Up-404/01
Natisni
Opravilna št.:
Up-404/01
Datum odločitve:
19. 2. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.404.01
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Celju št. Cp 1509/2000 z dne 12. 7. 2001
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Celju št. Cp 1509/2000 z dne 12. 7. 2001 se razveljavi in se zadeva vrne Višjemu sodišču v Celju v novo sojenje.
Evidenčni stavek:
Iz 22. člena Ustave izhaja, da ima upoštevanje uveljavljene in enotne sodne prakse (za takšno pa gre praviloma tudi v primeru, ko glede določenega vprašanja obstoja pravno mnenje Vrhovnega sodišča) določen ustavnopravni pomen. To pa ne pomeni, da bi bila vezanost na pravno mnenje Vrhovnega sodišča absolutna. Sodišče namreč ne sme brez utemeljenih razlogov odstopiti od uveljavljene in enotne sodne prakse, lahko pa to stori v primeru, če tak odstop ustrezno pravno obrazloži.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.

1.5.51.2.4 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Začasno zadržanje izvršitve.

5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.

2.3.2 - Viri ustavnega prava - Tehnike presoje - Pojem ustavnosti, odvisen od določene razlage.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).
Pravna podlaga:
Člen 22, 23, Ustava [URS]

Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
1. 10. 2001
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US23124
Dokument v PDF obliki:
Up-404-01_Odl..pdf
132 KB
Prenesite datoteko
Up-404-01_Sklep.pdf
118 KB
Prenesite datoteko
Up-404/01-5
25.3.2002
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopajo B. B., C. C.-C. in Č. Č., odvetniki v Z., na seji senata dne 25. marca 2002
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Višjega sodišča v Celju št. Cp 1509/2000 z dne 12. 7. 2001 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Velenju št. P 541/99-24 z dne 15. 6. 2000 se sprejme v obravnavo.
2. Do končne odločitve Ustavnega sodišča se zadrži izvrševanje sodbe Višjega sodišča v Celju št. Cp 1509/2000 z dne 12. 7. 2001 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Velenju št. P 541/99-24 z dne 15. 6. 2000.
Obrazložitev
1. Pritožnik izpodbija sodbo, s katero mu je bilo v pravdnem postopku naloženo vračilo preveč plačanega zneska odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki jo je predhodno prejel na podlagi pravnomočne sodbe, revizijsko sodišče pa je nato prisojeni znesek odškodnine znižalo. Višje sodišče je, sklicujoč se na načelno pravno mnenje, sprejeto na občni seji Vrhovnega sodišča, odločilo, da se v primeru, ko je bilo plačilo opravljeno na podlagi pravnomočne sodbe, plačnik pa je nato uspel v postopku revizije, in nato zahteva vračilo (pre)plačanega zneska, oškodovanec več ne more uspešno sklicevati na določbo 216. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR). Po tej določbi ni mogoče zahtevati nazaj neutemeljeno plačanih zneskov odškodnine zaradi telesne poškodbe, prizadetega zdravja ali smrti, če so bili plačani poštenemu prejemniku.
2. V ustavni pritožbi pritožnik navaja, da se višje sodišče ne bi smelo sklicevati na načelno pravno mnenje, sprejeto na občni seji Vrhovnega sodišča, saj so sodišča po 125. členu Ustave vezana na Ustavo in zakon. Če pa sodišče že uporablja pravno mnenje na tak način, kot da bi šlo za zakon, potem bi moralo upoštevati tudi pravila o prepovedi retroaktivnosti. Meni, da bi se navedeno pravno mnenje lahko uporabljalo za razreševanje konkretnih primerov šele od dneva, ko je bilo objavljeno, ne pa tudi glede vračila odškodnin, ki so bile prisojene pred tem. S tem naj bi bil kršen 155. člen Ustave. Navaja, da sodišča uporabe 216. člena ZOR, ki je gramatikalno jasno, ne bi smela enostavno kar izključiti, pač pa bi ga moral, če ni ustrezen, spremeniti zakonodajalec. Meni, da sodišča niso pristojna za ukinitev zakona oziroma za odločitev, da je posamezno zakonsko nehalo veljati.
Prav tako naj bi bila odločitev sodišč po vsebini napačna, saj naj ne bi upoštevala, da gre pri 216. členu ZOR za izjemo od pravil vračanja po 210. členu ZOR. Ta izjema naj bi bila predpisana ne glede na dejstvo, ali je prišel oškodovanec do odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki mu je bila prisojena s pravnomočno sodbo tako, da mu je odgovorna oseba odškodnino nakazala sama, ali pa na podlagi izvršbe. Zakonodajalec naj ne bi imel namena ločiti poštene prejemnike glede na način pridobitve. Zatrjuje kršitev pravice do sodnega varstva po 23. členu Ustave in pravice do poštenega sojenja. Šlo naj bi tudi za kršitev 137. člena Ustave glede položaja odvetništva, saj naj bi odvetniki brez svoje krivde oškodovancem dali napačne pravne nasvete glede obveznosti vračila preveč plačane odškodnine. Pritožnik tudi predlaga, naj Ustavno sodišče do končne odločitve zadrži izvrševanje. Navaja, da bi mu z izvršitvijo izpodbijane sodbe lahko nastale težko popravljive škodljive posledice. Navaja, da je bil v pravdnem postopku oproščen plačila sodnih taks, da je njegovo finančno stanje slabo ter da mora s plačo preživljati ne le sebe, pač pa tudi družino.
3. Senat Ustavnega sodišča je odločil, da se ustavna pritožba sprejme v obravnavo. O njeni utemeljenosti bo odločilo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene pritožnikove človekove pravice ali temeljne svoboščine. akta.
5. Ta sklep je senat Ustavnega sodišča sprejel na podlagi prvega odstavka 54. člena in 58. člena ZUstS in na podlagi tretje alinee 52. člena Poslovnika Ustavnega sodišča v sestavi: predsednik dr. Lojze Ude ter člana Franc Testen in dr. Dragica Wedam-Lukić.
Predsednik senata
dr. Lojze Ude
Up-404/01
19. 2. 2004
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A. iz Ž., ki ga zastopajo B. B., C. C.-C. in Č. Č., odvetniki v Z., na seji dne 19. februarja 2004
odločilo:
Sodba Višjega sodišča v Celju št. Cp 1509/2000 z dne 12. 7. 2001 se razveljavi in se zadeva vrne Višjemu sodišču v Celju v novo sojenje.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnik izpodbija sodbo, s katero mu je bilo v pravdnem postopku naloženo vračilo preveč plačanega zneska odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki jo je predhodno prejel na podlagi pravnomočne sodbe, revizijsko sodišče pa je nato prisojeni znesek odškodnine znižalo. Višje sodišče je, sklicujoč se na načelno pravno mnenje, sprejeto na občni seji Vrhovnega sodišča dne 19. 12. 2000, odločilo, da se v primeru, ko je bilo plačilo opravljeno na podlagi pravnomočne sodbe, plačnik pa je nato uspel v postopku revizije, in nato zahteva vračilo (pre)plačanega zneska, oškodovanec ne more več uspešno sklicevati na določbo 216. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - v nadaljevanju ZOR). Po tej določbi ni mogoče zahtevati nazaj neutemeljeno plačanih zneskov odškodnine zaradi telesne poškodbe, prizadetega zdravja ali smrti, če so bili plačani poštenemu prejemniku.
2. V ustavni pritožbi pritožnik navaja, da se Višje sodišče ne bi smelo sklicevati na načelno pravno mnenje, sprejeto na občni seji Vrhovnega sodišča, saj so sodišča po 125. členu Ustave vezana na Ustavo in zakon. Če pa sodišče že uporablja pravno mnenje na tak način, kot da bi šlo za zakon, potem bi moralo upoštevati tudi pravila o prepovedi retroaktivnosti. Meni, da bi se navedeno pravno mnenje lahko uporabljalo za razreševanje konkretnih primerov šele od dneva, ko je bilo objavljeno, ne pa tudi glede vračila odškodnin, ki so bile prisojene pred tem. S tem naj bi bil kršen 155. člen Ustave. Navaja, da sodišča uporabe 216. člena ZOR, ki je gramatikalno jasen, ne bi smela enostavno kar izključiti, pač pa bi ga moral, če ni ustrezen, spremeniti zakonodajalec. Meni, da sodišča niso pristojna za "ukinitev" zakona oziroma za odločitev, da je posamezna zakonska določba nehala veljati. Prav tako naj bi bila odločitev sodišč po vsebini napačna, saj naj ne bi upoštevala, da gre pri 216. členu ZOR za izjemo od pravil vračanja po 210. členu ZOR. Ta izjema naj bi bila predpisana ne glede na dejstvo, ali je prišel oškodovanec do odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki mu je bila prisojena s pravnomočno sodbo tako, da mu je odgovorna oseba odškodnino nakazala sama, ali pa na podlagi izvršbe. Zakonodajalec naj ne bi imel namena razlikovati med poštenimi prejemniki glede na način pridobitve. Zatrjuje kršitev pravice do sodnega varstva po 23. členu Ustave in pravice do poštenega sojenja. Šlo naj bi tudi za kršitev 137. člena Ustave glede položaja odvetništva, saj naj bi odvetniki brez svoje krivde oškodovancem dali napačne pravne nasvete glede obveznosti vračila preveč plačane odškodnine.
Pritožnik je še predlagal, naj Ustavno sodišče do končne odločitve zadrži izvrševanje izpodbijanega sklepa.
3. Senat Ustavnega sodišča je na seji dne 25. 3. 2002 odločil, da se ustavna pritožba sprejme v obravnavo, izvršitev izpodbijanega sklepa pa je zadržal. Ustavno pritožbo, sklep o njenem sprejemu in sklep o začasnem zadržanju je Ustavno sodišče v skladu s 56. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) poslalo sodišču, ki je izdalo izpodbijano sodbo, ter v skladu z 22. členom Ustave nasprotni stranki iz pravdnega postopka, in jima omogočilo, da na ustavno pritožbo odgovorita, česar pa nista storila.
B.
4. Ustavno sodišče ustavno pritožbo preizkusi v mejah razlogov, ki jih uveljavlja pritožnik. Glede problematike 216. člena ZOR pritožnik ne uveljavlja neustavnosti samega pravnega stališča, da oškodovanec ne sme obdržati preveč plačane odškodnine, ki jo je prejel s prostovoljno spolnitvijo na podlagi pravnomočne sodbe, ta pa je bila z revizijsko odločbo nato znižana. Izpodbijani sodbi očita le, da je pravno stališče, na katerem temelji, "povsem zgrešeno". Ustavno sodišče se pri odločanju o ustavnih vprašanjih ne more spuščati v vprašanje, ali je sodišče pravilno uporabilo materialno pravo. Praviloma preizkuša le, ali je pravno stališče, na katerem temelji izpodbijana sodba, v nasprotju s kakšno človekovo pravico ali temeljno svoboščino - kar pomeni, da tudi sam zakon takšne določbe, kot jo je v obravnavani zadevi z razlago zakona uveljavilo sodišče, ne bi smel vsebovati, ne da bi s tem sam kršil Ustavo. Da bi šlo za tak primer, pa pritožnik niti izrecno niti smiselno ne zatrjuje (smiselno iz navedb pritožnika celo izhaja, da bi takšno pravno stališče zakonodajalec smel uveljaviti).
5. Navedbe ustavne pritožbe o tem, da je pravno stališče sodišča "povsem zgrešeno" in da je v nasprotju z "jasno določbo zakona", pa zadoščajo za to, da Ustavno sodišče preizkusi (čeprav gre za vprašanje zakonskega prava, ki na raven človekovih pravic ne posega), ali je izpodbijana sodba tako očitno napačna in brez razumne pravne obrazložitve, da bi jo bilo mogoče označiti za samovoljno oz. arbitrarno in bi s tem kršila eno izmed procesnih jamstev, ki izhaja iz 22. člena Ustave. Prvostopenjska sodba (oziroma pravno mnenje, na katerega se sklicuje sodišče druge stopnje) temelji na stališču, da 216. člen ZOR govori o neutemeljenih plačilih, pri plačilu, izvršenem na podlagi pravnomočne sodbe, pa ne gre za neutemeljeno plačilo. Ključni argument za to stališče naj bi bil, da pride izjema od obveznosti vračila plačanega zneska po 216. členu ZOR (zdaj 195. členu Obligacijskega zakonika, Uradni list RS, št. 83/01 - v nadaljevanju OZ) v poštev le za "neutemeljeno plačane zneske...", plačil, opravljenih na podlagi pravnomočne sodbe, pa naj ne bi bilo mogoče šteti za neutemeljena plačila; plačilo je bilo namreč utemeljeno, saj je bilo nujno zaradi preteče izvršbe. Ta argument je napačen in logično nevzdržen. Okoliščina, da je dolžnik plačal na podlagi pravnomočne sodbe, da se izogne izvršbi, sicer gotovo zadošča za ugotovitev, da "ni privolil v svoje prikrajšanje" in "da ni imel namena nasprotni stranki nuditi kakšne koristi".
Vendar to zgolj izključuje uporabo pravila volenti non fit iniuria, nima pa zveze z vprašanjem (ne)utemeljenosti plačila.
Zakon neutemeljenost plačila izenačuje s položajem, ko je podlaga plačila naknadno odpadla. Vendar: če je res, da njegovo plačilo ni bilo neutemeljeno, kako je potem sploh mogoče, da sedaj uveljavlja kondikcijski zahtevek? Odgovor na to vprašanje je jasen: kondikcijski zahtevek je možen, saj je bilo plačilo neutemeljeno, ker je naknadno odpadla podlaga (causa finita).
Glede kondikcij se tudi plačilo, za katerega je kasneje odpadla podlaga, izkaže za neutemeljeno (četrti odstavek 210. člena ZOR oziroma tretji odstavek 190. člena OZ). Condictio indebiti se po pogojih, smislu in vsebini prav nič ne razlikuje od condictio causa finita.[1] Glede kondikcij je torej neutemeljenost (v smislu, da temelja že ob plačilu ni bilo) treba povsem enačiti s primerom, ko je temelj kasneje odpadel. V bistvu se izkaže, da je vsebina novega tolmačenja 216. člena ZOR (oziroma zdaj 195. člena OZ) po omenjenem pravnem mnenju v sodni praksi naslednja: tisti, ki je plačal odškodnino na podlagi pravnomočne sodbe, pa je bil kasneje znesek odškodnine z revizijo znižan, lahko preplačilo zahteva nazaj, saj je bilo plačilo neutemeljeno (upošteva se odpadla podlaga - 210. člen ZOR oziroma 190. člen OZ), ob tem pa mu ne more biti v škodo izjema iz 216. člena ZOR (oziroma 190. člena OZ), saj ta velja le za primere neutemeljenih plačil - njegovo plačilo pa ni bilo neutemeljeno (da je podlaga odpadla ni pomembno). Takšna razlaga, ki glede istega instituta in v istem položaju obenem stranki priznava kondikcijski zahtevek (kar nujno vsebuje ugotovitev, da je bilo plačilo neutemeljeno, kar utemelji z naknadno odpadlo podlago), obenem pa zavrača možnost uporabe za to stranko neugodne določbe z obrazložitvijo, da njegovo plačilo pač ni bilo neutemeljeno (kar očitno pomeni, da naknadno odpadla podlaga ni relevantna), ne vzdrži logične presoje. Ker je dalo sodišče določbi 216. člena ZOR pomen, ki je v nasprotju s smislom besedila te določbe, je mogoče stališče, na katerem temelji izpodbijana sodba, označiti za očitno napačno in s tem v nasprotju z jamstvom enakega varstva pravic po 22. členu Ustave.
6. Ustavno sodišče izpodbijani sodbi ne očita, da je v izreku nujno napačna. Zgornje ugotovitve pomenijo le, da se razlaga, s katero je sodišče svojo odločitev utemeljilo, logično ne izide (glede argumentacije o "neutemeljenih" oziroma "utemeljenih" plačilih). To pa ne pomeni, da ne bi moglo sodišče z drugačno utemeljitvijo sprejeti enake ali podobne odločitve npr. s pomočjo splošnega načela o dobrovernosti (ki lahko z obvestilom o vloženem pravnem sredstvu preneha) ali načela o plačilu s pridržkom zahtevati nazaj.[2] Omenjeno ne pomeni, da je tovrstna razlaga po mnenju Ustavnega sodišča nujna, pač pa zgolj, da Ustavnemu sodišču zaenkrat ni bilo potrebno presojati, ali je sama določba 216. člena ZOR (195. člen OZ) skladna z Ustavo.
7. Eden od argumentov, ki ga za svoje stališče navaja Vrhovno sodišče (in pravno mnenje, na katerega se sklicuje sodišče druge stopnje), je tudi, da storilec ne sme biti v slabšem položaju, če je obveznost iz pravnomočne sodbe prostovoljno izpolnil, kot če bi upnik poplačilo dosegel šele v izvršilnem postopku, saj naj bi v primeru nasprotne izvršbe ne bile predvidene nobene izjeme.
Ustavnemu sodišču se ni treba spuščati v vprašanje, ali je stališče, da institut nasprotne izvršbe ne dopušča nobenih izjem, pravilno. Eden od argumentov, ki jih mora sodišče upoštevati pri razlagi zakonskih določb, je tudi ta, da mora v primeru, če je mogoče zakonsko določbo razlagati na dva načina in je le eden od njiju v skladu z Ustavo, določbo razlagati na ustavno skladen način. Vendar pa pride to v poštev samo v primeru, kadar zakonsko besedilo takšno razlago dopušča, v nasprotnem primeru pa mora vložiti zahtevo za presojo skladnosti predpisa z Ustavo na Ustavno sodišče.
8. Pritožnik med drugim tudi meni, da se Višje sodišče ne bi smelo sklicevati na pravno mnenje Vrhovnega sodišča, saj bi moralo biti vezano le na Ustavo in zakon. Ni v nasprotju s kakšno človekovo pravico ali temeljno svoboščino, če sodišče določbe zakona razlaga tudi s pomočjo stališč, uveljavljenih v sodni praksi. V določeni meri velja celo nasprotno: iz 22. člena Ustave izhaja, da ima upoštevanje uveljavljene in enotne sodne prakse (za takšno pa gre praviloma tudi v primeru, ko glede določenega vprašanja obstoja pravno mnenje Vrhovnega sodišča) določen ustavnopravni pomen. To pa ne pomeni, da bi bila vezanost na pravno mnenje Vrhovnega sodišča absolutna, kot to očitno meni Višje sodišče. Sodišče namreč ne sme brez utemeljenih razlogov odstopiti od uveljavljene in enotne sodne prakse, lahko pa to stori v primeru, če tak odstop ustrezno pravno obrazloži.
9. Zaradi ugotovljene kršitve pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave je Ustavno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo in jo vrnilo sodišču druge stopnje v novo sojenje. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče upoštevati razloge iz obrazložitve te odločbe. Ker je Ustavno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo že iz tega razloga, se mu v presojo navedb o drugih kršitvah ustavnih pravic ni bilo treba spuščati.
C.
10. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednica dr. Dragica Wedam Lukić ter sodnici in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, Milojka Modrijan, dr. Ciril Ribičič, dr. Mirjam Škrk in Jože Tratnik. Odločbo je sprejelo s sedmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Fišer.
Predsednica
dr. Dragica Wedam Lukić
Opombi:
[1]Glej Polajnar Pavčnik v: Obligacijski zakonik, splošni del s komentarjem, GV, Ljubljana, 2003, str. 46.
[2]Glej A. Galič, Obligacijskopravni vidiki OZ, Gradivo za Veliki simpozij o stanju obligacijskega prava, Pravna fakulteta, Ljubljana, 2002, isto kasneje v: Kdaj je mogoče prejeto obdržati - neupravičena obogatitev in 195. člen OZ (216. člen ZOR), Odvetnik, št. 4, 2003, str. 6 - 8.