Up-251/04
Natisni
Opravilna št.:
Up-251/04
Datum odločitve:
8. 12. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.251.04
Akt:
Ustavna pritožba A. A., B. B. in D. D. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 758/2003 z dne 28. 1. 2004 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 1795/2002 z dne 12. 3. 2003, odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 1322/09-XVII-231.572/02 z dne 5. 8. 2002 in odločbo Oddelka za upravne notranje zadeve Upravne enote Murska Sobota št. 252-149/01-110 z dne 20. 3. 2002

Ustavna pritožba C. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 758/2003 z dne 28. 1. 2004 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 1795/2002 z dne 12. 3. 2003, odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 1322/09-XVII-231.572/02 z dne 5. 8. 2002 in odločbo Oddelka za upravne notranje zadeve Upravne enote Murska Sobota št. 252-149/01-110 z dne 20. 3. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba A. A., B. B. in D. D. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 758/2003 z dne 28. 1. 2004 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 1795/2002 z dne 12. 3. 2003, odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 1322/09-XVII-231.572/02 z dne 5. 8. 2002 in odločbo Oddelka za upravne notranje zadeve Upravne enote Murska Sobota št. 252-149/01-110 z dne 20. 3. 2002 se ne sprejme.

Ustavna pritožba C. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 758/2003 z dne 28. 1. 2004 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 1795/2002 z dne 12. 3. 2003, odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 1322/09-XVII-231.572/02 z dne 5. 8. 2002 in odločbo Oddelka za upravne notranje zadeve Upravne enote Murska Sobota št. 252-149/01-110 z dne 20. 3. 2002 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ker z izpodbijanimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjujejo pritožniki, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Ker je pritožnik pridobil dovoljenje za prebivanje, ZZZat pa določa, da začasnega zatočišča ne more pridobiti oseba, ki ima dovoljenje za bivanje v Sloveniji, morebitna ugoditev ustavni pritožbi ne bi izboljšala pritožnikovega pravnega položaja.
Glede na navedeno pritožnik ne izkazuje pravnega interesa za ustavno pritožbo, zato jo je Ustavno sodišče zavrglo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.11 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do azila (48).
Pravna podlaga:
Člen 22, 48, Ustava [URS]

Člen 50.1, 55.1, 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
9. 4. 2004
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US24155
Up-251/04 - 10
8. 12. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A., B. B. in C. C., ki jih zastopa Č. Č. in mld. D. D., ki ga zastopa zakonita zastopnica E. E., vseh iz Ž., na seji senata dne 23. novembra 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A., B. B. in D. D. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 758/2003 z dne 28. 1. 2004 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 1795/2002 z dne 12. 3. 2003, odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 1322/09-XVII- 231.572/02 z dne 5. 8. 2002 in odločbo Oddelka za upravne notranje zadeve Upravne enote Murska Sobota št. 252-149/01-110 z dne 20. 3. 2002 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba C. C. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 758/2003 z dne 28. 1. 2004 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 1795/2002 z dne 12. 3. 2003, odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 1322/09-XVII-231.572/02 z dne 5. 8. 2002 in odločbo Oddelka za upravne notranje zadeve Upravne enote Murska Sobota št. 252-149/01-110 z dne 20. 3. 2002 se zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Z izpodbijano sodbo je Vrhovno sodišče zavrnilo pritožbo ustavnih pritožnikov in potrdilo sodbo Upravnega sodišča o zavrnitvi tožbe zoper odločbo Ministrstva za notranje zadeve, s katero je Ministrstvo odpravilo odločbo Upravne enote Murska Sobota ter odločilo, da se vloge ustavnih pritožnikov za priznanje začasnega zatočišča v Republiki Sloveniji zavržejo in da morajo pritožniki Republiko Slovenijo zapustiti v roku 30 dni od vročitve odločbe.
2. Pritožniki v ustavni pritožbi obširno pojasnjujejo okoliščine v zvezi z njihovim položajem v Republiki Sloveniji od njihovega prihoda leta 1991 do danes. Navajajo, da so prišli v Slovenijo kot begunci srbske narodnosti iz Hrvaške že leta 1991 in poudarjajo, da so bili le ustno obveščeni s strani Rdečega križa, da jim je bil begunski status januarja 1994 odvzet. Zatrjujejo, da jim na večletne prošnje za podaljšanje statusa Urad za priseljevanje in begunce Vlade Republike Slovenije (v nadaljevanju Urad) ni hotel odgovoriti ter da jih je zaradi neurejenega statusa večkrat obravnavala policija. Od 7. 7. 1998 do 15. 4. 2001 so imeli zaradi šolanja mladoletnega sina (razen D. D., ki je že polnoleten) urejeno začasno prebivanje. S spremembo Zakona o tujcih leta 2000 naj bi izgubili vsako možnost urediti si bivanje v Sloveniji, saj naj ga ne bi bilo mogoče urediti brez urejenega zdravstvenega zavarovanja. Brez možnosti urediti si prebivanje v Republiki Sloveniji naj bi bili prisiljeni vložiti prošnjo za ponovno pridobitev begunskega statusa. Oporekajo ugotovitvam Urada, ki jih je v odločbi povzelo Ministrstvo za notranje zadeve, po katerih je status začasnega begunca vsem beguncem iz Republike Hrvaške prenehal januarja 1994. Opozarjajo na različne izjave, ki jih je glede njihovega statusa navedel Urad v dopisu Upravni enoti Murska sobota oziroma v dopisu Ministrstvu.
Menijo, da so (bili) diskriminirani v primerjavi z begunci iz Bosne in Hercegovine. Po njihovem prepričanju vladajo na Hrvaškem takšne razmere, ki ne omogočajo njihove vrnitve in bi zato morali pridobiti začasno zatočišče. Pozvani na dopolnitev ustavne pritožbe, ker niso določno navedli kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, pritožniki zatrjujejo kršitev "pravice na prostovoljno in sigurno vrnitev", ki jo zagotavlja Konvencija o statusu beguncev in Protokol o statusu beguncev (Uradni list RS, št. 35/92, MP, št. 9/92, Uradni list FLRJ, MP, št. 7/60 in 17/67 - v nadaljevanju Ženevska konvencija), kršitev 3. člena (prepoved mučenja), 6. člena (pravice do poštenega sojenja) in 14. člena (prepoved diskriminacije)
Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP) ter kršitev 2. člena (pravice do izobrazbe) Protokola k EKČP.
B. - I.
3. Predmet te ustavne pritožbe je odločitev upravnih organov in sodišč o zavrženju vlog pritožnikov za priznanje začasnega zatočišča, ki so jih vložili dne 12. 12. 2000. Zato navedbe in očitki pritožnikov v zvezi z njihovim položajem oziroma s prenehanjem statusa začasnega begunca leta 1994 in v zvezi z ureditvijo začasnega zatočišča pred sprejemom Zakona o začasnem zatočišču (Uradni list RS, št. 20/97 in nasl. - v nadaljevanju ZZZat) ne morejo utemeljiti ustavne pritožbe zoper akte, sprejete na podlagi ZZZat. Ustavno sodišče tudi ni instanca organom in sodiščem, ki odločajo v upravnem postopku oziroma upravnem sporu, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotovitvi dejanskega stanja in pri uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s prvim odstavkom 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) preizkusi Ustavno sodišče izpodbijano sodbo le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. Tako lahko v zvezi s postopkom ugotavljanja dejanskega stanja in dokazno oceno sodišč Ustavno sodišče presoja le, ali so bila v postopku spoštovana ustavna jamstva procesne narave, v zvezi z uporabo materialnega prava pa, ali temelji izpodbijana sodba na kakšnem z vidika človekovih pravic in temeljnih svoboščin nesprejemljivem stališču oziroma ali je tako očitno napačna, da bi jo bilo mogoče označiti za samovoljno oziroma arbitrarno, kar bi lahko predstavljalo kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Tega izpodbijanim odločbam ni mogoče očitati.
4. V postopku pred upravnim organom druge stopnje (ki je odločbo upravnega organa prve stopnje odpravil) je bilo ugotovljeno, da je pritožnikom status začasnega begunca prenehal dne 5. 1. 1994 oziroma da statusa začasnega begunca dne 25. 4. 1997, ob uveljavitvi ZZZat, niso več imeli.
Ministrstvo je vloge pritožnikov za priznanje začasnega zatočišča, vložene dne 12. 12. 2000, zavrglo, ker je ugotovilo, da niso podani razlogi za začetek postopka.
Postopek bi se lahko začel le na podlagi ugotovitve Vlade, da so v Republiki Hrvaški nastale takšne razmere, da bi bilo treba osebam, ki prihajajo iz te države, skladno z ZZZat nuditi začasno zatočišče. Iz odločbe upravnega organa je razvidno, da je Ministrstvo ugotovilo vsa pomembna dejstva ter okoliščine obravnavanega primera, se do njih opredelilo in svojo odločitev ustrezno obrazložilo. Tudi odločitvi Upravnega in Vrhovnega sodišča sta zadostno in prepričljivo obrazloženi ter temeljita na zaključkih, ki so glede na pravilno razlago pravnih norm mogoči. Dejstvo, da se pritožniki ne strinjajo z oceno stanja v Republiki Hrvaški (v smislu prvega odstavka 2. člena ZZZat) in da se ne strinjajo z izpodbijano odločitvijo, ker pravo razumejo drugače od upravnih organov in sodišč, pa kršitve zatrjevanih svoboščin in človekovih pravic ne more utemeljiti.
5. Glede na navedbe ustavne pritožbe Ustavno sodišče poudarja, da je treba pravico do začasnega zatočišča po ZZZat, ki se daje osebam, ki množično prihajajo iz držav, kjer so posebne razmere kot npr. vojna, množične kršitve človekovih pravic in podobno in iščejo pomoč in zaščito praviloma le za čas, dokler trajajo takšne razmere, ločiti od pravice do azila oziroma do zatočišča in priznanja statusa begunca, ki je na mednarodni ravni urejena v Ženevski konvenciji, v Sloveniji pa v 48. členu Ustave in v Zakonu o azilu (Uradni list RS, št. 61/99 in nasl - ZAzil). Predmet obravnavane ustavne pritožbe ni odločanje o pravici do azila iz razlogov določenih v Ženevski konvenciji, niti o pravici do azila iz humanitarnih razlogov, ki ga Republika Slovenija daje tujcem, ki zaprosijo za zaščito, kadar bi njihova vrnitev v izvorno državo lahko ogrozila njihovo varnost ali fizično integriteto v smislu EKČP ter njenih protokolov, v okoliščinah, ki jih Ženevska konvencija ne določa, temveč odločanje o (ponovnem) priznanju začasnega zatočišča po ZZZat. Z izpodbijanimi odločbami zato, iz razlogov, ki jih navajajo pritožniki, Ženevska konvencija ni mogla biti kršena. Zgolj zavrnitev oziroma zavrženje vloge za priznanje začasnega zatočišča pa samo po sebi tudi ne utemeljuje zatrjevanih kršitev določb EKČP ter 2. člena Protokola k EKČP. Prav tako zatrjevanih kršitev ne morejo utemeljiti težak položaj, v katerem se nahajajo pritožniki kot tujci, ter navedbe o ravnanju predstavnikov Rdečega križa, policije in Urada.
6. Ker z izpodbijanimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjujejo pritožniki, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo. (1. točka izreka)
B. - II.
7. Po prvem odstavku 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) lahko vsakdo ob pogojih, ki jih določa ta zakon, vloži pri Ustavnem sodišču ustavno pritožbo, če meni, da mu je s posamičnim aktom državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil kršena njegova človekova pravica in temeljna svoboščina. Eden od pogojev za vložitev ustavne pritožbe je izkazan pravni interes. Po ustaljeni ustavnosodni presoji mora vsakdo, ki zahteva sodno varstvo svojih pravic in pravnih interesov, izkazati pravni interes: kot verjetno mora izkazati, da bi ugoditev njegovi zahtevi pomenila zanj določeno pravno korist (izboljšanje položaja), ki je brez tega ne bi mogel doseči.
8. Pritožnik C. C. v ustavni pritožbi navaja, da se je maja 2002 poročil s slovensko državljanko in da ima urejeno triletno bivanje v Republiki Sloveniji. Iz navedenega Ustavno sodišče sklepa, da je pritožnik pridobil dovoljenje za prebivanje iz tretjega odstavka 37. člena Zakona o tujcih (Uradni list RS, št. 61/99 in nasl. - v nadaljevanju ZTuj-1), ki se tujcu - družinskemu članu slovenskega državljana izda kot nevezano dovoljenje za tri leta in se lahko ob pogojih določenih v ZTuj-1 tudi podaljšuje. Ker ZZZat v tretji alineji 4. člena določa, da začasnega zatočišča ne more pridobiti oseba, ki ima dovoljenje za bivanje v Sloveniji, to pomeni, da morebitna ugoditev ustavni pritožbi ne bi izboljšala pritožnikovega pravnega položaja. Glede na navedeno pritožnik ne izkazuje pravnega interesa za ustavno pritožbo. Ustavno sodišče jo je zato zavrglo. (2. točka izreka)
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prvega odstavka 55. člena v zvezi s prvim odstavkom 50. člena ZUstS, prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS in prve alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 - popr.) v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan