Up-814/03
Natisni
Opravilna št.:
Up-814/03
Datum odločitve:
16. 11. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.814.03
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Up 19/2000-5 z dne 22. 10. 2003 v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča št. U 693/97-8 z dne 31. 5. 2000 in Odlokom Državnega zbora o razrešitvi okrožnega državnega tožilca na Okrožnem državnem tožilstvu v Kopru, št. 700-06/89-3/6 z dne 26. 3. 1997 (Uradni list RS, št. 19/97)
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Up 19/2000-5 z dne 22. 10. 2003 v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča št. U 693/97-8 z dne 31. 5. 2000 in Odlokom Državnega zbora o razrešitvi okrožnega državnega tožilca na Okrožnem državnem tožilstvu v Kopru, št. 700-06/89-3/6 z dne 26. 3. 1997 (Uradni list RS, št. 19/97) se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker je bil pritožnik ustrezno seznanjen z vsebinskimi razlogi za razrešitev in mu je bila v postopku dana možnost izjaviti se o dejstvih in okoliščinah, bistvenih za odločitev, mu pravica do učinkovitega pravnega sredstva očitno ni bila kršena, zagotovljena pa so mu bila tudi procesna jamstva iz 22. člena Ustave.
Iz pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave izhaja obveznost pritožbenega sodišča, da pritožbo, če je dopustna, vsebinsko obravnava ter da se opredeli do bistvenih pritožbenih navedb. Vendar pa ni nujno, da je odgovor na navedbo stranke vedno izrecen, saj je v določenih primerih tudi iz drugih navedb v obrazložitvi razvidno, da se je sodišče seznanilo z argumenti stranke in da jih je obravnavalo.
Iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave med drugim izhaja, da sodišče ne sme samovoljno (to je brez razumne pravne obrazložitve) odstopiti od uveljavljene in enotne sodne prakse. Pritožnik ni izkazal, da bi bila ta zahteva v obravnavani zadevi prekršena, saj je priložil le eno sodbo Vrhovnega sodišča, kar pa enotne in uveljavljene sodne prakse še ne izkazuje.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).

1.4.52.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Izčrpanje pravnih sredstev.

1.5.51.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrženje.
Pravna podlaga:
Člen 22, 23, 25, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, 55.1.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
22. 12. 2003
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US24041
Up-814/03 - 18
16. 11. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 26. 10. 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Up 19/2000-5 z dne 22. 10. 2003 v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča št. U 693/97-8 z dne 31. 5. 2000 in Odlokom Državnega zbora o razrešitvi okrožnega državnega tožilca na Okrožnem državnem tožilstvu v Kopru, št. 700-06/89-3/6 z dne 26. 3. 1997 (Uradni list RS, št. 19/97) se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnik vlaga ustavno pritožbo zoper sodbo Vrhovnega sodišča o zavrnitvi pritožbe zoper sodbo, s katero je Vrhovno sodišče na prvi stopnji zavrnilo tožbo, vloženo zoper Odlok Državnega zbora o razrešitvi pritožnika s funkcije okrožnega državnega tožilca na Okrožnem državnem tožilstvu v Kopru (v nadaljevanju Odlok).
2. Pritožnik zatrjuje kršitev 2., 14., 22., 23., 25. in 153. člena Ustave. Navaja, da izpodbijani odlok, ki posega v njegove pravice (prenehanje delovnega razmerja), nima niti obrazložitve niti pravnega pouka. Ker niti v obvestilu o razrešitvi, ki mu ga je poslal Državni zbor, niti v Odloku niso navedeni razlogi, zakaj je bil razrešen s funkcije okrožnega državnega tožilca, naj bi mu bila odvzeta možnost, da v upravnem sporu taki odločitvi utemeljeno in uspešno ugovarja, in s tem kršena pravica do učinkovitega pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Pritožnik navaja, da v Zakonu o javnem tožilstvu (Uradni list SRS, št. 10/77 in nasl. - v nadaljevanju ZJT) ni navedeno, kdo je pristojen za izvedbo postopka ugotavljanja hujše kršitve ugleda tožilske funkcije, niti po katerih pravilih se ta postopek lahko izvede.
Poudarja, da se po določbah Zakona o državnem tožilstvu (Uradni list RS, št. 64/97 in nasl. - v nadaljevanju ZDT) taka kršitev ugotavlja v disciplinskem postopku. Na podlagi določbe 39. člena ZJT in glede na ureditev v ZDT pritožnik meni, da bi moral biti postopek ugotavljanja obstoja kršitve po 37. členu ZJT izveden, še preden je generalni državni tožilec podal Državnemu zboru predlog za razrešitev. Na seji Komisije za volitve, imenovanja in administrativne zadeve v Državnem zboru (v nadaljevanju KVIAZ) naj bi mu bila sicer dana možnost, da se o predlogu generalnega državnega tožilca izjavi, vendar KVIAZ ni izvedel postopka, v katerem bi bil ugotovljen obstoj razloga za razrešitev, niti o tem ni izdal odločbe, zoper katero bi imel pravico do pritožbe, kar naj bi izhajalo iz tega, da po pritožnikovem mnenju KVIAZ glede na določbe Poslovnika Državnega zbora (Uradni list RS, št. 40/93 in nasl. - v nadaljevanju PoDZ) ni imel pristojnosti za izvedbo postopka po 37. členu ZJT. Ker je Državni zbor sprejel izpodbijani odlok, ne da bi pristojni organ po vnaprej določenem postopku in pravilih izvedel postopek ugotavljanja razloga za razrešitev, naj bi bili kršeni določbi 2. in 153. člena Ustave, saj posamični akt in dejanje državnega organa nista temeljila na zakonu ali na zakonitem predpisu. Če Ustavno sodišče šteje, da je KVIAZ postopek ugotavljanja obstoja razloga za razrešitev opravil, pritožnik podrejeno uveljavlja kršitev 25. člena Ustave, ker mu ugotovitev KVIAZ ni bila posredovana tako, da bi zoper njo lahko uveljavljal sodno varstvo. Kršitev 23. člena Ustave pritožnik utemeljuje z dolgotrajnostjo postopka pred Vrhovnim sodiščem. Navaja, da je tožbo na Vrhovno sodišče vložil dne 25. 4. 1997, Vrhovno sodišče je o njej odločilo šele dne 31. 5. 2000, o pritožbi zoper zavrnitev tožbe pa šele dne 22. 10. 2003. Po pritožnikovem mnenju čas šestih let in pol, kolikor je Vrhovno sodišče potrebovalo za odločitev, upoštevajoč pri tem okoliščino, da mu je z izpodbijanim Odlokom prenehalo delovno razmerje, izkazuje kršitev pravice do sojenja v razumnem roku.
Poleg tega naj bi Vrhovno sodišče z dolgotrajnim odločanjem v njegovem primeru kršilo tudi pravico do enakega varstva pravic iz 22. člen Ustave, saj naj bi iz sodbe Vrhovnega sodišča št.
U 7/2002-14 z dne 11. 10. 2002 izhajalo, da je v podobnem primeru o tožbi tožnika odločilo v manj kot štirih mesecih.
Pritožnik sodišču očita tudi, da sploh ni vsebinsko odločalo oziroma da ni odgovorilo na njegove očitke o nezakonitosti postopka razrešitve. S tem naj bi bili kršeni določbi 23. in 25 člena Ustave. Zatrjuje tudi, da mu ni bilo zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem (22. člen Ustave), in se pri tem zopet sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča št. U 7002-14 z dne 11. 10. 2002, s katero naj bi to v podobnem primeru odločilo drugače kot v obravnavani zadevi.
B.
3. Ustavno sodišče v postopku ustavne pritožbe ni instanca sodiščem, ki odločajo v upravnem sporu, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotovitvi dejanskega stanja in pri uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s prvim odstavkom 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijane sodne odločbe preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njimi kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. Ker 2. in 153. člen Ustave ne urejata človekovih pravic in temeljnih svoboščin, se nanju za utemeljevanje ustavne pritožbe ni mogoče sklicevati. Pritožnik sicer zatrjuje kršitev človekovih pravic iz 14., 22., 23. in 25. člena Ustave, vendar teh kršitev z navedbami v ustavni pritožbi ne izkaže.
4. Pristojnost Ustavnega sodišča tudi ni, da se izreka o tem, katera izmed obeh interpretacij zakona je pravilna in zakonita - ali tista, ki sta jo glede postopka ugotavljanja razloga za razrešitev v primeru hujše kršitve ugleda funkcije zavzeli sodišči (da lahko postopek ugotavljanja razloga za razrešitev po 37. členu ZJT opravi tudi KVIAZ), ali tista, za katero se v ustavni pritožbi zavzema pritožnik (da KVIAZ ni pristojen in bi moral biti postopek ugotavljanja obstoja kršitve po 37. členu ZJT izveden, še preden je generalni državni tožilec podal Državnemu zboru predlog za razrešitev). Pristojnost Ustavnega sodišča je zgolj zagotoviti, da sodišča zakonov ne bodo razlagala na način, ki bi bil nezdružljiv s kakšno človekovo pravico ali temeljno svoboščino. To pomeni, da bi Ustavno sodišče v odločitev sodišča lahko poseglo le v primeru, če bi ugotovilo, da za pritožnika sporna rešitev ni združljiva s kakšno človekovo pravico ali temeljno svoboščino.
5. Predmet obravnavane zadeve je odločitev Državnega zbora, da se pritožnik razreši s funkcije okrožnega državnega tožilca, ker je storil hujšo kršitev ugleda funkcije, ki jo opravlja.[1] V skladu z drugim odstavkom 79. člena ZDT[2] so se v pritožnikovem primeru za razrešitev uporabljale določbe ZJT. Po določbi 37. člena ZJT je o razrešitvi javnega tožilca ali namestnika javnega tožilca zaradi hujše kršitve dolžnosti oziroma ugleda funkcije, ki jo opravlja, mogoče odločiti samo, če je bil poprej opravljen postopek za ugotovitev razloga za razrešitev in če je bilo v tem postopku javnemu tožilcu oziroma namestniku javnega tožilca omogočeno, da se izjavi o predlogu za razrešitev. V obravnavanem primeru je Javni tožilec Republike Slovenije dne 29. 10. 1993 Državnemu zboru v skladu z drugim odstavkom 35. člena v zvezi s peto alinejo 33. člena ZJT predlagal razrešitev pritožnika. Na podlagi mnenja Sekretariata za zakonodajo in pravne zadeve Državnega zbora z dne 14. 12. 1993 je KVIAZ zavzel stališče, da se postopek po 37. členu ZJT (ugotavljanja razloga za razrešitev in možnost tožilca, da se izjavi o predlogu za razrešitev) izvede pred KVIAZ. Tako stališče je bilo potrjeno tudi v izpodbijanih sodbah.
6. Pritožnik zatrjuje, da mu je bila kršena pravica do učinkovitega pravnega sredstva iz 25. člena Ustave, ker mu ugotovitev KVIAZ-a ni bila posredovana tako, da bi zoper njo lahko uveljavljal sodno varstvo. Ker niti v obvestilu o razrešitvi, ki mu ga je poslal Državni zbor, niti v Odloku niso navedeni razlogi, zakaj je bil razrešen s funkcije okrožnega državnega tožilca, naj bi mu bila odvzeta možnost, da v upravnem sporu taki odločitvi utemeljeno in uspešno ugovarja, kar tudi predstavlja kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Očitki pritožnika niso utemeljeni. Okoliščina, da se po veljavnem ZDT obstoj kršitev ugotavlja najprej v disciplinskem postopku, v katerem je zagotovljena pritožba, sama po sebi ne izkazuje kršitve 25. člena Ustave v konkretnem primeru. Ustava v 25. členu določa, da je vsakomur zagotovljena pravica do pritožbe ali drugega pravnega sredstva proti odločbam sodišč in drugih državnih organov, organov lokalnih skupnosti in nosilcev javnih pooblastil, s katerimi ti odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. V obravnavanem primeru o razrešitvi javnega tožilca dokončno odloča Državni zbor, KVIAZ je le delovno telo Državnega zbora, ki predlog generalnega javnega tožilca za razrešitev obravnava in svoje stališče glede obstoja razlogov za razrešitev nato posreduje Državnemu zboru. Zato očitek pritožnika, da mu je bil kršen 25. člen Ustave, ker KVIAZ v postopku ugotavljanja obstoja razlogov za razrešitev ni izdal odločbe, zaradi česar ni imel možnosti pritožbe zoper njegovo odločitev, ni utemeljen.
7. Po ustaljeni ustavnosodni praksi je pravica do učinkovitega pravnega sredstva zagotovljena, če je pravni akt, ki se izpodbija, obrazložen tako, da lahko pritožnik izpodbija vsebinske razloge odločitve. Če je obrazložitev pomanjkljiva, so lahko zagotovljena pravna sredstva le navidezna. Stopnja podrobnosti, s katero mora biti obrazložena odločba, je zato določena s tistim, kar zahteva učinkovito pravno sredstvo zoper odločbo v vsakem posameznem primeru. V obravnavanem primeru pritožnik očita neobrazloženost Odloku, vendar upoštevajoč naravo in posebnosti spora o razrešitvi,v katerem na prvi stopnji odloča Državni zbor, s tem, da Odlok o razrešitvi ni obrazložen, samo po sebi ni nič narobe. Stališče Vrhovnega sodišča, da gre za splošni pravni akt, je sicer očitno napačno, vendar v konkretnem primeru zaradi tega niso bile kršene kakšne človekove pravice in temeljne svoboščine.
Da pa bi bilo zadoščeno ustavnim jamstvom iz 25. člena Ustave, bi moral biti v obravnavanem primeru ustrezno obrazložen predlog generalnega javnega tožilca, pritožnik pa bi seveda moral biti z njim seznanjen. Iz gradiva Državnega zbora v zvezi z razrešitvijo pritožnika izhaja, da je bil pritožnik seznanjen s predlogom Javnega tožilca Republike Slovenije z dne 29. 10. 1993 ter z dopolnitvami predloga dne 19. 1. 1994 in 1. 3. 1994.[3] Po oceni Ustavnega sodišča so iz obrazložitev predloga in gradiva za sejo KVIAZ razvidna odločilna dejstva in okoliščine, pomembne za odločitev (opis konkretnih očitanih ravnanj, listine, na katerih temeljijo navedbe - ovadbe, sklep o preiskavi...). Ne drži navedba pritožnika, da KVIAZ ni sprejel ugotovitve o obstoju razlogov za razrešitev. V poročilu KVIAZ z dne 11. 3. 1997 je navedeno, da šteje KVIAZ predlog Javnega tožilca Republike Slovenije za utemeljen, saj je po njenem mnenju potrebno upoštevati, da je ravnanje pritožnika, ki je po predlogu Javnega tožilca Republike Slovenije razlog za njegovo razrešitev, identično z dejanji, ki so bila predmet kazenskega postopka ter je (sicer samo v enem primeru) pravnomočno končan z obsodilno sodbo, s čimer je podana kršitev ugleda funkcije državnega tožilca.
Pritožnik je prisostvoval tako prvi kot drugi seji KVIAZ-a, na katerih je bil obravnavan predlog za njegovo razrešitev, v obeh primerih je tudi izkoristil možnost, da se o predlogu izjavi in predstavi svoja stališča, tako glede obstoja razlogov za razrešitev, kot glede pravne podlage za razrešitev. Ker iz navedenega izhaja, da je bil pritožnik ustrezno seznanjen z vsebinskimi razlogi za razrešitev in da mu je bila v postopku dana možnost izjaviti se o dejstvih in okoliščinah, bistvenih za odločitev, pritožniku pravica do učinkovitega pravnega sredstva iz 25. člena Ustave očitno ni bila kršena, zagotovljena pa so mu bila tudi procesna jamstva iz 22. člena Ustave. Če je menil, da razlogi za razrešitev, s katerimi se je KVIAZ strinjal, ne obstajajo ali da so neutemeljeni, pa bi to lahko uveljavljal v upravnem sporu.
8. Pritožnik v ustavni pritožbi Vrhovnemu sodišču druge stopnje očita, da ni vsebinsko odločalo oziroma da ni odgovorilo na njegove očitke o nezakonitosti postopka razrešitve, s čimer naj bi bili kršeni določbi 23. in 25 člena Ustave. Iz navedenega razloga pritožniku z izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča ni mogla biti kršena pravica do sodnega varstva (prvi odstavek 23. člena Ustave). Ta pravica je ustavno procesno jamstvo, ki zagotavlja pravico do meritorne odločitve, do takšne odločitve pa je v obravnavani zadevi prišlo. Lahko pa bi bila kršena ustavna pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave, iz katere izhaja obveznost pritožbenega sodišča, da pritožbo, če je dopustna, vsebinsko obravnava ter da se opredeli do bistvenih pritožbenih navedb.
Vendar pa ni nujno, da je odgovor na navedbo stranke vedno izrecen, saj je v določenih primerih tudi iz drugih navedb v obrazložitvi razvidno, da se je sodišče seznanilo z argumenti stranke in da jih je obravnavalo (tako Ustavno sodišče tudi v odločbi št. Up-373/97 z dne 22. 2. 2001, Uradni list RS, št. 17/2001 in OdlUS X,109). Po presoji Ustavnega sodišča je Vrhovno sodišče s tem, ko je navedlo, da je bil KVIAZ na podlagi določb ZJT in PoDZ pristojen za izvedbo ugotovitve obstoja razrešitvenega razloga po 37. členu ZJT, posredno odgovorilo na očitek o nezakonitosti postopka razrešitve v Državnem zboru. Zgolj okoliščina, da se pritožnik s tem stališčem ne strinja, pa za utemeljitev kršitve 25. člena Ustave ne zadostuje.
9. Pritožnik Vrhovnemu sodišču očita tudi, da je v podobnem primeru (sodba Vrhovnega sodišča št. U 7/2002-14 z dne 11. 10. 2002) odločilo drugače kot v obravnavani zadevi. Iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave med drugim izhaja, da sodišče ne sme samovoljno (to je brez razumne pravne obrazložitve) odstopiti od uveljavljene in enotne sodne prakse. Pritožnik ni izkazal, da bi bila ta zahteva v obravnavani zadevi prekršena. Pritožnik namreč prilaga le eno sodbo Vrhovnega sodišča, kar pa enotne in uveljavljene sodne prakse še ne izkazuje.
10. Pritožnik zatrjuje tudi, da mu je bila v upravnem sporu kršena pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Ta del ustavne pritožbe je Ustavno sodišče izločilo in jo bo obravnavalo posebej, pod opr. št. Up-720/04.
11. Ker z izpodbijanimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi druge alineje prvega odstavka 55. člena in prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS ter tretje alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 - popr.) v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko.
Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča, razen sodniku Fišerju, sodniku Ribičiču in sodniku Tratniku, ki so bili izločeni. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan
Opombe:
[1]V peti alineji 33. člena ZJT je določeno, da se Javni tožilec ali namestnik javnega tožilca razreši pred potekom časa, za katerega je bil imenovan, če se ugotovi, da je storil hujšo kršitev dolžnosti oziroma ugleda funkcije, ki jo opravlja, ali če je s svojim delom pokazal, da je ni sposoben opravljati.
[2]ZDT v prvem odstavku 79. člena določa, da ZJT s 1. 1. 1995 preneha veljati. V drugem odstavku 79. člena ZDT pa je določeno, da se, ne glede na določbo prvega odstavka, za državne tožilce, ki po določbi prvega in drugega odstavka 8. člena Ustavnega zakona za izvedbo Ustave Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 33/91 in št. 21/94) nadaljujejo mandat, uporabljajo določbe ZJT, ki se nanašajo na razrešitev javnega tožilca in njegovih namestnikov.
[3]To potrjujejo tudi njegove navedbe v pritožbi zoper sodbo Vrhovnega sodišča prve stopnje, iz katerih izhaja, da je skupaj z vabilom na sejo KVIAZ-a dobil tudi gradivo za sejo.