na njej), med postopkom ni bilo sporno. Za tožečo stranko so bila sporna dejstva, na podlagi katerih je po njenem mnenju mogoče sklepati, da je njena pravna prednica (p)ostala solastnica stavbe (stare).
Zadnji odstavek na 9. strani prve sodbe pomeni odgovor na te trditve tožeče stranke in utemeljitev, da bi dejansko stanje, ki ga je zatrjevala, pripeljalo do enakih materialnopravnih posledic.
10. Enako dejansko stanje in pravno presojo je sprejelo tudi sodišče druge stopnje (ruševina, gradnja na lastnem zemljišču, pridobitev lastninske pravice graditelja). Sodišče druge stopnje je tudi odgovorilo na vse pritožbene ugovore in jih zavrnilo. Da ima zemljišče, na katerem je ruševina, status nezazidanega stavbnega zemljišča, ni v nasprotju ne z dejansko ne s pravno presojo prvostopenjskega sodišča, temveč ga le dopolnjuje (vnaša materialnopravno jasnost v nastala stvarnopravna razmerja).
11. Vrhovno sodišče pa se že na začetku obrazložitve (četrti odstavek na 3. strani revizijske sodbe) opredeli do vprašanja, kaj je za odločitev o nasprotnem tožbenem zahtevku bistveno: "odločilne (so) dejanske ugotovitve, ki se nanašajo na trditveno podlago tožbenega odgovora in nasprotne tožbe o tem, da je stanovanjska stavba Bonifacijeva št. 3 v Piranu bila v letu 1962 ruševina, ki je bila nato znova zgrajena iz sredstev tedanje družbene lastnine".[5] Vrhovno sodišče se je nato strinjalo z materialnopravno presojo sodišča druge stopnje in nato odgovarjalo na številne ugovore tožeče stranke.
12. Ustavno sodišče v 9. točki obrazložitve odločbe med drugim navaja tudi, da je Vrhovno sodišče ugotovilo obstoj tožničinega deleža do 1/4 na zemljišču. Toda Vrhovno sodišče zopet le odgovarja na očitek tožeče stranke (drugi odstavek na 5. strani revizijske sodbe). Pojasni ji, da tudi v tem primeru ne bi mogla zahtevati v posest dela stavbe (zatrjevanega solastninskega deleža), in tudi pove, zakaj. V istem odstavku kljub temu ponovi, da je sodišče druge stopnje izhajalo iz drugačnega izhodišča (da prva tožena stranka ni gradila na zemljišču tožeče stranke, ker je bilo to nacionalizirano).
Vrhovno sodišče tožeči stranki nadalje pojasni v kakšnem razmerju je tožeča stranka s prvo toženo stranko (glede vrednosti nacionaliziranega deleža na zemljišču in morebitnih zunanjih zidovih zgradbe - tretji odstavek na 5. strani sodbe).
13. Na podlagi vsega navedenega menim, da je tožeči stranki jasno, o čem je sodišče odločilo, in na podlagi kakšnih dejanskih in pravnih ugotovitev. Le če bi sodišča izhajala iz dejanskega stanja gradnje na tujem zemljišču, bi bila potrebna bolj obširna obrazložitev, ki jo zahteva Ustavno sodišče. Ali je odločitev pravilna, ni stvar ustavnosodne presoje. Zato menim, da sta sodbi prvostopenjskega in drugostopenjskega sodišča razumno obrazloženi, sodba Vrhovnega sodišča pa ima razloge o odločitvi o nasprotnem tožbenem zahtevku in tudi odgovor na druge revizijske navedbe. Prav zaradi odvisnosti odločitev o tožbenem zahtevku in nasprotnem tožbenem zahtevku je bil tak pristop k obrazložitvi potreben. Ali je obrazložitev "idealna", pa prav tako ni stvar ustavnopravne presoje. Da bi bila očitno napačna, Ustavno sodišče ni ugotovilo.
14. Razlog, zaradi katerega pišem to ločeno mnenje, pa ni le konkretna pravdna zadeva. Menim namreč, da bi moralo biti Ustavno sodišče zadržano predvsem v primerih, ko je dejanska in pravna podlaga spora izjemno zapletena, in zahteva od sodišč izjemen napor, da se spor vendarle reši. Po drugem odstavku 2. člena ZPP namreč sodišče ne sme odreči odločitve o zahtevku, za katerega je pristojno sodišče.
15. Res je sicer, da Ustavno sodišče sprejme relativno majhen odstotek ustavnih pritožb v obravnavo (v letu 2004 doslej 5,4%), vendar pa opažam, da posega v presojo sodišč najpogosteje na podlagi 22. člena Ustave. In če je morda poseg upravičen tedaj, ko gre za očitno napačno dejansko ugotovitev, "ki odločilno vpliva na procesni položaj stranke"[6], v obravnavanem primeru ni bil. Kakor tudi ni upravičen tedaj, ko gre za napačno uporabo "navadnega" materialnega prava (prava, ki ne posega na raven človekovih pravic ali temeljnih svoboščin)[7]. Takšen trend v praksi Ustavnega sodišča je po mojem trdnem prepričanju v škodo predvidljivosti rezultatov sodnih postopkov, in s tem v škodo pravne varnosti. Prav tako z razveljavljanjem sodnih odločb in vračanjem zadeve sodišču, da "ponovi vajo", Ustavno sodišče po nepotrebnem podaljšuje postopek.
Mag. Marija Krisper Kramberger
Opombe:
[1]Galič ugotavlja, da ni videti smisla za poskus, da se dvema besedama, ki sta le sinonima - ena je tujka - daje različen pomen; A. Galič, Ustavno civilno procesno pravo, GV, Ljubljana, 2004, str. 481, 482. Komentar Ustave Republike Slovenije, ur. L. Šturm, Fakulteta za državne in evropske študije, Ljubljana, 2002, ne v komentarju k 22. členu ne v komentarju k 23. členu teh pojmov ne opredeljuje.
[2]Galič nadalje trdi, da ni ustavno jamstvo samo po sebi "prepoved očitno napačne odločitve"; ustavno jamstvo je prepoved sodniške samovolje (oziroma arbitrarnosti) - ibidem.
[3]Dokazni postopek je tožeča stranka oziroma njen pooblaščenec med postopkom oteževal z nenehnimi dopolnitvami, "preciziranji", spreminjanji tako tožbenega zahtevka kot dejanskih trditev in pravnih stališč.
[4]Dokazna ocena je bila težka tudi zaradi očitnega neskladja med zemljiškoknjižnimi podatki in stanjem v naravi, kar je pogost pojav na primorskem zaradi menjave pravnih sistemov in nastavitve nove zemljiške knjige.
[5]Da tega ni storilo, trdi Ustavno sodišče v 9. točki obrazložitve odločbe.
[6]Npr. odločba št. Up-347/96 z dne 13. 10. 1999 (OdlUS, VIII, 114)
[7]Npr. odločba št. 232/00 z dne 22. 5. 2001 (OdlUS X, 114), odklonilno ločeno mnenje sodnika Testena .