Up-119/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-119/02
Datum odločitve:
8. 4. 2004
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 44/2004 in OdlUS XIII, 47
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.119.02
Akt:
Sklep Višjega sodišča v Celju št. Kp 450/2001 z dne 18. 12. 2001 in sklep Okrajnega sodišča v Celju št. Kr 134/2001 z dne 24. 10. 2001
Izrek:
Sklep Višjega sodišča v Celju št. Kp 450/2001 z dne 18. 12. 2001 in sklep Okrajnega sodišča v Celju št. Kr 134/2001 z dne 24. 10. 2001 se razveljavita.

Zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Celju v novo sojenje.
Evidenčni stavek:
Z razlago prvega odstavka 431. člena ZKP, iz katere izhaja, da ima v postopku pred okrajnim sodiščem le državni tožilec pravico predlagati opravo posameznih preiskovalnih dejanj, je bila oškodovanka kot tožilka, kot ena izmed upravičenih tožilcev, postavljena v neenakopraven položaj z državnim tožilcem (vsaj) glede zbiranja dokaznega gradiva za vložitev obtožnega akta in ji je bila s tem kršena pravica iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Med procesnimi določbami, ki urejajo skrajšani postopek oziroma postopek pred okrajnim sodiščem, ni najti posebne določbe, ki bi urejala procesnopravni položaj oškodovanca kot tožilca v zvezi s predlogom za opravo posameznih preiskovalnih dejanj. Zato bi morali sodišči, ki sta izdali izpodbijana akta, pri razlagi (vsebine) in uporabi prvega odstavka 431. člena ZKP uporabiti najprej določbo 429. člena ZKP, po kateri bi na podlagi prvega odstavka 63. člena ZKP v zvezi s 186. členom ZKP najprej ocenili, katera in če sploh katera od predlaganih posameznih posameznih preiskovalnih dejanj je treba opraviti, ne pa zavreči kot nedovoljen predlog pritožnice kot subsidiarne tožilke za opravo posameznih preiskovalnih dejanj.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).
Pravna podlaga:
Člen 14.2, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
11. 3. 2002
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US23330
Dokument v PDF obliki:
Up-119-02_Sklep.pdf
119 KB
Prenesite datoteko
Up-119-02.pdf
132 KB
Prenesite datoteko
Up-119/02-8
8. 4. 2003
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 25. marca 2003 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper nezakonita dejanja in ravnanja Okrajnega in Višjega sodišča v Celju se zavrže.
2. Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Višjega sodišča v Celju št. Kp 450/2001 z dne 18. 12. 2001 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Celju št. Kr 134/2001 z dne 24. 10. 2001 se sprejme v obravnavo.
Obrazložitev
A.
1. Okrajno sodišče je s prvostopenjskim sklepom na podlagi prvega odstavka 431. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) kot nedovoljen zavrglo predlog pritožničinega pooblaščenca za opravo posameznih preiskovalnih dejanj. Višje sodišče je pritožbo zoper prvostopenjski sklep zavrnilo kot neutemeljeno.
2. Pritožnica v ustavni pritožbi zatrjuje, da je bilo dejansko stanje nepravilno in nepopolno ugotovljeno ter procesno pravo napačno uporabljeno. Navaja, da ima v kazenskem postopku glede na prvi odstavek 63. člena ZKP oškodovanec kot tožilec enake pravice kot državni tožilec, razen tistih, ki jih ima državni tožilec kot državni organ. Meni, da ima po prvem odstavku 431. člena ZKP zakonito pravico, da okrajnemu sodišču (sodniku posamezniku) predlaga, naj opravi posamezna preiskovalna dejanja. Razlaga zakona, ki sta jo sodišči zavzeli v izpodbijanih sklepih, "da ima v postopku pred okrajnim sodiščem pred vložitvijo obtožnega predloga le državni tožilec pravico predlagati opravo posameznih preiskovalnih dejanj", naj bi bila očitno napačna. S tem naj bi bila podana kršitev 22. člena Ustave.
3. Pritožnica vlaga ustavno pritožbo tudi zoper dejanja in ravnanja sodišč, saj naj bi ta opustila svoja dolžnostna ravnanja v zvezi z obvestilom, da je bilo storjeno kaznivo dejanje. Ustavnemu sodišču predlaga, naj izpodbijane sklepe odpravi.
B. - I.
4. Ustavna pritožba, ki se v delu nanaša na morebitna nezakonita dejanja in ravnanja sodišč (1. točka izreka sklepa), ni dopustna. Po prvem odstavku 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se ustavna pritožba lahko vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Izjemoma lahko Ustavno sodišče odloča o ustavni pritožbi pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev, če je zatrjevana kršitev očitna in če bi z izvršitvijo posamičnega akta nastale za pritožnika nepopravljive posledice (drugi odstavek 51. člena ZUstS).
5. Po določbi drugega odstavka 157. člena Ustave odloča o zakonitosti posamičnih dejanj, s katerimi se posega v ustavne pravice posameznika, če ni zagotovljeno drugo sodno varstvo, pristojno sodišče v upravnem sporu. Postopek in način odločanja pristojnega sodišča je urejen v Zakonu o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 in nasl. - v nadaljevanju ZUS). Iz ustavne pritožbe ne izhaja, da bi pritožnica sodno varstvo izčrpala.
Predpostavka za obravnavanje ustavne pritožbe iz prvega odstavka 51. člena ZUstS torej ni izpolnjena.
6. Prav tako niso podani pogoji za izjemno obravnavanje ustavne pritožbe po drugem odstavku 51. člena ZUstS. Glede na sedanjo ureditev upravnega spora v ZUS namreč upravnega spora ni mogoče šteti za izredno pravno sredstvo v smislu navedene določbe ZUstS (sklep št. Up-261/98 z dne 31. 1. 2000, Uradni list RS, št. 6/2000 in OdlUS IX, 126). Poleg tega ZUS omogoča preprečitev nepopravljivih posledic, ki bi lahko nastale z izvršitvijo izpodbijanih aktov oziroma z izvršitvijo izpodbijanih dejanj.
7. Ker niso izčrpana pravna sredstva, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo v tem delu zavrglo.
B. - II.
8. Senat Ustavnega sodišča je sklenil, da ustavno pritožbo v delu, ki se nanaša na izpodbijana sklepa (2. točka izreka sklepa), sprejme v obravnavo. O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z napadenima sklepoma kršene pritožničine človekove pravice in temeljne svoboščine.
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prvega odstavka 54. člena in druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe v enem delu ni sprejel, je bila zadeva glede tega dela v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba v tem delu ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer
Up-119/02 - 13
8. 4. 2004
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A. iz Ž. na seji dne 8. aprila 2004
odločilo:
1. Sklep Višjega sodišča v Celju št. Kp 450/2001 z dne 18. 12. 2001 in sklep Okrajnega sodišča v Celju št. Kr 134/2001 z dne 24. 10. 2001 se razveljavita.
2. Zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Celju v novo sojenje.
Obrazložitev
A.
1. Okrajno sodišče je s sklepom na podlagi prvega odstavka 431. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP) kot nedovoljen zavrglo predlog pritožničinega pooblaščenca za opravo posameznih preiskovalnih dejanj. Višje sodišče je pritožbo zoper prvostopenjski sklep zavrnilo kot neutemeljeno.
2. Pritožnica (subsidiarna tožilka iz kazenskega postopka) v ustavni pritožbi zatrjuje, da je bilo dejansko stanje nepravilno in nepopolno ugotovljeno ter procesno pravo napačno uporabljeno. Navaja, da ima v kazenskem postopku glede na prvi odstavek 63. člena ZKP enake pravice kot državni tožilec, razen tistih, ki jih ima državni tožilec kot državni organ. Pritožnica meni, da ima v skrajšanem postopku po določbi prvega odstavka 431. člena ZKP pravico, da okrajnemu sodišču predlaga, naj opravi posamezna preiskovalna dejanja. Razlaga zakona, ki sta jo sodišči zavzeli v izpodbijanih sklepih, "da ima v postopku pred okrajnim sodiščem pred vložitvijo obtožnega predloga le državni tožilec pravico predlagati opravo posameznih preiskovalnih dejanj", naj bi bila očitno napačna. S tem naj bi bila podana kršitev 22. člena Ustave. Pritožnica vlaga ustavno pritožbo tudi zoper dejanja in ravnanja sodišč, saj naj bi ta opustila svoja dolžnostna ravnanja v zvezi z obvestilom, da je bilo storjeno kaznivo dejanje.
Predlaga, naj Ustavno sodišče izpodbijane sklepe odpravi.
3. Ustavno sodišče je s sklepom št. Up-119/02 z dne 8. 4. 2003 ustavno pritožbo v delu, v katerem se je nanašala na morebitna nezakonita dejanja in ravnanja sodišč, zavrglo, v preostalem delu pa sprejelo v obravnavo. Po določbi 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju ZUstS) je bila ustavna pritožba v tem delu poslana Okrajnemu in Višjemu sodišču v Celju, ki nanjo nista odgovorili.
B.
4. Ustavno sodišče je vpogledalo v spis Okrajnega sodišča v Celju št. Kr 134/2001.
5. Ustavna pritožba ni pravno sredstvo, s katerim bi bilo mogoče uveljavljati kršitve pri ugotavljanju dejanskega stanja ter uporabi materialnega in procesnega prava same po sebi. Ustavno sodišče se omeji le na presojo, ali sporna odločitev temelji na kakšnem z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču. V presojo o obstoju zatrjevanih kršitev pri uporabi in razlagi prava se torej Ustavno sodišče spusti le, če bi šlo lahko hkrati tudi za kršitev človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
6. Temeljni namen kazenskega postopka je zagotoviti, da se nikogar, ki je nedolžen, ne bi obsodilo, da bi se vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, omogočilo pošteno sojenje, storilcu kaznivega dejanja pa izrekla kazenska sankcija ob pogojih, ki jih določa kazenski zakon (prvi odstavek 1. člena ZKP). Stranki kazenskega postopka sta obdolženec in upravičeni tožilec. Tožilec je, ne glede na to, ali gre za državnega tožilca ali subsidiarnega tožilca, predvsem nosilec obtožbe. Upravičeni tožilec izvaja procesno funkcijo kazenskega pregona z zahtevo, da sodišče izvede kazenski postopek zoper določeno osebo, v katerem naj ugotovi, da je ta storila določeno kaznivo dejanje, da je zanj kazensko odgovorna in ji zato izreče ustrezno kazensko sankcijo. Kazenski postopek je v svojem začetku, trajanju in koncu eksistenčno vezan na zahtevo upravičenega tožilca. Takšna tožilčeva zahteva ima dvojni pomen. Ne le, da daje pobudo sodišču, da uvede kazenski postopek in ga vzdržuje tako dolgo, dokler je takšna zahteva podana, temveč z opisom dejanja tudi določi področje procesne dejavnosti sodišča, ker so predmet ugotavljanja lahko le tista dejstva, ki jih zatrjuje upravičeni tožilec.
7. Kazensko procesno pravo pozna kot upravičene tožilce državnega tožilca, zasebnega tožilca in oškodovanca kot tožilca (subsidiarni tožilec). Državni tožilec je upravičeni tožilec pri vseh tistih kaznivih dejanjih, katerih storilci se preganjajo po uradni dolžnosti, in je zato nosilec javne obtožbe. Za dejanja, za katera se storilec preganja na zasebno tožbo, je upravičeni tožilec zasebni tožilec. Če se državni tožilec odloči, da ne bo sprožil kazenskega pregona ali med kazenskim postopkom sklene, da pregona ne bo nadaljeval, daje ZKP oškodovancu pravico, da vstopi na njegovo mesto kot oškodovanec kot tožilec. V takšnih primerih daje torej ZKP oškodovancu pravico, da kot oškodovanec kot tožilec oziroma kot nadomestni (subsidiarni) tožilec začne ali nadaljuje kazenski pregon domnevnega storilca kaznivega dejanja, ki se preganja po uradni dolžnosti. V tem pomenu je institut subsidirarne obtožbe oziroma kazenskega pregona nekakšen korektiv zoper monopol in morebitna nepravilna stališča državnega tožilca pri presoji, ali obstajajo razlogi za kazenski pregon ali ne.
Oškodovanca kot tožilca lahko vodijo za kazenski pregon osebni motivi (pravno varstvo njegovih interesov, moralno zadoščenje, da je storilec kaznivega dejanja na njegovo škodo kaznovan, podlaga za morebitno uveljavljanje premoženjsko pravnega zahtevka).
Hkrati pa je v primeru, ko oškodovanec kot tožilec z obtožbo uspe, zadoščeno javnemu interesu. Oškodovanec kot tožilec z začetkom ali nadaljevanjem pregona torej še vedno ostaja nosilec javne obtožbe, ki ji sledijo vse procesnopravne posledice. Pregon kaznivih dejanj, ki se preganjajo po uradni dolžnosti, namreč še vedno ostaja v javnem interesu. Na to kažejo npr. drugi odstavek 63. člena ZKP, po katerem ima v postopku, ki teče na zahtevo oškodovanca kot tožilca, državni tožilec pravico, da do konca glavne obravnave sam prevzame pregon in zastopanje obtožbe.
8. Z vstopom na mesto upravičenega tožilca pridobi oškodovanec tudi položaj stranke v postopku in iz tega položaja izhajajoče pravice. Oškodovanec z vstopom ali s prevzemom kazenskega pregona pridobi vse (oziroma iste) procesne pravice, ki jih ima sicer državni tožilec, razen tistih, ki jih ima državni tožilec kot državni organ. Za oškodovanca kot tožilca npr. ne veljata načelo legalitete in dolžnostno ravnanje iz drugega odstavka 17. člena ZKP. Prav tako nima pravice vlagati pravnih sredstev v korist obdolženca v javnem interesu (tretji odstavek 367. člena ZKP) in ne more enako kot državni tožilec zahtevati, naj se mu dostavi na vpogled spis (četrti odstavek 128. člena in tretji odstavek 59. člena ZKP).[1]
9. Izpodbijana sklepa sta bila izdana v skrajšanem postopku, ki je posebna vrsta kazenskega postopka pred okrajnim sodiščem.
Skrajšani postopek urejajo posebne določbe (429. člen ZKP), in sicer določbe od 430. do 444. člena ZKP. Za vsa druga procesna vprašanja, ki niso urejena v navedenih določbah, pa se smiselno uporabljajo določbe, ki urejajo oziroma veljajo za redni kazenski postopek.
10. Ena izmed posebnosti skrajšanega postopka v primerjavi z rednim kazenskim postopkom je ta, da ne pozna predhodnega postopka v obliki preiskave in da obstaja le možnost oprave posameznih preiskovalnih dejanj.
11. Pritožnica v ustavni pritožbi izpodbija stališče, ki ga je v zvezi z uporabo procesnega prava v izpodbijanih sklepih zavzelo Okrajno in potrdilo Višje sodišče. Po slednjem "... ima po določbi prvega odstavka 431. člena ZKP v postopku pred okrajnim sodiščem le državni tožilec pravico predlagati sodniku, da opravi posamezna preiskovalna dejanja".
12. Izpodbijano stališče, ki temelji zgolj na jezikovni razlagi, je kot tako v neskladju z logično, sistemsko in namensko razlago določb, ki urejajo položaj oškodovanca kot tožilca v kazenskem postopku. Prav tako tudi ne potrjuje sklepanja po ustaljeni metodi razlage z večjega na manjše ("argumentum a maiori ad minus"). Prvi odstavek 431. člena ZKP določa, da lahko državni tožilec pred vložitvijo obtožnega predloga predlaga sodniku posamezniku, naj opravi posamezna preiskovalna dejanja. Če se sodnik strinja z njegovim predlogom, opravi preiskovalna dejanja, nato pa pošlje vse spise državnemu tožilcu. Preiskovalna dejanja je treba opraviti kar se da hitro in kratko. Po prvem odstavka 63. člena ZKP[2] ima oškodovanec kot tožilec enake pravice kot državni tožilec, razen tistih, ki jih ima državni tožilec kot državni organ. Kot je bilo že navedeno, je procesna pravica do (začetka oziroma do prevzema) kazenskega pregona v, primerih, določenih z Zakonom, pravica subsidiarnega tožilca. V preiskavi (redni kazenski postopek) daje ZKP v prvem odstavku 177. člena pravico predlagati posamezna preiskovalna dejanja ne samo strankam, temveč tudi oškodovancu, ki še ni niti stranka v postopku. Po prvem odstavku 186. člena ZKP lahko oškodovanec in zasebni tožilec zahtevata od preiskovalnega sodnika pristojnega sodišča, naj opravi preiskavo, oziroma predlagata njeno dopolnitev. Med preiskavo lahko dajeta preiskovalnemu sodniku tudi druge predloge. V skrajšanem postopku se postopek začne po določbi drugega odstavka 435. člena ZKP z vročitvijo obtožnega akta obdolžencu in takojšnjim razpisom glavne obravnave. Do te faze postopka sploh ne more priti, če obtožni predlog ne vsebuje vsega, kar bi po določbi 434. člena ZKP moral vsebovati, to pa je med drugim tudi predlog, kateri dokazi naj se izvedejo na glavni obravnavi.[3] Ravno temu je bil v konkretni zadevi namenjen predlog pritožnice za opravo posameznih preiskovalnih dejanj, ki sta ga sodišči šteli kot nedovoljenega.
13. Z razlago prvega odstavka 431. člena ZKP, iz katere izhaja, da ima v postopku pred okrajnim sodiščem le državni tožilec pravico predlagati opravo posameznih preiskovalnih dejanj, je bila oškodovanka kot tožilka, kot ena izmed upravičenih tožilcev, postavljena v neenakopraven položaj z državnim tožilcem (vsaj) glede zbiranja dokaznega gradiva za vložitev obtožnega akta in ji je bila s tem kršena pravica iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Med procesnimi določbami, ki urejajo skrajšani postopek oziroma postopek pred okrajnim sodiščem, ni najti posebne določbe, ki bi urejala procesnopravni položaj oškodovanca kot tožilca v zvezi s predlogom za opravo posameznih preiskovalnih dejanj. Zato bi morali sodišči, ki sta izdali izpodbijana akta, pri razlagi (vsebine) in uporabi prvega odstavka 431. člena ZKP uporabiti najprej določbo 429. člena ZKP, po kateri bi na podlagi prvega odstavka 63. člena ZKP v zvezi s 186. členom ZKP najprej ocenili, katera in če sploh katera od predlaganih posameznih posameznih preiskovalnih dejanj je treba opraviti, ne pa zavreči kot nedovoljen predlog pritožnice kot subsidiarne tožilke za opravo posameznih preiskovalnih dejanj.
14. Iz povedanega izhaja, da je sporno stališče, ki sta ga v zvezi z uporabo procesnega prava zavzeli sodišči, v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave. Zato je Ustavno sodišče izpodbijana sklepa razveljavilo in zadevo vrnilo v novo sojenje Okrajnemu sodišču v Celju.
C.
15. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednica dr. Dragica Wedam Lukić ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, dr. Mirjam Škrk in Jože Tratnik. Odločbo je sprejelo soglasno.
Predsednica
dr. Dragica Wedam Lukić
Opombe:
[1]Gre samo za primeroma naštete procesne situacije (glej tudi peti odstavek 320. člena ZKP, drugi odstavek 276. člena ZKP, možnost vlaganja izrednih pravnih sredstev po prvem odstavku 421. člena ZKP).
[2]Določba se nahaja v splošnem delu Zakona, v V. poglavju ZKP, ki ureja procesne pravice oškodovanca in zasebnega tožilca.
[3]V sklopu pravic in upravičenj, ki jih ima za ta namen državni tožilec kot državni organ, je tudi možnost sodelovanja z drugimi državnimi organi (npr. s policijo glede zbiranja dokaznega gradiva). Te pravice pa oškodovanec kot tožilec nima.