Up-165/03
Natisni
Opravilna št.:
Up-165/03
Datum odločitve:
20. 9. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.165.03
Akt:
Ustavna pritožba Društva za okolje, družbo, naravo in zdravje A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. I Up 832/2002-3 z dne 17. 1. 2003 v zvezi s sodbo in sklepom Upravnega sodišča št. U 1291/2001-29 z dne 24. 4. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba Društva za okolje, družbo, naravo in zdravje A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. I Up 832/2002-3 z dne 17. 1. 2003 v zvezi s sodbo in sklepom Upravnega sodišča št. U 1291/2001-29 z dne 24. 4. 2002 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Člen 22 Ustave v povezavi s 23. členom Ustave določa, da je vsakomur zagotovljeno sodno varstvo njegovih pravic in ne pravic tretjih. Že iz Ustave torej izhaja, da ta pravica pripada le tistemu, ki je v postopku procesno legitimiran.
Namen procesne legitimacije je opredeliti prave stranke postopka oziroma določiti, kdo v konkretnem postopku sme nastopati kot tožnik. To je temeljna procesna predpostavka in pogoj za dopustnost meritorne odločitve v sodnem postopku. To je torej pravica do postopka in do meritorne odločitve. Ta pravica ni splošna, kot to zmotno meni pritožnik, ko se pavšalno sklicuje na pravico vsakogar do svobodnega združevanja (drugi odstavek 42. člena Ustave) in v zvezi s tem na varstvo pravic zasebnosti in osebnostnih pravic (35. člen Ustave) ter tudi na uresničevanje in omejevanje pravic (15. člen Ustave). Ta pravica ne pripada vsakomur, nasprotno, odvisna je od določenih, točno individualiziranih okoliščin, ki so predpostavke tožbe oziroma predpostavke pravice do tožbe. Če ta pogoj procesne narave ni izpolnjen, ni pravice do tožbe, tožba je nedopustna in sodišče v sporu meritorno ne odloča. Odločitev o tem, ali je pravica do tožbe obstaja ali ne, je torej odvisna izključno od procesnih razlogov in nima zveze z njeno materialnopravno utemeljenostjo. Ko je to procesno vprašanje rešeno, pa je vsebina meritorne odločitve odvisna izključno od materialnega prava. Zato so neutemeljeni očitki pritožnika, da bi morali sodišči njegove navedbe v tožbi oziroma pritožbi najprej obravnavati v sporu polne jurisdikcije in nanje odgovoriti, da bi lahko šele takrat odločili o njegovi aktivni tožbeni legitimaciji in sta zato kršili 6. člen EKČP.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).

5.3.26 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda združevanja (42).
Pravna podlaga:
Člen 15, 22, 23, 35, 42, Ustava [URS]

Člen 6, Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin [EKČP]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
2. 4. 2003
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23803
Up-165/03 - 5
20. 9. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe Društva za okolje, družbo, naravo in zdravje A., ki ga zastopa predsednik mag. B. B., na seji senata dne 31. avgusta 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba Društva za okolje, družbo, naravo in zdravje A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. I Up 832/2002-3 z dne 17. 1. 2003 v zvezi s sodbo in sklepom Upravnega sodišča št. U 1291/2001-29 z dne 24. 4. 2002 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Vrhovno in Upravno sodišče sta presodili, da pritožnik nima aktivne tožbene legitimacije. Upravno sodišče je z izpodbijano sodbo in sklepom zavrglo njegovo tožbo zoper odločbo Ministrstva za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano, s katero je to odpravilo delno odločbo Upravne enote Radovljica, izdano v postopku denacionalizacije, in odločilo o vračilu nepremičnin na območju Triglavskega narodnega parka Nadškofiji Ljubljana.
Vrhovno sodišče je z izpodbijanim sklepom zavrnilo pritožbo pritožnika zoper sklep Upravnega sodišča, njegovo pritožbo zoper sodbo pa zavrglo.
2. Pritožnik navaja, da je Vrhovno sodišče spregledalo, da je namen njegovega delovanja varstvo okolja in mu zato 15. člen Zakona o varstvu okolja (Uradni list RS, št. 32/93 in nasl. - v nadaljevanju ZVO) daje splošno aktivno legitimacijo za vlaganje tožb v primerih, ko meni, da so ogroženi
okoljevarstveni interesi (actio popularis). ZVO naj bi bil lex specialis, zato se 18. člen ZUS ne bi smel uporabiti. Vrhovno sodišče naj bi prvi odstavek 18. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 56/99 in nasl. - v nadaljevanju ZUS) razlagalo restriktivno, čeprav le zakon določa pravice subjektov (87. člen Ustave). Prav ZUS naj bi v 1. členu zagotavljal varstvo pravic in pravnih interesov zoper vse dokončne upravne akte (po sistemu splošne, generalne klavzule in ne varstva zoper nekatere upravne akte po sistemu pozitivne enumeracije). Ta zakon naj bi torej zagotavljal varstvo vsem, ki so nosilci pravic in obveznosti. Iz 157. člena Ustave naj bi enako izhajalo, da imajo organizacije široko pooblastilo za varstvo svojih pravic, obveznosti in pravnih koristi. Sodišči naj ne bi upoštevali, da ni treba, da je z upravnim aktom kršena pravica, temveč zadošča kršitev "na zakon oprte neposredne koristi". Zaradi spornih odločitev naj bi mu bila omejena dostopnost, pregledovanje, meritve in druga dela na varovanem območju, zato je stališče sodišč, da njegov pravni interes ni v ničemer prizadet, neutemeljeno. Za vložitev tožbe naj ne bi bilo treba, da je korist materialne narave, saj je lahko "idealna". Na področju varstva okolja naj bi takšno korist predstavljalo varstvo zoper ogrožanje okolja, ker to prizadene tudi posameznike. V 72. členu Ustava vsakomur zagotavlja pravico do zdravega življenjskega okolja, kar vključuje uporabo pravnih sredstev. To najširše pooblastilo za varstvo okolja in naravnih dobrin naj ne bi bilo mogoče omejevati s sodno odločbo. Fizične osebe naj bi se združevale z namenom, da branijo svoje pravice (42. člen Ustave). Ustava v 35. členu zagotavlja nedotakljivost človekove telesne in duševne celovitosti in z ukrepi zoper varstvo okolja in narave naj bi se lahko posegalo v to pravico. Društvu kot civilni družbi bi bilo treba zagotavljati enako varstvo proti odločitvam državnih organov (22. člen Ustave) in še posebej sodno varstvo (23. člen Ustave). Omejevanje njegovih pravic bi smelo temeljiti le na 15. členu Ustave. Sodišče ne bi smelo zaključiti, da njegov pravni interes ni prizadet, ne da bi odločalo v sporu polne jurisdikcije. Vrhovno in Upravno sodišče naj bi zato kršili načelo delitve oblasti (3. člen Ustave). Za denacionalizacijo premoženja v spornem postopku naj bi bilo pomembno, da je stališče Upravnega sodišča glede prepovedi odtujitve spomenikov napačno, saj iz 51. člena Zakona o naravni in kulturni dediščini (Uradni list RS, št. 1/81 in nasl. - v nadaljevanju ZVNKD) izhaja, da je veljala prepoved njihove odtujitve že pred sprejemom Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 in nasl. - v nadaljevanju ZDen) in ni bila uveljavljena šele z Zakonom o ohranjanju narave (Uradni list RS, št. 56/99 in nasl. - v nadaljevanju ZON). Sodišči naj ne bi odgovorili tudi na njegove navedbe o kršitvah drugih predpisov pri odločanju o denacionalizaciji premoženja, čeprav ju je opozoril na odprta vprašanja posegov v javno dobro (ceste, vode) in naravne znamenitosti. Država naj bi ta vprašanja spregledala, saj dejansko stanje v postopku ni bilo ugotovljeno. Upravno sodišče bi bilo dolžno izvesti glavno obravnavo. Ker sta se sodišči pri odločanju o denacionalizaciji premoženja omejili na pravna vprašanja, sta kršili 6. člen Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP).
B.
3. Ob obravnavi te ustavne pritožbe je treba upoštevati, da se sodišči v obravnavani zadevi nista spuščali v dejanska ali materialnopravna vprašanja glede pritožnikovih navedb v tožbi oziroma pritožbi. Odločitvi sodišč temeljita na procesnopravni predpostavki odločanja, to je na aktivni tožbeni legitimaciji.
Tudi Ustavno sodišče se mora zato omejiti na ta vidik. Pri tem je treba upoštevati, da v skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče v postopku ustavne pritožbe preizkuša le, ali so bile z izpodbijanima sodnima odločbama kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Ker 3. člen Ustave ne vsebuje človekovih pravic in temeljnih svoboščin, temveč temeljno ustavno načelo, se nanj za utemeljevanje ustavne pritožbe ni mogoče sklicevati. Prav tako se za utemeljevanje ustavne pritožbe ni mogoče sklicevati na 87. člen Ustave, ki določa zakonsko pristojnost Državnega zbora. Tudi 157. člen Ustave ne ureja človekovih pravic in temeljnih svoboščin, zato se pritožnik v ustavni pritožbi nanj ne more sklicevati.
4. Člena 22 in 23 Ustave določata, da je vsakomur zagotovljeno sodno varstvo njegovih pravic in ne pravic tretjih. Upravno in Vrhovno sodišče sta v izpodbijanih odločbah pojasnili, da to temeljno procesno predpostavko ureja prvi odstavek 18. člena ZUS in pritožnik v tem konkretnem sporu ni izkazal za verjetno, da je z izpodbijanim aktom, s katerim se odloča o vzpostavitvi lastninske pravice na podržavljenih
nepremičninah, kršena kakšna njegova pravica ali na zakon oprta neposredna korist. Iz stališča sodišč torej izhaja, da ta pravica ni splošna in ne pripada vsakomur, nasprotno, odvisna je od določenih, točno individualiziranih okoliščin, ki so predpostavke tožbe oziroma predpostavke pravice do tožbe. Takšna razlaga prvega odstavka 18. člena ZUS ni v nasprotju z 22. in s 23. členom Ustave. Okoliščina, da pritožnik aktivno tožbeno legitimacijo razume drugače, ne pomeni kršitve katerekoli človekove pravice in temeljne svoboščine. Pritožnik se zato neutemeljeno sklicuje na pravico vsakogar do svobodnega združevanja (drugi odstavek 42. člena Ustave) in v zvezi s tem na varstvo pravic zasebnosti in osebnostnih pravic (35. člen Ustave) ter na uresničevanje in omejevanje pravic (15. člen Ustave). Če obravnavani pogoj procesne narave ni izpolnjen, ni pravice do tožbe, tožba je nedopustna in sodišče v sporu meritorno ne odloča. Zato je neutemeljena trditev pritožnika, da bi morali sodišči njegove navedbe v tožbi oziroma pritožbi obravnavati v sporu polne jurisdikcije in nanje odgovoriti, ker bi šele na tak način lahko odločili o njegovi aktivni tožbeni legitimaciji, in da sta zato kršili 6. člen EKČP.
5. Neutemeljen je tudi očitek, da bi mu morali sodišči priznati aktivno tožbeno legitimacijo na podlagi 15. člena ZVO. Citirana določba ZVO je določala kriterije, ki so omejevali t. i. popularno tožbo (actio popularis). Vložila se je le v primerih, če je zaradi posega v okolje grozila ali če se je z njim že povzročala neposredna nevarnost za okolje, kritična obremenitev okolja ali poškodba okolja ali če bi poseg povzročil neposredno nevarnost za življenje in zdravje ljudi. Takšnih primerov pa pritožnik ne zatrjuje. Vrhovno sodišče mu je pojasnilo, da je s splošnim sklicevanjem na varstvo okolja uveljavljal le svoje dejanske interese pri uresničevanju ciljev društva.
6. Ustavno sodišče je že opredelilo pravico do zdravega življenjskega okolja (72. člen Ustave) kot pravico, ki uživa enako varstvo kot pravice, navedene v poglavju o človekovih pravicah (sklep št. Up-88/94 z dne 31. 5. 1996, OdlUS 5, 201).
Vendar pritožnik z navedbami v ustavni pritožbi njene kršitve ni izkazal, saj poseg vanjo utemeljuje zgolj s stališčem, da ima splošno aktivno legitimacijo v postopkih s področja varstva okolja.
7. Ker torej z izpodbijanima sodnima odločbama očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
8. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko.
Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan