Up-30/03
Natisni
Opravilna št.:
Up-30/03
Datum odločitve:
18. 3. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.30.03
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 6/2002 z dne 6. 11. 2002 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 194/2000 z dne 18. 9. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 6/2002 z dne 6. 11. 2002 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 194/2000 z dne 18. 9. 2001 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Pritožniku se z izpodbijano odločitvijo položaj, ki ga je imel ob vložitvi zahteve za denacionalizacijo in ki je varovan s 33. členom Ustave, ni spremenil.
Glede na to, da je določitev načina in obsega denacionalizacije spadala v polje proste presoje zakonodajalca, bi zakonodajalec v okviru te proste presoje lahko izrecno določil, da država ni zavezana vrniti premoženja, ki ga po uveljavitvi ZDen od fizične osebe pridobi na podlagi pravnega posla. Zato je neutemeljen tako pritožnikov očitek, da je sodišče zakon uporabilo tako, da mu je dalo vsebino, ki bi bila v nasprotju z 26 ali s 33. členom Ustave kot tudi očitek o kršitvi načela enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave, ker naj bi bilo z izpodbijano določitvijo vzpostavljeno neupravičeno razlikovanje med upravičenci.
Očitek, da je sodišče neupravičeno odstopilo od ustaljene sodne prakse, je očitno neutemeljen.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.16 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do odškodnine za škodo, povzročeno s strani države (26). 5.3.36 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do lastnine (33, 67).
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 22, 26, 33, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
17. 1. 2003
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23208
Up-30/03 - 4
18. 3. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa mag. B. B.-B., odvetnica v Z., na seji senata dne 26. februarja 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94) sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 6/2002 z dne 6. 11. 2002 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 194/2000 z dne 18. 9. 2001 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Upravno sodišče je v upravnem sporu ugodilo tožbi Sklada kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije (v nadaljevanju Sklad) in odpravilo odločbo o denacionalizaciji, s katero je Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano med drugim odločilo, da je Sklad zavezanec za vrnitev podržavljenih zemljišč, ki so v last Republike Slovenije prešla, ko jih je Sklad leta 1995 kupil od fizičnih oseb, ki sta zemljišča imela v lasti že ob uveljavitvi Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91-I in nasl. - v nadaljevanju ZDen). Upravno sodišče je zadevo vrnilo Ministrstvu v novo odločanje, pri novem odločanju pa naj bi Ministrstvo glede na namen ZDen znova presodilo okoliščine, ki predstavljajo oviro za vračanje spornih nepremičnin v naravi. Po presoji Upravnega sodišča namreč premoženja, ki je med sredstva Sklada prešlo z odplačnim pravnim poslom, sklenjenim s fizično osebo, ni mogoče enačiti s premoženjem, ki je med sredstva Sklada prešlo po določbah Zakona o skladu kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 10/93 in nasl. - v nadaljevanju ZSKZ), Zakona o lastninskem preoblikovanju podjetij (Uradni list RS, št. 55/92 in nasl. - v nadaljevanju ZLPP) oziroma po določbah Zakona o zadrugah (Uradni list RS, št. 13/92 - v nadaljevanju ZZad).
Vrhovno sodišče je z izpodbijano sodbo zavrnilo pritožbo ustavnega pritožnika in pritrdilo stališču Upravnega sodišča, po katerem glede na dejstvo, da so bile nepremičnine v času uveljavitve ZDen in v času vložitve zahteve za denacionalizacijo v lasti fizičnih oseb, ni pravne podlage za razlago, po kateri bi bilo te nepremičnine mogoče vrniti v naravi.
2. Ustavni pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija navedeno odločitev sodišča, ker temelji na stališču (na katerega so upravni organi pri ponovnem odločanju o zadevi vezani po določbi tretjega odstavka 60. člena Zakona o splošnem upravnem postopku,Uradni list RS, št. 80/99 in nasl. - v nadaljevanju ZUP), s katerim naj bi bile pritožniku kršene človekove pravice iz 14., 22., 26. in 33. člena Ustave. Sodišču očita, da je z izpodbijano odločitvijo kršilo načelo enakosti pred zakonom, ker naj bi kljub možnosti vrnitve v prejšnje stanje odpravo nastale škode omogočilo le z odškodnino. Vrhovnemu sodišču očita tudi, da je brez upravičenega razloga odstopilo od lastne prakse, po kateri za denacionalizacijo premoženja na more biti odločilno, kako je zavezanec, ki je družbenopravna oseba, nepremičnino pridobil (odplačno ali neodplačno) med svoja sredstva (v zvezi s tem se sklicuje na sklep št. II Ips 161/95 z dne 15. 11. 1995).
Pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave naj bi Vrhovno sodišče kršilo, ker naj bi kljub jasnim določbam ZDen razlagalo v nasprotju s temeljnimi načeli ZDen (primarnost vračanja v naravi). Z izpodbijano odločitvijo, ki naj bi onemogočala vrnitev premoženja v naravi, naj bi Vrhovno sodišče kršilo tudi pravico do povračila škode iz 26. člena Ustave.
Vrhovnemu sodišču očita, da je z razlago ZDen in ZSKZ uporabilo tako, da jima je dalo vsebino, ki naj bi bila v nasprotju s pravico do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave. Pri tem se pritožnik sklicuje na številne odločbe Ustavnega sodišča, iz katerih izhaja, da je vsak poseg v pravico do denacionalizacije treba šteti kot poseg v ustavno pravico do lastnine.
B.
3. Pritožnik zmotno razume pomen varstva lastninskopravnega položaja denacionalizacijskih upravičencev. Za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin gre sicer res, če odločitev sodišča temelji na kakšnem pravnem stališču, ki je z vidika varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin nesprejemljivo. Vendar pritožnik z navedbami v ustavni pritožbi tega ne izkaže. Sklicuje se na stališča, ki jih je Ustavno sodišče sprejelo ob presoji skladnosti posameznih določb ZDen z Ustavo. Sam navaja, da po teh stališčih Ustavnega sodišča pomeni poseg v pravico iz 33. člena Ustave, če gre za poseg v pravico do denacionalizacije. Kot poseg v pravico do denacionalizacije pa je Ustavno sodišče vedno štelo spremembo ureditve denacionalizacije, s katero se je položaj denacionalizacijskih upravičencev oziroma njihovih pravnih naslednikov poslabšal v primerjavi z ureditvijo ob uveljavitvi ZDen. Upravičenja, varovana po 33. členu Ustave, so namreč upravičenci do denacionalizacije pridobili z vložitvijo formalno pravilne vloge (glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-107/96 z dne 5. 12. 1996, Uradni list RS, št. 1/97 in OdlUS V, 174). V obravnavanem primeru pa ni sporno, da so ob uveljavitvi ZDen in ob vložitvi zahteve za denacionalizacijo obstajale okoliščine, ki jih je ZDen izrecno določil kot ovire za vračanje v naravi. Zato se pritožniku z izpodbijano odločitvijo položaj, ki ga je imel ob vložitvi zahteve za denacionalizacijo in ki je varovan s 33. členom Ustave, ni spremenil.
4. Ustavna pritožba bi bila uspešna, če izpodbijane odločitve zakonodajalec ne bi smel zapisati v pravni normi. Izpodbijano stališče pa ni tako. Ustavna pravica do povračila škode po 26. členu Ustave je posebna pravica, ki se lahko z zakonom drugače uredi za denacionalizacijske pravice, ki niso običajni civilnopravni odškodninski zahtevki, ampak gre za posebno odpravljanje krivic (tako Ustavno sodišče v odločbi št. U-I-23/93 za dne 20. 3. 1997, Uradni list RS, št. 23/97 in OdlUS VI, 43).
Glede na to, da je določitev načina in obsega denacionalizacije spadala v polje proste presoje zakonodajalca (o razlogih za tako stališče glej npr. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-140/94 z dne 14. 12. 1995, Uradni list RS, št. 11/96 in OdlUS IV, 124), bi namreč zakonodajalec v okviru te proste presoje lahko izrecno določil, da država ni zavezana vrniti premoženja, ki ga po uveljavitvi ZDen od fizične osebe pridobi na podlagi pravnega posla. Razumen razlog za tako ureditev bi bil lahko že v tem, da država oziroma denacionalizacijski zavezanci niso dolžni premoženja pridobivati med svoja sredstva s pravnimi posli.
Drugačna ureditev bi namreč lahko privedla celo do neenakega obravnavanja denacionalizacijskih upravičencev, ker bi država oziroma Sklad od fizičnih oseb lahko odkupila le nekatera zemljišča. Prisilni odkup bi za sedanje lastnike zemljišč lahko pomenil celo novo krivično razlastitev. Stališču Ustavnega sodišča, po katerem je vsako povečanje možnosti vračanja v naravi v javnem interesu, pa ni mogoče pripisati pomena, za katerega se pritožnik zavzema. To stališče Ustavnega sodišča se namreč nanaša na povečanje možnosti vračanja v naravi tistega premoženja, ki je bilo ob uveljavitvi ZDen družbeno premoženje.
5. Iz navedenega je razvidno, da je neutemeljen tako pritožnikov očitek, da je sodišče zakon uporabilo tako, da mu je dalo vsebino, ki bi bila v nasprotju s 26. ali s 33. členom Ustave, kot tudi očitek o kršitvi načela enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave, ker naj bi bilo z izpodbijano določitvijo vzpostavljeno neupravičeno razlikovanje med upravičenci. Glede na to, da pritožnik v ustavni pritožbi ne navaja, da bi izpodbijana odločitev temeljila na kakšni osebni okoliščini pritožnika, se Ustavnemu sodišču z vprašanjem morebitnega obstoja kršitve pravice enakosti pred zakonom iz prvega odstavka 14. člena Ustave ni bilo treba ukvarjati.
6. Z navedbami, da je sodišče zakon razlagalo napačno, pritožnik ne more utemeljiti kršitve pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, kljub temu, da je ta pravica na področju sodnih postopkov poseben izraz načela enakosti pred zakonom iz drugega odstavka14. člena Ustave. Pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave je namreč procesno jamstvo, kršitve procesnega jamstva pa ni mogoče utemeljevati z argumentom, da je odločitev sodišča po vsebini napačna. V okviru procesnega jamstva, zagotovljenega po 22. členu Ustave, bi bil lahko pomemben le očitek pritožnika, da je sodišče neupravičeno odstopilo od ustaljene sodne prakse. Vendar je ta očitek pritožnika očitno neutemeljen. Pritožnik se namreč sklicuje na sodno prakso, ki se nanaša na obveznost vračila premoženja, ne glede na to, kako je zavezanec podržavljeno premoženje pridobil med svoja sredstva.
Vendar se to stališče sodne prakse nanaša na prehajanje podržavljenega premoženja v obdobju od podržavljenja do uveljavitve ZDen. Pritožnik pa zmotno meni, da je njegov primer mogoče primerjati z revizijskim sklepom št. II Ips 161/95, na katerega se v ustavni pritožbi izrecno sklicuje. Pri tem, ko se sklicuje na stališče Vrhovnega sodišča, na katerem naj bi temeljil navedeni revizijski sklep, pritožnik prezre, da gre za del stališča Vrhovnega sodišča, po katerem prehod premoženja iz družbene v zasebno lastnino pred uveljavitvijo ZDen v okoliščinah konkretnega primera (tožbeni zahtevek se je nanašal na ničnost pravnega posla, sklenjenega po uveljavitvi ZDen, predmet denacionalizacijskega zahtevka pa je bilo nezazidano stavbno zemljišče v družbeni lasti, ki ob uveljavitvi ZDen še ni bilo oddano za gradnjo) ni bil odločilen za pravico do vrnitve nepremičnine. Ne gre torej za načelno stališče, po katerem prehod podržavljene nepremičnine v zasebno last ni odločilen za pravico do vrnitve nepremičnine v naravi (to bi pomenilo, da ni ovire za vrnitev v naravi, kot jo določa tretji odstavek 16. člena ZDen). 7. Ker z izpodbijano sodbo očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
8. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) in tretje alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 - popr.) v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan