U-I-144/01
Natisni
Opravilna št.:
U-I-144/01
Datum odločitve:
21. 10. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:U.I.144.01
Akt:
Zakon o zagotavljanju socialne varnosti slovenskim državljanom, ki so upravičeni do pokojnin iz republik nekdanje SFRJ (Uradni list RS, št. 45/92 in 18/01) (ZZSV), 2., 3. in 4. a čl.
Izrek:
Pobudi Vladimirja Lazanskega in Jožefe Galovič za začetek postopka za oceno ustavnosti 2., 3. in 4.a člena Zakona o zagotavljanju socialne varnosti slovenskim državljanom, ki so upravičeni do pokojnin iz republik nekdanje SFRJ (Uradni list RS, št. 45/92 in 18/01), se zavrneta.

Postopek za preizkus pobude Ane Sonje Pihlar za začetek postopka za oceno ustavnosti Zakona o zagotavljanju socialne varnosti slovenskim državljanom, ki so upravičeni do pokojnin iz republik nekdanje SFRJ (Uradni list RS, št. 45/92 in 18/01), se ustavi.
Evidenčni stavek:
Zakonodajalec je lahko določil, da se dodatek k pokojnini za obravnavani skupini upravičencev odmeri od različnih osnov.
Okoliščina, da so bile pokojnine, pridobljene do 1. 10. 1991, še relativno primerljive s slovenskimi pokojninami, kar je pri odmeri dodatka omogočalo uporabo menjalnega razmerja 1 : 1, da pa kasneje pridobljenih pokojnin zaradi bistveno nižjih ravni ni več mogoče primerjati s slovenskimi pokojninami, pomeni objektivno utemeljen razlog (razumen in stvaren razlog) za določitev drugačnih meril, ki nato privedejo do drugačne odmere dodatka.
Ustavno sodišče ustavi postopek v primeru smrti pobudnika.
Geslo:
1.5.51.1.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrnitev pobude - Ker je očitno neutemeljena.
5.2.1.3 - Temeljne pravice - Enakost (14.2) - Področje sklicevanja (14.1) - Socialna varnost.
5.4.14 - Temeljne pravice - Ekonomske, socialne in kulturne pravice - Pravica do socialne varnosti (50).
1.5.51.1.4 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Ustavitev postopka.
1.2.51.2.1 - Ustavno sodstvo - Vrste vlog - Aktivna legitimacija v postopku pred Ustavnim sodiščem - Pobudnik - Posameznik.
Pravna podlaga:
Člen 14.1, 14.2, 50, Ustava [URS]
Člen 6, 26.2, Zakon o Ustavnem sodišču[ZUstS]
Opomba:
K obravnavani zadevi sta bili s sklepom Ustavnega sodišča z dne pridruženi zadevi št. U-I-187/02 in št. U-I-216/02 zaradi skupnega obravnavanja in odločanja.
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Vladimir Lazanski, Jesenice in drugi
Datum vloge:
4. 7. 2001
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US24002
Dokument v PDF obliki:
U-I-144-01.pdf
143 KB
Prenesite datoteko
U-I-144/01-33
21. 10. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobud Vladimirja Lazanskega z Jesenic na Dolenjskem, Jožefe Galovič iz Metlike in Ane Sonje Pihlar iz Kranja na seji dne 21. oktobra 2004
sklenilo:
1. Pobudi Vladimirja Lazanskega in Jožefe Galovič za začetek postopka za oceno ustavnosti 2., 3. in 4.a člena Zakona o zagotavljanju socialne varnosti slovenskim državljanom, ki so upravičeni do pokojnin iz republik nekdanje SFRJ (Uradni list RS, št. 45/92 in 18/01), se zavrneta.
2. Postopek za preizkus pobude Ane Sonje Pihlar za začetek postopka za oceno ustavnosti Zakona o zagotavljanju socialne varnosti slovenskim državljanom, ki so upravičeni do pokojnin iz republik nekdanje SFRJ (Uradni list RS, št. 45/92 in 18/01), se ustavi.
Obrazložitev
A.
1. Pobudniki izpodbijajo 4.a člen Zakona o zagotavljanju socialne varnosti slovenskim državljanom, ki so upravičeni do pokojnin iz republik nekdanje SFRJ (v nadaljevanju ZZSV), oziroma 1. člen Zakona o dopolnitvi Zakona o zagotavljanju socialne varnosti slovenskim državljanom, ki so upravičeni do pokojnin iz republik nekdanje SFRJ (Uradni list RS, št. 18/01 - v nadaljevanju ZZSV-A), s katerim je bil dodan navedeni 4.a člen, ki ureja odmero dodatka po tem zakonu upravičencu, ki je pridobil pravico do pokojnine od 1. 10. 1991 dalje. Pobudniki menijo, da jih izpodbijana ureditev postavlja v bistveno slabši položaj v primerjavi z upravičenci, ki prejemajo dodatek k pokojnini, ki so jo uveljavili pred 1. 10. 1991, saj se je slednjim ta odmeril od osnove, ki je bila po 2. členu ZZSV določena v znesku njihove pokojnine za september 1991, pobudnikom pa se odmeri od osnove v višini pokojnine, ki bi se jim odmerila po predpisih o pokojninskem in invalidskem zavarovanju glede na dopolnjeno pokojninsko dobo od najnižje pokojninske osnove. Ureditev naj bi bila zato v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave. Poleg navedenega pa navajajo še:
- Pobudnik Vladimir Lazanski, upokojenec Zavoda za socialno zavarovanje vojaških zavarovancev iz Beograda od leta 1964 in od 1. 10. 1992 prejemnik starostne pokojnine hrvaškega nosilca obveznega zavarovanja, izhaja iz naslova ZZSV in poudarja, da je namen Zakona zagotoviti socialno varnost in ne le "minimalne" socialne varnosti. Odmera dodatka glede na najnižjo pokojninsko osnovo zagotavlja le minimalno socialno varnost in ne socialne varnosti, kot jo sicer nudi slovenska zakonodaja. Z ZZSV-A naj bi bila le na normativno raven prevzeta dotedanja samovoljna praksa. K izpodbijani ureditvi naj bi prispevala tudi odločba Ustavnega sodišča št. U-I- 101/97 z dne 20. 5. 1999 (Uradni list RS, št. 45/99 in OdlUS VIII, 105), ker vsebuje trditev, da je uveljavljeni način odmere za upravičence, upokojene po septembru 1991, pravičen, čeprav na drugem mestu ugotavlja, da je namen Zakona zagotavljati socialno varnost na način, ki zagotavlja prejemke, ki bi ustrezali prejemkom iz naslova slovenskega pokojninskega zavarovanja. Glavni cilj ZZSV-A naj bi bil zato zaščita proračuna.
- Pobudnica Jožefa Galović, prejemnica družinske pokojnine hrvaškega nosilca obveznega zavarovanja od 23. 5. 1998 dalje, navaja, da je pokojni mož kot zavarovanec Zavoda za socialno zavarovanje vojaških zavarovancev iz Beograda prejemal starostno pokojnino od 1. 1. 1979 dalje, od 1. 10. 1992 pa jo je prejemal od hrvaškega nosilca obveznega pokojninskega in invalidskega zavarovanja. Izhajajoč iz nizkega zneska dodatka, zaradi česar naj bi bilo ogroženo njeno preživljanje, meni, da je v neenakopravnem položaju z vojaškimi upokojenci in tudi z upokojenci, ki so uveljavili dodatek k tuji pokojnini pred 1. 10. 1991. Nerazumljivo naj bi bilo, da nekaterim, ki nikoli niso delali niti pokazali pripravljenosti za delo, država nudi visoke socialne podpore (ki naj bi jih nato marsikdo uporabljal za nakup pijače in orožja), pošteni državljani, ki so prispevali vse potrebne prispevke v pokojninsko blagajno nekdanje skupne države, pa prejemajo takšno pokojnino, da z njo ne morejo živeti. Izpodbija 2., 3. in 4.a člen ZZSV in predlaga, naj Ustavno sodišče Zakon razveljavi, ker je krivičen.
- Pobudnica Ana Sonja Pihlar, ki ji je srbski nosilec obveznega pokojninskega in invalidskega zavarovanja dne 14. 5. 1992 priznal pravico do invalidske pokojnine, meni, da ZZSV-A ni upošteval zagotovil, ki jih je dala Republika Slovenija ob osamosvojitvi svojim državljanom, oziroma ni upošteval stališča, da se zaradi osamosvojitve ne sme poslabšati položaj upokojencev, ki so tedaj prebivali na ozemlju Slovenije, ne glede na to, da so pridobili pravico do pokojnine pri nosilcu zavarovanja v kateri od republik nekdanje SFRJ. Z izpodbijano ureditvijo, po kateri naj bi bila višina obravnavanega dodatka odvisna od datuma pridobitve pokojnine, naj bi se položaj upokojencev poslabšal. Ureditev, po kateri se dodatek odmeri zgolj od zneska najnižje pokojninske osnove, naj bi pomenila kršitev načela socialne države (2. člen Ustave).
2. Državni zbor pojasnjuje, da sodi ZZSV po svoji vsebini v sklop tistih zakonov, s katerimi so se urejala vprašanja, povezana z osamosvojitvijo Republike Slovenije. Ob osamosvojitvi je bilo namreč sprejeto stališče, da se zaradi osamosvojitve ne sme poslabšati položaj upokojencev, ki so ob osamosvojitvi stalno prebivali na ozemlju Republike Slovenije.
Ker je bil ZZSV namenjen državljanom, ki so pravico do pokojnine pridobili do 8. 10. 1991, ko se je Slovenja tudi denarno osamosvojila, v njem sprva niso bila podrobneje opredeljena vprašanja v zvezi s pravicami državljanov, ki so pravico do pokojnine pridobili v kateri od republik nekdanje SFRJ po septembru 1991. September je bil zadnji mesec, v katerem so bili zneski slovenskih pokojnin še izplačani v dinarjih in zato primerljivi s pokojninami v drugih republikah. Po septembru 1991 so se pokojnine v drugih republikah izplačevale v različnih valutah in so tako postale neprimerljive s slovenskimi pokojninami. Glede na širši namen ZZSV se je v praksi krog upravičencev do dodatka po ZZSV razširil tudi na slovenske državljane, ki so pravico do pokojnine uveljavili v kateri od republik nekdanje SFRJ po denarni osamosvojitvi Slovenije. Ker ni bilo mogoče ugotoviti, kakšno pokojnino bi ti prejemali za september 1991, se jim je dodatek odmerjal v višini razlike do pokojnine, kakršna bi jim bila odmerjena po slovenskih predpisih od zneska najnižje pokojninske osnove. Uporabljen je bil torej mehanizem, ki je bil v praksi ocenjen kot najprimernejši način zagotavljanja take socialne varnosti, kot so ga v podobnih okoliščinah deležni drugi slovenski upokojenci. Najnižja pokojninska osnova je namreč po zakonu, ki ureja pokojninsko in invalidsko zavarovanje, najnižji znesek, od katerega se odmeri pokojnina v primeru, če je bil zavarovanec zavarovan od plač ali zavarovalnih osnov, ki ne omogočajo odmere pokojnine, ki bi upokojencu zagotavljala materialno in socialno varnost. Odmera od najnižje pokojninske osnove pomeni varstvo upokojencev, ki bi imeli zaradi nizkih plač prenizko pokojnino. Znesek najnižje pokojninske osnove je postal merilo tudi za nekatera minimalna jamstva iz pokojninskega zavarovanja, za določanje obsega pravic in obveznosti pa ga uporabljajo tudi nekateri predpisi z drugih področij. Vse navedeno je vodilo k sprejemu ZZSV-A, s katerim je bil uzakonjen v praksi že uveljavljen način odmere dodatka k pokojnini upravičencem, upokojenim po septembru 1991. ZZSV-A ureja posebno kategorijo upokojencev in zato različna ureditev glede na datum pridobitve pravice do pokojnine temelji na razumnem razlogu drugačnega dejanskega stanja. Tudi sicer ta dodatek pomeni posebno pravico socialnovarstvene narave in ne pravice, ki bi izhajala iz sistema obveznega zavarovanja, zaradi česar ima zakonodajalec v skladu s prvim odstavkom 50. člena Ustave široka pooblastila za določitev pogojev, pod katerimi se ta pravica pridobi.
3. Vlada meni, da sklicevanje pobud na kršitev načela enakosti ni utemeljeno. Med drugim pojasnjuje, da je bilo treba postaviti nekakšen limit - znesek, ki ga nekdo potrebuje za preživetje. Glede na to, da gre za osebe, ki so bile zaposlene in so že pridobile pravico do pokojnine, je bil znesek, ki ga nekdo potrebuje za preživetje, postavljen višje, kot je minimalni znesek za preživetje oseb, ki nimajo svojih prejemkov oziroma so njihovi prejemki nižji od zakonsko določenega zneska za pridobitev pravice do denarne socialne pomoči po Zakonu o socialnem varstvu (Uradni list RS, št. 54/92 in nasl. - v nadaljevanju ZSV). Kot merilo za določitev ravni minimalne socialne varnosti je bil upoštevan znesek najnižje pokojnine, do katere so upravičeni upokojenci z enako pokojninsko dobo, ki so pravico do pokojnine pridobili pri slovenskem nosilcu zavarovanja. S tem naj bi bila zagotovljena minimalna socialna varnost vseh slovenskih državljanov v primerljivih okoliščinah. Na opisanem načinu odmere dodatka po ZZSV-A po navedbah Vlade temeljijo tudi že obstoječe konvencije o socialnem zavarovanju, sklenjene med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško ter Slovenijo in Makedonijo.
Nasproten način naj bi pomenil odstop od osnovnega zavarovalniškega principa ter splošno sprejetega principa konvencij na tem področju, pa tudi od Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71, ki na nivoju EU ureja področje socialnega zavarovanja.
4. Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje med drugim pojasnjuje, da je ob tehtanju različnih možnosti, ki so tedaj onemogočale pridobiti konkretne podatke o višini pokojnin potencialnih upravičencev do dodatka in možnost njihovega preračuna v tolarsko protivrednost, ter zlasti ob upoštevanju dejstva, da so bili pri priznanju teh pokojnin uporabljeni že novi predpisi držav, nastalih na območju nekdanjih republik SFRJ, prevladalo stališče, da se v teh primerih dodatek k pokojnini izračuna le ob upoštevanju razlike med zneskom pokojnine, ki bi jo glede na dopolnjeno pokojninsko dobo dobil upravičenec, če bi mu bila pokojnina odmerjena od najnižje pokojninske osnove, in zneskom pripadajoče pokojnine tujega nosilca zavarovanja, preračunane v tolarsko protivrednost.
Strogo formalno gledano ZZSV zagotavlja upravičencem do dodatka k pokojnini, pridobljeni po septembru 1991, v večini primerov manj ugoden materialni položaj. Vprašanje pa je, ali bi njihov položaj moral biti približno takšen, kot ga imajo pred tem časom upokojeni upravičenci. Prvotni namen Zakona naj bi bil predvsem omiliti posledice tečajnih razlik, ne pa razlik v ravni pokojnin, ki so se razlikovale še v času obstoja nekdanje SFRJ, po njenem razpadu pa so se poglobile.
Uvedba podobnega načina določanja višine dodatka, kot velja za upokojene pred 1. 10. 1991, take enakosti vsekakor ne bi zagotavljala. Pri tehtanju učinkov ZZSV ne gre izhajati zgolj iz razlik v višini dodatkov, temveč je treba upoštevati skupni prejemek upravičenca, torej tudi znesek pokojnine, ki mu ga izplačuje nosilec zavarovanja v državah, nastalih na ozemlju nekdanje SFRJ.
B.
5. Temeljno pravilo pokojninskega zavarovanja je, da pokojnino zagotavlja tisti sklad, v katerega so zavarovanci, delodajalci ali država vplačevali prispevke - torej tisti nosilec zavarovanja, katerega zavarovanec je bil posameznik. Dejstvo, da pristojni nosilec obveznega zavarovanja pokojnino izplačuje v znesku, ki morda celo ne zadošča za normalno preživljanje v Sloveniji, ne pomeni, da je izplačevanje dolžna prevzeti Republika Slovenija. Pri obravnavi ZZSV ne gre za vprašanje pokojnine, temveč za druge socialne pravice, ki izhajajo iz 50. člena Ustave. Zato na odločitev Ustavnega sodišča ne more vplivati dejstvo, da je bila z Ustavnim zakonom o spremembi 50. člena Ustave Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 69/04 - UZ50) v ustavno besedilo posebej vnesena pravica do pokojnine. Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da je ustavnosodna presoja zakonske ureditve socialnih pravic glede na njihovo naravo nujno zadržana. Zakonodajalec lahko sprejme vsak ukrep, ki bo pomenil izpolnitev njegove obveznosti. Pri tem je seveda vezan na ustavna načela in spoštovanje ustavno zagotovljenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Vendar mu to ne preprečuje, da v mejah svoje pristojnosti določa kriterije, po katerih bo določena podobna dejanska stanja med seboj razlikoval in na njih vezal različne pravne posledice.
6. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-147/94 z dne 30. 11. 1995 (Uradni list RS, št. 3/97 in OdlUS IV,118) ugotovilo, da je dodatek, ki gre upravičencem po ZZSV, pravica posebne vrste. Ne gre za pravico iz socialnega zavarovanja, ker so to dolžni zagotavljati le posamezni nosilci pokojninskega zavarovanja v državah, ki so nastale na ozemlju nekdanje SFRJ.
Gre za pravico, ki je po svoji naravi še najbližja denarnim pravicam socialnega varstva (socialne pomoči), čeprav ni pogojena z dohodkovnim cenzusom.
7. Ustavno sodišče je z odločbo št. U-I-101/97 (na katero se sklicuje tudi pobudnik Vladimir Lazanski) ugotovilo, da je bil namen Zakona priznati pravico do dodatka k pokojnini tudi tistim upravičencem, ki so se upokojili (kadarkoli) po septembru 1991, vendar pa Zakon zanje ni določil osnove, od katere se ta odmeri. Vprašanje torej ni bilo, ali imajo ti posamezniki pravico do dodatka ali ne, temveč, ali jim je pravico mogoče odmeriti zgolj na podlagi ustrezne razlage Zakona. V tej odločbi je zato med drugim navedlo: "...Če se upošteva predpisani način odmere dodatka za tiste upravičence, ki so se upokojili do septembra 1991, se pokaže, da namen določitve osnove in funkcija dodatka k pokojnini nista bila ugotavljanje, ali pripadajoča pokojnina dosega najnižjo pokojnino v Sloveniji in pokritje morebitne razlike do višine najnižje pokojnine. V bistvu je le šlo za "preračun" v tujini odmerjene pokojnine v slovenske tolarje, kar je predstavljalo nekakšno "fiktivno slovensko pokojnino", saj se je po drugem odstavku 2. člena ZZSV taka osnova nato usklajevala enako kot slovenske pokojnine...Namen ZZSV je res zagotavljanje socialne varnosti določeni kategoriji državljanov. Vendar gre pri tem za to, da se jim zagotavlja prejemke, ki bi ustrezali prejemkom iz naslova slovenskega pokojninskega zavarovanja.
Izhodišče za odmero dodatka je njihova pripadajoča pokojnina in ne najnižja pokojnina, ki jo zagotavlja slovenska zakonodaja. Praktična izvedba obračuna za tiste upravičence, ki so se upokojili v drugi republiki po septembru 1991 zato postavlja te upravičence v neenakopraven položaj, saj jim določa osnovo, ki jo ZZSV ne pozna, niti je ni mogoče določiti z njegovo razlago... ZZSV tudi ne ureja primerov, ko pripadajoča pokojnina in dodatek k pokojnini ne dosegata najnižje pokojnine po 53. členu ZPIZ92. Ker niti tuja pokojnina niti dodatek po ZZSV nista prejemka iz naslova pokojninskega zavarovanja pri ZPIZ, ni zakonske podlage, da bi se v takem primeru upravičencu odmerila najnižja pokojnina po 53. členu ZPIZ92. To pomeni, da bi bil tudi za upravičence, upokojene pred septembrom 1991, dodatek k pokojnini (zaradi neplačevanja iz tujine odmerjen v višini osnove) lahko nižji kot najnižja pokojnina v Sloveniji...Strinjati se je sicer mogoče, da je uveljavljeni način odmere za upravičence, upokojene po septembru 1991, pravičen, ker jim zagotavlja enak minimalni nivo socialne varnosti kot tistim državljanom, ki so se upokojili pri slovenskem nosilcu pokojninskega in invalidskega zavarovanja. Vendar nima izrecne podlage v zakonu in ni edini možni način odmere... Kateri je pravi, pa bi moral določiti zakonodajalec. Ker je to v njegovi pristojnosti, se Ustavno sodišče ne opredeljuje vnaprej, ali bi bila uzakonitev uveljavljenega načina odmere v skladu z Ustavo ali ne."
8. Z uveljavitvijo ZZSV-A, s katerim je bil dodan nov 4.a člen, je Državni zbor odpravil ugotovljeno neskladnost ZZSV z Ustavo, ki je bila v tem, da Zakon ni določal meril za odmero dodatka k pokojnini za upravičence, ki so pokojnine v obravnavanih okoliščinah pridobili po septembru 1991. S 4.a členom je bil v praksi uveljavljeni način odmere dodatka povzdignjen na zakonsko raven. Sedaj torej Zakon določa, da se upravičencem, ki so pridobili pravico do pokojnine pri nosilcu obveznega pokojninskega in invalidskega zavarovanja v kateri od držav, ki so nastale na ozemlju nekdanje SFRJ, od 1. 10. 1991 dalje dodatek odmeri od osnove v višini pokojnine, ki bi se upravičencu odmerila po predpisih o pokojninskem in invalidskem zavarovanju glede na dopolnjeno pokojninsko dobo od najnižje pokojninske osnove.
9. Očitki pobudnikov, da je s 4.a členom ZZSV kršeno načelo enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave, so neutemeljeni. Načela enakosti pred zakonom namreč ni mogoče pojmovati kot enostavno splošno enakost vseh, pač pa le kot enako obravnavanje enakih dejanskih stanj. Navedeno načelo zato zakonodajalcu ne preprečuje, da v mejah svoje pristojnosti določa kriterije, po katerih bo določena podobna dejanska stanja med seboj razlikoval in nanje vezal različne pravne posledice. Zakonodajalec je zato lahko določil, da se dodatek k pokojnini za obravnavani skupini upravičencev odmeri od različnih osnov. Okoliščina, da so bile pokojnine, pridobljene do 1. 10. 1991, še relativno primerljive s slovenskimi pokojninami, kar je pri odmeri dodatka omogočalo uporabo menjalnega razmerja 1 : 1, da pa kasneje pridobljenih pokojnin zaradi bistveno nižjih ravni ni več mogoče primerjati s slovenskimi pokojninami, pomeni objektivno utemeljen razlog (razumen in stvaren razlog) za določitev drugačnih meril, ki nato privedejo do drugačne odmere dodatka. Očitki o neskladju z načelom enakosti so zato neutemeljeni. Upravičencu, ki bi zaradi nizkega skupnega prejemka še vedno potreboval pomoč za preživetje, je ta ob izpolnjevanju pogojev zagotovljena po drugih predpisih, sprejetih za izvrševanje 50. člena Ustave.
Ustavno sodišče je zato pobudi Vladimirja Lazanskega in Jožefe Galovič za začetek postopka za oceno ustavnosti 4.a člena ZZSV zavrnilo.
10. Pobudnica Jožefa Galovič izpodbija tudi 2. in 3. člen ZZSV, ki urejata dodatek upravičencu, ki mu je pokojnina šla za september 1991 in odmero dodatka kot razliko med osnovo in pripadajočo pokojnino tujega nosilca zavarovanja. Pobude v tem delu z ničimer ne utemeljuje, zato jo je bilo treba kot očitno neutemeljeno zavrniti.
11. Postopek za preizkus pobude Ane Sonje Pihlar je Ustavno sodišče ustavilo, ker je pobudnica dne 23. 4. 2004 umrla.
C.
12. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi 6. člena in drugega odstavka 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - ZUstS) v sestavi: predsednica dr. Dragica Wedam Lukić ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, dr. Ciril Ribičič, dr. Mirjam Škrk in Jože Tratnik. Sklep je sprejelo soglasno.
Predsednica
dr. Dragica Wedam Lukić