Up-763/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-763/02
Datum odločitve:
29. 9. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.763.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 343/2001 z dne 26. 9. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 911/2000 z dne 9. 5. 2001 in s sodbo Okrožnega sodišča v Slovenj Gradcu št. K 61/2000 z dne 30. 10. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 343/2001 z dne 26. 9. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 911/2000 z dne 9. 5. 2001 in s sodbo Okrožnega sodišča v Slovenj Gradcu št. K 61/2000 z dne 30. 10. 2000 se ne sprejme.

Pritožnik sam nosi stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Ker z izpodbijanimi sodbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).

5.3.13.26 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Pravica do zagovornika (29).

5.3.13.53 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Pravica do izvajanja dokazov v njegovo korist (29).

1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
Pravna podlaga:
Člen 22, 23, 25, 29, Ustava [URS]

Člen 34, 49, 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
30. 12. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23854
Up-763/02 - 7
29. 9. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B. B., odvetnik na Z., na seji senata dne 14. septembra 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 343/2001 z dne 26. 9. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 911/2000 z dne 9. 5. 2001 in s sodbo Okrožnega sodišča v Slovenj Gradcu št. K 61/2000 z dne 30. 10. 2000 se ne sprejme.
2. Pritožnik sam nosi stroške postopka z ustavno pritožbo.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnik je bil s prvostopenjsko sodbo spoznan za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja goljufije po drugem odstavku v zvezi s prvim odstavkom 217. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ). Obtožbo, ki je pritožniku očitala storitev še štirih kaznivih dejanj goljufije po prvem odstavku 217. člena KZ, je sodišče po 4. točki 357. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) zavrnilo. Pritožniku je bila izrečena kazen dveh let in dveh mesecev zapora, v plačilo so mu bili naloženi stroški kazenskega postopka in povprečnina, naložena mu je bila dolžnost plačila
premoženjskopravnih zahtevkov. Višje sodišče je pritožbo pritožnika in njegovih zagovornikov zavrnilo. Z izpodbijano sodbo je Vrhovno sodišče kot neutemeljeno zavrnilo zahtevi za varstvo zakonitosti, ki sta jih vložila pritožnik in njegov zagovornik.
2. Pritožnik v ustavni pritožbi izraža nezadovoljstvo z obsodbo in navaja, da je bila njegova obsodba napačna in politično zrežirana. Zatrjuje zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, napačno uporabo prava ter kršitve 20., 21., 22. člena in prvega odstavka 23. člena, 25., 28. člena ter druge in tretje alineje 29. člena Ustave in prvega odstavka 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP). Predlaga, naj Ustavno sodišče njegovi ustavni pritožbi ugodi, izpodbijane sodbe razveljavi in vrne zadevo v ponovno odločanje ter nasprotnemu udeležencu naloži plačilo stroškov ustavne pritožbe.
3. V zvezi z zatrjevano kršitvijo 22. člena Ustave pritožnik navaja, da je sodna praksa v kazenskih postopkih nedvoumna, da so sodbe primerno obrazložene ter da se nanašajo le na dejanja obtožencev in ne drugih oseb. Pri pritožniku naj bi sodišče ravnalo drugače. V utemeljitev kršitve prvega odstavka 23. člena Ustave pritožnik navaja, da je nasprotni udeleženec odločal pristransko, da je bila obtožba nerazumljiva in neutemeljena, izrečena sodba pa neprimerna. Kršitev 25. člena Ustave naj bi bila po navedbah pritožnika podana zato, ker je Vrhovno sodišče ignoriralo pritožnikovo zahtevo za varstvo zakonitosti. Ker naj bi sodišče pritožnika kaznovalo za dejanje, ki ga je po njegovih navedbah storila druga oseba, naj bi bila podana kršitev 28. člena Ustave. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev pravic do obrambe iz druge alineje 29. člena Ustave. V zvezi s tem pritožnik navaja, da je sodišče glavno obravnavo opravilo v njegovi odsotnosti, čeprav naj bi imel za odsotnost upravičen razlog in da sodišče na glavno obravnavo njegovega zagovornika ni vabilo. S slednjim naj bi bila podana tudi kršitev prvega odstavka 23. člena Ustave, zaradi česar naj bi bil postopek "nepošten". Pritožnik nadalje zatrjuje, da mu je bil odvzeta pravica do izvajanja dokazov v njegovo korist (tretja alineja 29. člena Ustave). S tem v zvezi navaja, da je na glavni obravnavi, ki se je začela jeseni 1998, predlagal postavitev izvedenca finančne stroke.
Izvedbo predlaganega dokaza naj bi sodišče zavrnilo, sodišče pa naj pritožniku ne bi dopustilo, da bi z "dostopnimi dokazi" dokazal, da ni nič dolžan in da kot fizična oseba ni najemal kreditov.
4. Navedb in predlogov v pritožnikovi vlogi z dne 18. 11. 2003, ki jo je Ustavno sodišče prejelo dne 29. 12. 2003, Ustavno sodišče ni dolžno upoštevati, saj je bila navedena vloga vložena po šestdesetih dneh od dneva vročitve izpodbijanih aktov.
B.
5. Pritožnik v bistvu zatrjuje, da kazenski postopek, voden zoper njega, ni bil pošten. Zapoved o poštenem postopku v temelju pomeni prepoved samovolje državnih organov v postopku zoper posameznika. Navedeno zahtevo (fair trial oziroma fair hearing) postavljata že 6. člen EKČP in 14. člen Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah (Uradni list SFRJ, št. 7/71 in Uradni list RS, št. 35/92, MP, 9/92 - MPDPP). Za pošteno sojenje je bistveno, da ima oseba, katere pravice, dolžnosti ali pravni interesi so predmet sodnega postopka, ustrezne in zadostne možnosti, da zavzame stališče tako glede dejanskih kot glede pravnih vidikov zadeve in da v razmerju do nasprotne stranke ni zapostavljena (odločba Ustavnega sodišča št. Up-120/97 z dne 18. 3. 1999, Uradni list RS št. 31/99 in OdlUS VIII, 126). Pošteno sojenje zagotavljajo določbe Ustave, zlasti 22. člen, prvi odstavek 23. člena in v kazenskem postopku 29. člen. Ustavnopravna jamstva v kazenskem postopku (29. člen Ustave) so specialna v razmerju do pravic iz 22. člena Ustave (enako varstvo pravic) in iz prvega odstavka 23. člena Ustave (pravica do sodnega varstva). Člen 29 Ustave zagotavlja obdolžencu minimalno raven pravic (sklep Ustavnega sodišča št. Up-88/94 z dne 31. 5. 1996, OdlUS, V, 201; odločba Ustavnega sodišča št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996, OdlUS V, 40), katerih namen je, da mu je zagotovljeno pošteno sojenje pred neodvisnim in nepristranskim sodiščem. To pomeni, da 29. člen Ustave le primeroma našteva posamezne pravice. Njihov krog je mogoče zaključiti šele ob upoštevanju tega, da 1) določene pravice izhajajo še iz 22., 23. ter zlasti še iz 27. in 28. člena Ustave, ter 2) tretjega in petega odstavka 15. člena Ustave (odločba Ustavnega sodišča št. U-I-289/95 z dne 4. 12. 1997, Uradni list RS, št. 5/98 in OdlUS VI,165). Pravna jamstva, našteta v 29. členu Ustave, je zato treba razlagati v luči funkcije, ki jo imajo v kazenskem postopku. Ugotovitev, ali konkretni kazenski postopek ustreza standardu poštenega kazenskega postopka, je odvisna od presoje postopka kot celote.
6. Pritožnik v ustavni pritožbi ponavlja navedbe, s katerimi ni uspel v pritožbi in v zahtevi za varstvo zakonitosti. V zvezi z očitkom kršitve pravnih jamstev v kazenskem postopku pritožnik sodiščem očita zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja ter napačno uporabo prava. Slednje samo po sebi ne more biti predmet presoje Ustavnega sodišča. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja ter uporabi prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) preizkusi Ustavno sodišče izpodbijane odločbe le glede vprašanja, ali so bile z njimi kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. Takšnih kršitev pritožnik ni izkazal.
7. Z vidika 22. člena Ustave bi bil lahko relevanten očitek pritožnika, da je bil glede na ustaljeno sodno prakso obravnavan drugače. Člen 22 Ustave zagotavlja, da sodišče v zadevi vsakogar odloči tako, kot sicer redno odloča v podobnih zadevah. Pritožnik, ki se le pavšalno sklicuje na obstoj uveljavljene sodne prakse, s tako posplošenimi navedbami zatrjevane kršitve ne more utemeljiti.
8. Ustavnopravno relevantni bi lahko bili očitki pritožnika, da so izpodbijane sodbe brez razumne pravne obrazložitve ter da Vrhovno sodišče ni odgovorilo na navedbe pritožnika in njegovega zagovornika v zahtevi za varstvo zakonitosti.
Obrazložena sodna odločba je namreč bistveni del poštenega sodnega postopka, ki ga zagotavlja 22. člen Ustave. Iz te ustavne določbe izhaja tudi dolžnost sodišča, da se seznani z navedbami strank, prouči njihovo dopustnost in pravno relevantnost ter se do njih, če so za odločitev bistvene in niso očitno neutemeljene, v obrazložitvi svoje odločbe opredeli. Pri tem ni vedno nujno, da se sodišče do navedb stranke opredeli izrecno, temveč zadostuje, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve. Navedena procesna jamstva so v okviru 22. in ne 25. člena Ustave, kot to napačno zatrjuje pritožnik, stranki zagotovljena tudi v postopku odločanja o zahtevi za varstvo zakonitosti pred Vrhovnim sodiščem. Vendar pa ni treba, da bi bila obrazložitev sodbe Vrhovnega sodišča, kadar se to strinja z razlogi iz izpodbijanih sodb, tako široka kot obrazložitev sodb prvo in drugostopenjskega sodišča.
9. Okrožno sodišče je v izpodbijani sodbi pojasnilo, na podlagi katerih izvedenih dokazov je ugotovilo, da je prav pritožnik in ne kdo drug storilec kaznivega dejanja ter da je zanj tudi kazensko odgovoren. Ocenilo je tudi, zakaj določenih dejstev in dokazov, ob vsebinski oceni pritožnikovega zagovora, ki ga je glede obstoja premoženja ali terjatev večkrat spreminjal, ni mogoče šteti za odločilna relevantna.
Višje sodišče je tako ugotovitev in dokazno oceno Okrožnega sodišča v celoti sprejelo in ocenilo za pravilno. Samo je tudi utemeljilo in pojasnilo, zakaj je nesporna ugotovitev, da je kredite najemal pritožnik bodisi neposredno bodisi s posredovanjem D. Z. in da je prav on dolžnik. Vrhovno sodišče se je v izpodbijani sodbi sklicevalo na dejanske ugotovitve prvostopenjskega sodišča. S takimi navedbami so sodišča svoje odločitve dovolj jasno in izčrpno obrazložila ter jih podprla z argumenti, ki so glede na načelo proste presoje dokazov in glede na pravila interpretacije pravnih norm mogoči. Pritožnik v ustavni pritožbi še zatrjuje, da se Vrhovno sodišče ni opredelilo do navedb, ki jih je uveljavljal v zahtevi za varstvo zakonitosti, vendar pri tem ne navede, do katerih navedb se Vrhovno sodišče ni opredelilo. S takimi pavšalnimi očitki pa pritožnik zatrjevane kršitve 22. člena Ustave ni izkazal. Zgolj to, da je bil izid kazenskega postopka zanj neugoden in da mu je bila izrečena obsodilna sodba, še ne pomeni, da so sodišča odločala pristransko, kar bi sicer lahko pomenilo kršitev 22. oziroma 23. člena Ustave. Pritožnik pa zgolj s pavšalnimi navedbami, da so sodišča odločala pristransko, zatrjevane kršitve prvega odstavka 23. člena Ustave tudi ni izkazal.
10. Prvi odstavek 28. člena Ustave določa, da ne sme biti nihče kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. Določba med drugim pomeni, da morajo biti v opisu dejanja, očitanega pritožniku, vsebovani vsi znaki kaznivega dejanja, ki jih določa zakon. Vsebina pritožnikovega očitka pa ni v tem. Pritožnik ne zatrjuje, da bi v opisu manjkal kateri izmed znakov kaznivega dejanja, za katerega je bil pravnomočno obsojen. Izpodbija le pravilnost ugotovitve sodišča, da pritožnik ni tisti, ki je storil kaznivo dejanje. To je stvar ugotovitve dejanskega stanja in dokazne ocene pristojnih sodišč, ki ne more biti sama po sebi predmet presoje pred Ustavnim sodiščem. Kot je bilo že navedeno je dokazna ocena in presoja v izpodbijanih sodbah obrazložena in ji kot taki ni mogoče odreči razumne presoje (glej 9. točko obrazložitve tega sklepa).
11. Po določbi druge alineje 29. člena Ustave je vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljena pravica, da se mu sodi v njegovi navzočnosti in da se brani sam ali z zagovornikom. Eno od jamstev obdolženca v kazenskem postopku je tudi pravica do sojenja v navzočnosti.
Ker predstavlja sojenje v nenavzočnosti izjemo od splošnega pravila, jo je treba razlagati ozko, restriktivno, z ozirom na konkretne okoliščine posameznega primera. V konkretnem primeru je imelo sodišče za ukrep oziroma odločitev o tem, da bo opravilo glavno obravnavo v nenavzočnosti pritožnika, podlago v tretjem odstavku 307. člena ZKP.[1] Glede na okoliščine konkretnega primera (kot so npr. novo sojenje, v zvezi z naravo kaznivega dejanja opravljen in izpeljan dokazni postopek, ravnanje pritožnika in njegovega zagovornika) tak ukrep ni bil sporen z vidika jamstev, ki jih zagotavljata 22. in 29. člen Ustave. Še posebej pa ga utemeljuje skrbno opravljeno tehtanje okoliščin, z natančno opisano kronologiji dogodkov (stran 6-8 obrazložitve prvostopenjske sodbe), ki jo je v izpodbijani sodbi potrdilo tudi Vrhovno sodišče. Ukrep tudi ni prekomerno posegel v pritožnikovo pravico do obrambe, saj mu je sodišče zaradi neaktivnosti njegovega zagovornika po pooblastilu, ki je bil na glavno obravnavo vabljen, postavilo zagovornika po uradni dolžnosti (ta je pritožnika tudi že zastopal od 17. 11. 1998 do 13. 1. 1998), ki je bil na glavni obravnavi dne 30. 10. 2000 navzoč.
12. Po določbi tretje alineje 29. člena Ustave je vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja ob popolni enakopravnosti zagotovljena pravica do izvajanja dokazov v njegovo korist.
Navedena pravica naj bi bila pritožniku kršena, ker je sodišče zavrnilo njegov predlog za izvedenca finančne stroke, hkrati pa mu ni dopustilo, da bi z "dostopnimi dokazi" dokazal, da ni nič dolžan in da kot fizična oseba ni najemal kreditov.
Sodišče glede na načelo proste presoje dokazov samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. Pri tem mora po instrukcijski maksimi skrbeti, da se zadeva vsestransko razčisti, da se dožene celotna resnica o stvari, sme pa odvrniti tisto, kar bi zavlačevalo postopek, ne da bi koristilo razjasnitvi stvari. Ne glede na to, da sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba, pa mora po ustaljeni ustavnosodni presoji izvesti dokaz, ki je materialnopravno relevanten in za katerega je obramba utemeljila potrebno stopnjo verjetnost obstoja in pravne relevantnosti. Sodišče ne sme zavrniti izvedbe predlaganih dokazov, razen če je očitno, da niso pomembni za odločitev, ali če bi bilo nadaljnje izvajanje zaradi jasnosti zadeve odveč. Pritožnik sodiščem očita predvsem zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja. V takšno presojo se Ustavno sodišče spusti le, če bi šlo hkrati za kršitev človekove pravice. Obravnavan primer ni tak. Iz izpodbijanih sodb je razvidno, da je sodišče prve stopnje ta dokazni predlog zavrnilo z obrazložitvijo, da iz spisovnih podatkov in nekaterih izjav izhaja, da finančno stanje obtoženčevih podjetij ni bilo urejeno, da so se finančna sredstva pretakala tudi mimo žiro računa, zlasti pa izvedenec ne bi mogel pridobiti drugih podatkov, ki bi lahko natančneje razkrili uspeh ali neuspeh njegovega poslovanja v Nemčiji.
Takšni oceni je pritrdilo tudi Višje sodišče, ki je v okviru pritožbenih navedb na navedeni očitek pritožniku odgovorilo in tudi samo ocenilo, zakaj takšnemu dokaznemu predlogu ni bilo treba ugoditi (stran 5 in 6 obrazložitve drugostopenjske sodbe). Z navedenim vprašanjem se je pri presoji zahteve za varstvo zakonitosti ukvarjalo tudi Vrhovno sodišče, ki je pojasnilo, da obramba v novem sojenju ni predlagala postavitve izvedenca finančne stroke in da je ta predlog podala v prejšnjem sojenju. Ocenilo je, da pritožnik z navajanjem povsem novih dejstev uveljavlja predvsem vsebinsko spremembo dokaznega predloga in mu pojasnilo, da slednje pomeni izpodbijanje pravnomočno ugotovljenega dejanskega stanja, pri čemer za uveljavljanje kršitve pravic iz tretje alineje 29. člena Ustave več ne gre. Kot izhaja iz izpodbijanih sodb so sodišča svojo odločitev, da postavitev izvedenca finančne stroke zaradi jasnosti zadeve ni potrebna, tudi argumentirano obrazložila. Ker so sodišča s tem zadostila kriterijem ustavnosodne presoje, očitno niso kršila pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca. Kateri pa so tisti "dostopni dokazi", katerih izvedbo je pritožnik predlagal, pa jih sodišče ni hotelo obravnavati in se do njih opredeliti, pritožnik ne pojasni in zatrjevane kršitve v zvezi s tem ne izkaže.
13. Prav tako pritožnik ni z ničimer izkazal zatrjevanih kršitev 20. in 21. člena Ustave in jih Ustavno sodišče zato ni moglo presojati.
14. Ker z izpodbijanimi sodbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
15. Pritožnik je v ustavni pritožbi priglasil odvetniške stroške. V postopku pred Ustavnim sodiščem nosi vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače (prvi odstavek 34. člena ZUstS, ki se po 49. členu ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo). Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebni razlogi, ki jih pritožnik ne navaja. Ustavno sodišče je zato odločilo, kot izhaja iz 2. točke izreka.
C.
16. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena in 34. člena v zvezi z 49. členom ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer
Opomba:
[1]Po določbi tretjega odstavka 307. člena ZKP sme senat, če obtoženec ne pride na glavno obravnavo, kljub temu, da je bil v redu povabljen, odločiti, da se glavna obravnava opravi tudi v njegovi nenavzočnosti, če njegova navzočnost ni nujna, če je navzoč njegov zagovornik in če je bil pred tem že zaslišan.