Up-655/03
Natisni
Opravilna št.:
Up-655/03
Datum odločitve:
13. 7. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.655.03
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I lps 216/2003 z dne 28. 8. 2003 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 224/2003 z dne 4. 6. 2003 in sklepom Okrožnega sodišča na Ptuju št. Ks 172/2003 z dne 22. 5. 2003
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I lps 216/2003 z dne 28. 8. 2003 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 224/2003 z dne 4. 6. 2003 in sklepom Okrožnega sodišča na Ptuju št. Ks 172/2003 z dne 22. 5. 2003 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker z izpodbijanimi pripornimi sklepi očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

5.3.5 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda posameznika (19, 20).

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).
Pravna podlaga:
Člen 14, 19, 20, 22, 25, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
7. 10. 2003
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23751
Up-655/03 - 6
13. 7. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A., v priporu, ki ga zastopa B. B., odvetnik na Ž., na seji senata dne 6. julija 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
s k l e n i l o :
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I lps 216/2003 z dne 28. 8. 2003 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 224/2003 z dne 4. 6. 2003 in sklepom Okrožnega sodišča na Ptuju št. Ks 172/2003 z dne 22. 5. 2003 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. S sklepom Okrožnega sodišča na Ptuju je bil pritožniku ob preizkusu pripornih pogojev podaljšan pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po tretji točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) zaradi utemeljenega suma storitve sedemnajstih kaznivih dejanj prepovedanega prehoda čez državno mejo po tretjem
odstavku v zvezi z drugim odstavkom 311. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - KZ). Višje sodišče je zavrnilo pritožnikovo pritožbo zoper navedeni sklep. S sodbo Vrhovnega sodišča je bila kot neutemeljena zavrnjena pritožnikova zahteva za varstvo zakonitosti.
Pritožnik zoper navedene sodne odločbe vlaga ustavno pritožbo in predlaga, naj Ustavno sodišče ugotovi, da mu je bila z njimi kršena pravica do osebne svobode iz 19. člena, pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena, pravica do pravnega sredstva iz 25. člena, pravica do pravnih jamstev v kazenskem postopku iz 29. člena in pravica do nedotakljivosti človekove osebnosti iz 37. člena Ustave.
2. Pritožnik navaja, da je veljavnost izpodbijanih sodnih odločb že potekla. Meni, da kljub temu izkazuje pravni interes za ugotovitev, ali je bil poseg v pravico do osebne svobode iz 19. člena Ustave opravljen v skladu s procesnimi jamstvi, zagotovljenimi z Ustavo. Napadenim sodnim odločbam naj bi sledile nadaljnje priporne odločitve enake vsebine.
3. Pritožnik izpodbija ugotovitev sodišč o obstoju pogojev za podaljšanje pripora (prvi odstavek 20. člena Ustave). Meni, da v njegovem primeru ne obstajata niti utemeljen sum storitve očitanih kaznivih dejanj niti priporni razlog ponovitvene nevarnosti niti ni pripor neogibno potreben za varnost Ijudi.
4. V zvezi z zanikanjem obstoja utemeljenega suma storitve očitanih kaznivih dejanj pritožnik izpodbija predvsem zakonitost dokazov, na katerih ta temelji. Navaja, da so dokazi, pridobijeni z ukrepi tajnega opazovanja in sledenja z uporabo tehničnih sredstev za dokumentiranje na podlagi prve alineje prvega odstavka 49. člena Zakona o policiji (Uradni list RS, št. 49/98 in nasl. - ZPol) nezakoniti, pri čemer se sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-272/98 z dne 8.
5. 2003 (Uradni list RS, št. 48/03 in OdIUS XII, 42). Dodaja, da je policija v konkretnem primeru ravnala celo v nasprotju s takrat veljavnim ZPol. Nezakoniti naj bi bili tudi dokazi, pridobljeni z ukrepom nadzora telekomunikacij s
prisluškovanjem in snemanjem, odrejenim na podlagi 152. člena ZKP. Glede na velik obseg in dolgotrajnost izvajanja navedenih ukrepov po mnenju pritožnika policija in tožilstvo svojih pooblastil nista uporabila le za odkrivanje in preprečevanje kaznivih dejanj, temveč tudi za njihovo generiranje. S tem naj bi bila pritožniku kršena pravica do nedotakljivosti človekove zasebnosti iz 37. člena Ustave. Dalje pritožnik navaja, da so obremenilni dokazi, pridobljeni z zaslišanjem soobdolženih in prič v preiskavi, v nasprotju z njegovo pravico do obrambe iz 29. člena Ustave, saj mu ni bilo omogočeno njihovo zaslišanje. O izvedbi dokazov naj bi bilo seznanjeno le tožilstvo, to pa po mnenju pritožnika kaže na neenakost orožij v kazenskem postopku in kršitev načela kontradiktornosti v njegovo škodo (22. člen Ustave).
5. V zvezi z zanikanjem obstoja pripornega razloga ponovitvene nevarnosti pritožnik navaja, da je sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu, zlasti pri sklicevanju na njegove osebne lastnosti ter okolje in razmere, v katerih živi, navedlo le posplošene razloge za obstoj navedenega pripornega razloga.
Konkretiziralo naj bi le očitek, da je še v drugem kazenskem postopku in da je kazniva dejanja izvrševal kontinuirano in dlje časa. Sodišče naj bi hkrati zamolčalo vse odločilne okoliščine, ki so pritožniku v prid.
6. V zvezi z zanikanjem neogibnosti pripora za varnost Ijudi pritožnik navaja, da se sodišče prve stopnje sklicuje na ogrožujoče razmere, v katerih naj bi on sam in sostorilci prevažali ilegalne pribežnike preko ozemlja Republike Slovenije, in pri tem navaja konkretne okoliščine prevoza, ki jih je pri utemeljitvi predloga za odreditev pripora navajalo že državno tožilstvo. Pri tem se po navedbah pritožnika ne opredeli do dejstva, da je državno tožilstvo v skladu s 159. členom ZKP v predkazenskem postopku kar štirikrat dovolilo policiji začasno odložitev odvzema prostosti osumljencev.
Pogoj za navedeno začasno odložitev ukrepanja policije naj bi med drugim bila tudi ugotovitev, da ni podana nevarnost za življenje in zdravje drugih oseb. V zvezi z navedenim pritožnik zatrjuje, da so državni organi v predkazenskem in kazenskem postopku arbitrarno, zgolj v korist potreb posameznih faz postopka, razlagali postopkovne predpise, vse na podlagi istih dokazov. S takšnim ravnanjem državnih organov naj bi bila pritožniku kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
7. Pravica do pritožbe iz 25. člena Ustave naj bi bila pritožniku kršena z odločitvama pritožbenega in Vrhovnega sodišča, saj naj se navedeni sodišči sploh ne bi (ali ne v celoti) opredelili do pritožnikovih navedb v pritožbi in zahtevi za varstvo zakonitosti, v katerih je navajal vse kršitve, navedene v ustavni pritožbi. S tem naj bi ga prikrajšali za razloge, na podlagi katerih bi bilo mogoče sodni odločbi preizkusiti.
B.
8. Pritožnik navaja, da je veljavnost izpodbijanih pripornih odločb v času vložitve ustavne pritožbe že potekla, vendar je bil pripor zoper njega kasneje podaljšan, tako da je še vedno v priporu. Zoper veljavno odločitev o priporu pritožnik ustavne pritožbe ne vlaga.
9. Pravni interes je ena izmed procesnih predpostavk vsakega postopka, tudi postopka z ustavno pritožbo. Ustavno sodišče praviloma šteje, da v primeru, ko izpodbijani posamični akt v času odločanja ne velja več, ni izkazan pravni interes za odločanje Ustavnega sodišča. Drugačno stališče je Ustavno sodišče sprejelo glede uveljavljanja pravice do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave v zadevi št. Up-171/01 (odločba z dne 16. 10. 2003, Uradni list RS, št. 105/03). Tudi v tej zadevi gre za tak primer.
10. Po določbi drugega odstavka 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po določbi prvega odstavka 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Ustavni pojem "neogibna potrebnost za varnost Ijudi" zajema tudi priporni razlog ponovitvene nevarnosti in pomeni, da te ni mogoče zagotoviti z nobenim drugim, milejšim (blažjim) ukrepom.
11. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdIUS V, 40) in v drugih odločitvah o pripornih zadevah (tako npr. v odločbah št. Up- 74/95, št. Up-75/95 in št. Up-57/95, vse z dne 7. 7. 1995, OdIUS IV, 131, 132 in 133) opredelilo pogoje, pod katerimi je dopusten poseg v osebno svobodo posameznika. Po stališču Ustavnega sodišča mora sklepanje sodišča o obstoju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti temeljiti na konkretnih okoliščinah, iz katerih je mogoče napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da obstaja realna nevarnost, da bo obdolženec ponovil določeno specifično kaznivo dejanje. Sodišče mora nadalje ugotoviti, da obstoji nevarnost ponavljanja takšnega dejanja, ki pomeni ogrožanje varnosti Ijudi. Nato pa mora ob uporabi načela sorazmernosti presoditi, ali je pripor neogibno potreben za dosego cilja (odvrnitev nevarnosti) ali ga je mogoče doseči z odreditvijo milejšega ukrepa.
12. Pritožnik v zvezi z izpodbijanjem obstoja pripornega pogoja utemeljenega suma storitve očitanih kaznivih dejanj navaja nezakonitost dokazov, na katerih ta temelji, in zatrjuje kršitev 22., 29. in 37. člena Ustave. Ta očitek ni utemeljen. Obstoj utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja mora biti posebej skrbno obrazložen v sklepu o odreditvi pripora, izdanem pred pravnomočno uvedbo kazenskega postopka. V sklepih o odreditvi oziroma o podaljšanju pripora, izdanih po pravnomočnosti sklepa o uvedbi preiskave oziroma po pravnomočnosti obtožnice, se sme sodišče opreti na stališče, zavzeto v omenjenih odločitvah (glede pripora po
pravnomočnosti obtožnice prim. odločbo št. Up-74/95 z dne 7.
7. 1995, OdIUS IV, 131). Preverjanju obstoja utemeljenega suma v tej fazi postopka in možnosti uveljavljanja ugovora pravne narave je namenjen ugovor zoper obtožnico. Tega je pritožnik izkoristil, o dopustnosti obtožbe je senat odločil, pritožnik pa v ustavni pritožbi ne navaja okoliščin, ki bi nastopile po pravnomočnosti obtožnice in ki jih sodišča ne bi upoštevala, bi pa, če bi bile podane, utemeljenost suma omajale v tolikšni meri, da bi nastal dvom o njegovem obstoju.
To seveda ne pomeni, da sodišče ni dolžno odgovoriti na morebitne tovrstne ugovore obdolženca v postopku odločanja o priporu. To so sodišča v izpodbijanih odločbah naredila in njihovemu sklepanju ni mogoče očitati, da bi bilo nerazumno.
Glede na navedeno za zatrjevane kršitve ustavnih pravic očitno ne gre.
13. V zvezi z zanikanjem obstoja pripornega razloga ponovitvene nevarnosti pritožnik sodiščem očita predvsem posplošeno razlogovanje pri ugotavljanju relevantnih okoliščin in zamolčanje odločilnih okoliščin, ki naj bi bile njemu v prid. Sodišča so v izpodbijanih odločbah na obstoj pripornega razloga iz 3. točke prvega odstavka 201. člena ZKP (ponovitvena nevarnost) sklepala na podlagi več okoliščin, med katerimi je odločilna teža res dana okoliščinam storitve kaznivega dejanja. Pri presoji so upoštevala težo kaznivih dejanj, ki se očitajo pritožniku, ter okoliščine in način njihove storitve. Posebej so poudarila kratko časovno obdobje, v katerem naj bi bilo storjeno veliko kaznivih dejanj, in dobro organiziranost združbe, kateri naj bi pripadal pritožnik. Med okoliščinami, ki se nanašajo na osebnost pritožnika, pa so izpostavila dejstvo, da je zoper njega zahtevana preiskava zaradi istovrstnega kaznivega dejanja.
Sklepom sodišč, da izrecno navedene okoliščine upravičujejo obstoj ponovitvene nevarnosti, ni mogoče odreči razumne presoje. Dejstvo, da sodišče prve stopnje pri presoji o obstoju realne nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj ni izrecno navedlo okoliščin, ki jih v ustavni pritožbi zatrjuje pritožnik, še ne pomeni kršitve prvega odstavka 20. člena Ustave.
14. lz obrazložitve izpodbijanih odločb je tudi razvidno, da so sodišča glede na naravo in način storitve kaznivega dejanja ter ugotovljeno nevarnost ponavljanja istovrstnih kaznivih dejanj utemeljeno sklepala, da je pripor neogibno potreben za varnost Ijudi in da ga ni mogoče nadomestiti z milejšim ukrepom. Pri tem so konkretno navedla številne okoliščine, na katerih so utemeljila navedeni sklep, zato njihovi odločitvi ni mogoče očitati arbitrarnosti. V zvezi z zatrjevanjem pritožnika o različni razlagi obstoja nevarnosti za Ijudi pri odločitvah državnega tožilstva v zvezi z dovoljenjem za začasno odložitev ukrepanja policije in odločitvi sodišča v zvezi z odreditvijo in podaljševanjem pripora je Vrhovno sodišče zavzelo tudi konkretno stališče in ga razumno obrazložilo. Glede pritožnikovega zatrjevanja kršitve 22. člena Ustave s tem v zvezi pa Ustavno sodišče dodaja sledeče. Načelo enakosti pred zakonom, določeno v 14. členu Ustave, in še posebej specialna ustavna pravica iz 22. člena Ustave sicer zagotavljata vsakomur enako varstvo pravic v postopku pred sodiščem in drugimi državnimi organi, vendar to pomeni le, da morajo sodišča v enakih pravnih položajih odločiti enako. Že iz dejstva, da gre v obravnavanem primeru za odločanje različnih državnih organov o popolnoma različnih zadevah, pa izhaja, da za zatrjevano kršitev človekovih pravic očitno ne gre.
15. Odločitvi pritožbenega in Vrhovnega sodišča pritožnik izrecno očita kršitev pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Pri tem navaja, da se sodišči nista opredelili do vseh navedb, ki jih je podal v pritožbi in zahtevi za varstvo zakonitosti. Navedena ustavna določba zagotavlja pravico do pritožbe, ne zagotavlja pa pravice do izrednega pravnega sredstva, zato z odločitvijo o zahtevi za varstvo zakonitosti tudi ne more biti kršena. Zaradi
neobrazloženosti odločitve o izrednem pravnem sredstvu bi bila pritožniku lahko kršena le pravica iz 22. člena Ustave.
16. Pravici do pritožbe po 25. členu Ustave ustreza obveznost sodišča, ki odloča o pritožbi, da pritožbo, če je dopustna, vsebinsko obravnava ter da se opredeli do tistih pritožbenih navedb, zaradi katerih bi bilo, če bi bile utemeljene, treba izpodbijano sodbo spremeniti oziroma razveljaviti. Da bi bilo razvidno, ali je pritožbeno sodišče upoštevalo navedene zahteve, mora biti njegova odločba obrazložena. lz izpodbijane odločbe pritožbenega sodišča je razvidno, da je sodišče obravnavalo relevantne pritožbene navedbe pritožnika in se opredelilo do njih. Tako je pritrdilo ugotovitvam sodišča prve stopnje glede obstoja utemeljenega suma, se pri tem sklicevalo na pravnomočnost obtožnice in izrecno navedlo, da doslej izvedeni dokazni postopek utemeljenosti suma ni ovrgel. Tudi glede očitka v zvezi z obstojem pripornega razloga je obrazloženo pritrdilo ugotovitvam sodišča prve stopnje in konkretno zavrnilo navedbo pritožnika, da se lahko preživlja s svojim poklicem. Višje sodišče se je opredelilo tudi do očitkov pritožnika v zvezi z ogroženostjo varnosti Ijudi in se pri tem v celoti pridružilo obrazložitvi sodišča prve stopnje. Glede na navedeno pritožniku z odločbo Višjega sodišča očitno ni bila kršena pravica do pritožbe.
17. Tudi iz določbe 22. člena Ustave izhaja dolžnost sodišča, da pretehta navedbe strank, o njih odloči in svojo odločitev obrazloži. lz izpodbijane odločbe Vrhovnega sodišča je razvidno, da je sodišče poglobljeno pretehtalo očitke pritožnika v zvezi z obstojem utemeljenega suma, v zvezi s pripornim razlogom in v zvezi z ugotovitvijo o ogroženi varnosti ljudi, o njih odločilo in svojo odločitev razumno obrazložilo. Glede na navedeno pritožniku očitno ni bila kršena pravica iz 22. člena Ustave.
18. Glede na navedeno Ustavno sodišče ugotavlja, da so sodišča pri odločanju o podaljšanju pripora ravnala v skladu s prvim odstavkom 20. člena Ustave, zato z izpodbijanimi sodnimi odločbami pritožniku ni bila kršena pravica do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave.
19. Ker z izpodbijanimi sodnimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
20. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer