Up-155/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-155/02
Datum odločitve:
11. 5. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.155.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 363/2000 z dne 13. 12. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 735/99 z dne 22. 3. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 855/96 z dne 6. 4. 1998
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 363/2000 z dne 13. 12. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 735/99 z dne 22. 3. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 855/96 z dne 6. 4. 1998 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Pravnomočna postane le odločitev o zahtevku, ki je vsebovana v izreku sodbe. V obravnavanem primeru je bilo vprašanje pravne veljavnosti posojilne pogodbe v prvi pravdi obravnavano le kot predhodno vprašanje in odločitev o njem ni bila vsebovana v izreku sodbe, pač pa le v obrazložitvi (v razlogih) sodbe.
Pritožnik bi si pravnomočno odločitev o predhodnem vprašanju (tj. o veljavnosti sporne posojilne pogodbe) lahko zagotovil z vložitvijo vmesnega ugotovitvenega zahtevka (tretji odstavek 187. člena ZPP77), toženec pa bi isti učinek lahko dosegel z vložitvijo nasprotne tožbe (189. člen ZPP77). Ker v prvi pravdi nobena od strank ni postavila ustreznega zahtevka, na podlagi katerega bi si zagotovila, da bi sodišče o veljavnosti sporne posojilne pogodbe odločilo v izreku sodbe (tj. z učinkom pravnomočnosti), se objektivne meje pravnomočnosti tedanje sodbe na ugotovitev pravne veljavnosti posojilne pogodbe (kot podlage dajatvenemu zahtevku) ne morejo raztezati.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
Pravna podlaga:
Člen 22, 23, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
26. 3. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23423
Up-155/02-6
11. 5. 2004
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 20. aprila 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 363/2000 z dne 13. 12. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 735/99 z dne 22. 3. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 855/96 z dne 6. 4. 1998 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. V pravdnem postopku je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je posojilna pogodba, ki sta jo pravdni stranki sklenili dne 7. 3. 1994 v Kopru, nična. Ustavni pritožnik (tedaj toženec) se je zoper odločitev sodišča prve stopnje pritožil, Višje sodišče pa je njegovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Pritožnik je nato vložil tudi revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče zavrnilo.
2. Pritožnik v ustavni pritožbi izraža nestrinjanje z navedeno sodno odločbo. Zatrjuje, da so izpodbijane sodbe nepravilne in nezakonite, pa tudi protiustavne. Po mnenju pritožnika gre za očitno kršitev pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) ter za "zgrešeno tolmačenje in razlago" pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave). Pritožnik sodiščem očita, da so odločala o stvari, o kateri naj bi bilo pravnomočno odločeno že s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. P 70/95 z dne 9. 9. 1996, ki je bila potrjena tudi s strani Višjega in Vrhovnega sodišča. Pritožnik namreč meni, da je bilo o tem, da sporna posojilna pogodba ni nična, pravnomočno odločeno že v tedanji pravdi. Ponovno odločanje o istem zahtevku po mnenju pritožnika ni v skladu z načeli pravne države in vodi k temu, da nobena zadeva nikdar ni dokončno zaključena, saj roka za uveljavljanje ničnosti ni. Pritožnik meni, da ima Vrhovno sodišče pri svojem odločanju dvojna merila, saj naj bi v številnih drugih odločbah postavljalo meje, kdaj gre za že pravnomočno razsojeno stvar, in bi tudi v obravnavani zadevi moralo zavzeti enako stališče ter ugotoviti, da je bilo o vprašanju ničnosti posojilne pogodbe že odločeno in da nov postopek zato ni dopusten. Meni tudi, da je ugotovitveni zahtevek, kakršen je bil postavljen v tem postopku, po določbah Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. - v nadaljevanju ZPP) dopusten le izjemoma. Po mnenju pritožnika bi moralo Vrhovno sodišče bolj kritično upoštevati njegove pripombe in ugovore. Tako pa pritožnik zatrjuje, da je ostal brez odgovora na svoje revizijske navedbe. Nedopustno naj bi bilo stališče Vrhovnega sodišča, da pripombe glede ugotovljenega dejanskega stanja v revizijskem postopku niso dopustne, čeprav je pritožnik že v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo opozoril na pomanjkljivosti v obrazložitvi prvostopenjske sodbe. Pritožnik tudi Višjemu sodišču očita, da je zgolj pavšalno odgovorilo na njegove pritožbene navedbe. S tem naj bi mu bila kršena tudi pravica do pravnega sredstva (25. člen Ustave).
Pritožnik tako predlaga, naj Ustavno sodišče izpodbijane sodbe razveljavi in zadevo vrne Vrhovnemu sodišču v novo sojenje.
B.
3. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v pravdnem postopku in ne presoja kršitev pri ugotavljanju dejanskega stanja ter pri uporabi materialnega in procesnega prava samih po sebi.
Ustavno sodišče izpodbijano sodbo skladno s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine.
4. Ustavni pritožnik kršitev pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) utemeljuje z navedbo, da naj bi bile izpodbijane sodbe nepravilne in nezakonite, pa tudi "protiustavne", saj naj bi sodišča odločala o stvari, o kateri je bilo pravnomočno odločeno že s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. P 70/95 z dne 9. 9. 1996, ki je bila potrjena tudi s strani Višjega in Vrhovnega sodišča. Pritožnik namreč meni, da je bilo o tem, da sporna posojilna pogodba ni nična, pravnomočno odločeno že v tedanji pravdi. Za kršitev pravice iz 22. člena Ustave bi šlo v primeru, če bi bila odločitev tako nerazumna, da bi jo lahko označili za samovoljno oziroma arbitrarno. Tega pa izpodbijanim sodbam ni mogoče očitati. Pri obravnavi vprašanja, ali gre v obravnavani zadevi za stvar, o kateri je bilo že pravnomočno odločeno, je treba upoštevati in pravilno razlagati določbe ZPP o objektivnih mejah pravnomočnosti. Kot so poudarila sodišča v izpodbijanih sodbah, postane pravnomočna le odločitev o zahtevku, ki je vsebovana v izreku sodbe. Že sodišče prve stopnje je obrazložilo, da je bilo vprašanje pravne veljavnosti sporne posojilne pogodbe v prvi pravdi obravnavano le kot predhodno vprašanje in odločitev o njem ni bila vsebovana v izreku sodbe, pač pa le v obrazložitvi (v razlogih) sodbe. Tudi Višje sodišče je pojasnilo, da je toženec v prvi pravdi sicer res podal ugovor glede ničnosti sporne posojilne pogodbe, vendar odločitev o tem ugovoru ni bila vsebovana v izreku sodbe in zato ni postala pravnomočna. Vrhovno sodišče pa je poudarilo, da bi si pritožnik pravnomočno odločitev o predhodnem vprašanju (tj. o veljavnosti sporne posojilne pogodbe) lahko zagotovil z vložitvijo vmesnega ugotovitvenega zahtevka (tretji odstavek 187. člena tedaj veljavnega Zakona o pravdnem postopku, Uradni list SFRJ, št. 4/77 in nasl. - v nadaljevanju ZPP77), toženec pa bi isti učinek lahko dosegel z vložitvijo nasprotne tožbe (189. člen ZPP77). Ker v prvi pravdi nobena od strank ni postavila ustreznega zahtevka, na podlagi katerega bi si zagotovila, da bi sodišče o veljavnosti sporne posojilne pogodbe odločilo v izreku sodbe (tj. z učinkom pravnomočnosti), se objektivne meje pravnomočnosti tedanje sodbe ne morejo raztezati na ugotovitev pravne veljavnosti posojilne pogodbe (kot podlage dajatvenemu zahtevku). Po vsem povedanem se očitek pritožnika, da naj bi sodišča v obravnavanem primeru odločala o stvari, o kateri je bilo že pravnomočno odločeno, izkaže kot neutemeljen.
5. Pritožnikov očitek, da ima Vrhovno sodišče pri svojem odločanju dvojna merila, saj naj bi v številnih drugih odločbah postavljalo meje, kdaj gre za že pravnomočno razsojeno stvar, in bi tudi v obravnavani zadevi moralo zavzeti enako stališče, bi po vsebini lahko pomenil zatrjevanje odstopa od ustaljene sodne prakse. Vendar pritožnik tega svojega očitka z ničimer ne konkretizira, zato ga Ustavno sodišče ni moglo preizkusiti.
6. Z vidika zatrjevane kršitve 22. člena Ustave bi bil lahko pomemben tudi očitek pritožnika, da pritožbeno in revizijsko sodišče nista zadovoljivo odgovorili na njegove pritožbene oziroma revizijske navedbe. Vendar tudi ta pritožnikov očitek ne drži. Kot izhaja že iz 4. točke obrazložitve tega sklepa, sta tako pritožbeno kot tudi revizijsko sodišče za odločitev v zadevi bistvene dejanske okoliščine in pravna stališča dovolj izčrpno obrazložili, prav tako sta se opredelili tudi do bistvenih navedb pritožnika. Vrhovno sodišče je pritožniku pojasnilo, da je bilo Višje sodišče dolžno odgovoriti le na tiste pritožbene navedbe, ki so za odločitev pravno pomembne. To je Višje sodišče tudi storilo, zato ni utemeljen pritožnikov očitek o kršitvi pravice do pravnega sredstva (25. člen Ustave). Sicer pa zgolj nestrinjanje pritožnika s stališči, na katerih temelji izpodbijana odločitev sodišč, ne zadošča za sklep, da mu je bila kršena pravica iz 22. člena Ustave.
7. Pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave vsakomur zagotavlja, da o njegovih pravicah in dolžnostih odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče.
Kršitve te ustavne pravice ni mogoče utemeljiti zgolj z navedbo, da naj bi sodišča "zgrešeno" razlagala vsebino te pravice.
Dejstvo, da odločitev sodišč ni v korist pritožnika, pa tudi ne zadošča za sklep o kršitvi pravice iz 23. člena Ustave.
8. Pritožnik v ustavni pritožbi zatrjuje tudi kršitev načel pravne države (2. člen Ustave), na katero pa se v postopku z ustavno pritožbo ni mogoče samostojno sklicevati, saj ne gre za določbo Ustave, ki bi urejala kakšno človekovo pravico in temeljno svoboščino.
9. Ker z izpodbijanimi sodbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: namestnik predsednice senata Jože Tratnik ter člana dr. Janez Čebulj in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča, razen sodnici mag. Mariji Krisper Kramberger, ki je bila v zadevi izločena. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo. Namestnik predsednice senata
Jože Tratnik