Up-744/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-744/02
Datum odločitve:
14. 4. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.744.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 156/2002 z dne 26. 9. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 1381/2001 z dne 23. 1. 2002 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II K 158/2000 z dne 12. 9. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 156/2002 z dne 26. 9. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 1381/2001 z dne 23. 1. 2002 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II K 158/2000 z dne 12. 9. 2001 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Sodišča so pri zavrnitvi pritožnikovega dokaznega predloga za postavitev izvedenca ekonomske stroke zadostila kriterijem, ki jih je za presojo kršitve pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca postavilo Ustavno sodišče. Zato kršitev procesnega jamstva iz tretje alineje 29. člena Ustave očitno ni podana.
Pritožnik kršitev, ki jih zatrjuje v zvezi z 22. in s 23. členom Ustave, ni izkazal.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).

5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).

5.3.13.53 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Pravica do izvajanja dokazov v njegovo korist (29).
Pravna podlaga:
Člen 22, 23, 29, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
23. 12. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23312
Up-744/02 - 8
14. 4. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 25. marca 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 156/2002 z dne 26. 9. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 1381/2001 z dne 23. 1. 2002 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II K 158/2000 z dne 12. 9. 2001 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. S prvostopenjsko sodbo je bil pritožnik (v sostorilstvu) spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja zlorabe položaja ali pravic po drugem v zvezi s prvim odstavkom 244. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju KZ). Z uporabo omilitvenih določb je bila pritožniku izrečena kazen osmih mesecev zapora, odvzeta mu je bila s kaznivim dejanjem pridobljena premoženjska korist in v plačilo naloženi stroški kazenskega postopka. Višje sodišče je pritožbama zagovornikov obeh obdolžencev ugodilo tako, da je izrek o odvzemu premoženjske koristi odpravilo, v preostalem delu pa pritožbi zavrnilo. Pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija tudi sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila kot neutemeljena zavrnjena zahteva njegovega zagovornika za varstvo zakonitosti.
2. V ustavni pritožbi pritožnik zatrjuje napačno uporabo procesnega prava ter kršitve 22. in 23. člena Ustave ter tretje alineje 29. člena Ustave. Zatrjevane kršitve obrazloži s sklicevanjem na odločbe Ustavnega sodišča št. Up-13/94 z dne 8.
6. 1995 (OdlUS IV, 128), št. Up-34/93 z dne 8. 6. 1995 (OdlUS IV, 129) in št. U-I-27/95 z dne 24. 10. 1996 (Uradni list RS, št. 66/96 in OdlUS V, 138). V zvezi s tem navaja, da je ves čas postopka zatrjeval, da je izvedba dokaza s postavitvijo izvedenca ekonomske stroke nujna za ugotovitev pritožnikove kazenske odgovornosti in da je od izvida in mnenja izvedenca ekonomske stroke odvisna ugotovitev obstoja vseh znakov kaznivega dejanja. Po mnenju pritožnika je sodišče s tem, ko je navedeni dokazni predlog obrambe zavrnilo in svojo odločitev sprejelo zgolj na podlagi pavšalnih ocen in ne na podlagi strokovne ekspertize, kršilo pritožnikovo pravico do izvajanja dokazov v njegovo korist iz tretje alineje 29. člena Ustave, posledično pa tudi 22. in 23. člen Ustave. Pritožnik Ustavnemu sodišču predlaga, naj izpodbijane sodbe razveljavi in vrne zadevo v novo odločanje.
B.
3. Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku in v okviru ustavne pritožbe ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri uporabi materialnega in procesnega prava. Ta presoja je zaupana sodiščem, ki odločajo v skladu z Ustavo in zakonom. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče presoja le, ali so bile z izpodbijanimi posamičnimi akti kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Tako lahko v zvezi z uporabo prava presoja, ali izpodbijane sodne odločbe temeljijo na kakšnem, z vidika varstva človekovih pravic nesprejemljivem pravnem stališču.
4. Pritožnikov očitek kršitve pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca iz tretje alineje 29. člena Ustave in posledično kršitve 22. in 23. Ustave se nanaša na stališča, ki so jih v zvezi z zavrnitvijo pritožnikovega dokaznega predloga za postavitev izvedenca ekonomske stroke v izpodbijanih sodbah zavzela sodišča.
5. Prvostopenjsko sodišče je dokazni predlog za postavitev izvedenca ekonomske stroke zavrnilo. Ocenilo je, da predlagan dokaz ni pomemben za pravilno odločitev, ker ni verjetno, da bo izključil oziroma potrdil obstoj pravnorelevantnih dejstev, konkretno prenosa programa (blagovnih znamk) B. B. d.o.o. (v nadaljevanju B. B.) na C., ki ga je mogoče ovrednotiti in s tem "pokriti" vrednost posojil. V zvezi s tem je pojasnilo, "da ni res, da bi pritožnik v C. pripeljal cel kup dragocenih blagovnih znamk, zaradi česar bi bil upravičen na tak način, tj. s kreditom, ustvariti 'status quo', v katerem nihče ne bi bil nikomur nič dolžan." Kot izhaja iz obrazložitve prvostopenjske sodbe (stran 9), je sodišče ugotovilo, da C. ni bila B. B. nič dolžna, temveč je bil dolžnik B. B. potem, ko je dobil obe sporni posojili od C. Odločitev, da zavrne pritožnikov dokazni predlog, po katerem naj bi cenilci podjetij ovrednotili vrednost posameznih podjetij, upoštevaje vrednost blagovne znamke podjetij, program podjetij in tudi program, ki se še ne izvaja, je sodišče oprlo na predhodno navedene ugotovitve in tudi na to, da "sodišču ni jasno, kaj naj bi izvedenci oziroma cenilci sploh ocenili. Ali bi bilo to zgolj pričakovanje o nekih bodočih, v zraku visečih poslih, ki nikdar niso bili realizirani in očitno v tej obliki, kot navaja obramba, tudi nikdar ne bodo." Odločitev prvostopenjskega sodišča v zvezi z zavrnitvijo pritožnikovega dokaznega predloga je kot utemeljeno potrdilo drugostopenjsko sodišče. Slednje je presodilo, da tudi pismo z dne 23. 8. 1994, na katerega se je pritožnik skliceval v pritožbi, pomeni le predstavitev osnovne sheme vizije B. B. o sodelovanju obeh podjetij, pri čemer pa ostaja na nivoju ponudbe sodelovanja.
Ocenilo je tudi, da pritožbi, ki se je v povezavi z navedenim pismom sklicevala na "sklenjen dogovor o prenosu blagovnih znamk z C.", listinski dokaz o obstoju navedenega dogovora ni bil priložen niti ni pritožnik v pritožbi navedel nobenih konkretnih okoliščin sklenitve dogovora (čas, kraj, kdo ga je sklenil).
Odločitev o zavrnitvi pritožnikovega dokaznega predloga je v zavrnitvi zahteve za varstvo zakonitosti potrdilo Vrhovno sodišče. Slednje je, kot izhaja iz obrazložitve izpodbijane sodbe, na podlagi podatkov v spisu ugotovilo, da zatrjevanega prenosa ni bilo, iz razlogov, navedenih v prvo in drugostopenjski sodbi, pa ni bila potrjena niti posredniška vloga Tech Importa glede vozil znamke Rover.
6. Ustavno sodišče je že v sklepu št. U-I-345/98 z dne 19. 11. 1998 (OdlUS VII, 208) zavzelo stališče o tem, kakšno je razmerje med določbo oziroma pravicami iz 29. člena Ustave do določbe oziroma pravice iz 22. člena Ustave (enako varstvo pravic) in 23. člena Ustave (pravica do sodnega varstva). Določba 29. člena Ustave ureja pravna jamstva, ki gredo obdolžencu v kazenskem postopku in katerih namen je, da mu zagotovijo pošteno sojenje pred neodvisnim in nepristranskim sodiščem. Zato je treba določbo 29. člena Ustave razlagati v povezavi z 22. in 23. členom Ustave, s katerima je opredeljena temeljna pravica do poštenega sojenja. Po 22. členu Ustave je v postopku pred sodiščem vsakomur zagotovljeno enako varstvo pravic, 23. člen Ustave pa vsakomur zagotavlja pravico, da o obtožbah proti njemu odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Pravna jamstva, ki so primeroma našteta v 29. členu Ustave, niso samostojna kategorija, temveč predstavljajo predvsem merilo poštenega kazenskega postopka. Zato jih je treba razlagati v luči funkcije, ki jo imajo v kazenskem postopku. Ugotovitev, ali konkretni kazenski postopek ustreza standardu poštenega kazenskega postopka, pa je odvisna od presoje postopka kot celote.
7. Po določbi tretje alineje 29. člena Ustave je vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljeno izvajanje dokazov v njegovo korist. Kriterije za presojo kršitve pravice do izvajanja dokazov v korist obdolženca (tretja alineja 29. člena Ustave) je Ustavno sodišče zavzelo tudi v odločbah, na katere se sklicuje pritožnik.
8. Kot izhaja iz ustaljene ustavnosodne presoje, sodišče glede na načelo proste presoje dokazov samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. Ne glede na to, da sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba, pa mora po ustavnosodni presoji izvesti dokaz, ki je materialnopravno relevanten in za katerega je obramba utemeljila potrebno stopnjo verjetnosti obstoja in pravne relevantnosti.
Sodišče ne sme zavrniti izvedbe predlaganih dokazov, razen če je očitno, da niso pomembni za odločitev, ali če bi bilo nadaljnje izvajanje dokazov zaradi jasnosti zadeve odveč.
9. Iz prvostopenjske sodbe je razvidno, da je sodišče na podlagi izvedenega dokaznega postopka ugotovilo, da je pritožnik očitano kaznivo dejanje storil in da je zanj kazensko odgovoren. V dokaznem postopku je sodišče zaslišalo priče, ovrednotilo pritožnikov zagovor v povezavi z ostalimi izvedenimi dokazi in dejstva, ki med strankama niso bila sporna, štelo za dokazana.
Kot izhaja iz 5. točke obrazložitve tega sklepa, je prvostopenjsko sodišče pritožnikov dokazni predlog razumno in argumentirano zavrnilo. Pojasnilo je, zakaj predlaganega dokaza (postavitev izvedenca ekonomske stroke) zaradi jasnosti zadeve ne bo izvedlo. Poleg razlogov, ki so za takšno odločitev sodišč izhajali že iz do takrat izvedenega dokaznega postopka, je prvostopenjsko sodišče upoštevalo tudi dejstvo, da pritožnik ni z ničimer utemeljil materialnopravne relevantnosti izvedbe predlaganega dokaza, temveč naj bi šlo samo za obliko pritožnikovega zagovora. Z njim naj bi poskušal opravičiti le to, da je njegovo podjetje dobilo oba kredita. Tudi presoja, ki sta jo v zvezi z odločitvijo o zavrnitvi pritožnikovega dokaznega predloga opravili drugostopenjsko in Vrhovno sodišče, po oceni Ustavnega sodišča zadosti kriterijem, ki so relevantni za ugotavljanje zatrjevane kršitve pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist iz tretje alineje 29. člena Ustave.
10. Po 22. členu Ustave je v postopku pred sodiščem vsakomur zagotovljeno enako varstvo pravic, 23. člen Ustave pa vsakomur zagotavlja pravico, da o obtožbah proti njemu odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Sodišča niso kršila pritožnikove pravice do enakega varstva njegovih pravic in tudi ne pravic, ki mu jih zagotavlja 23. člen Ustave. Pravica iz 22. člena Ustave ni kršena, kadar sodišče ob spoštovanju enakega položaja strank glede na načelo proste presoje dokazov samo odloči o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. Pritožnik ni izkazal, da bi sodišča kršila to pravico z neenako obravnavo pritožnikovih pravic v postopku oziroma da sodišča pritožnikovim pravicam niso zagotavljala enakega sodnega varstva, kakor to velja za vsakogar v enakem pravnem položaju. Ravno nasprotno. Zakaj je sodišče določen dokaz štelo za verodostojen oziroma zakaj je določen dokaz bolj prepričljiv, so sodišča razumno utemeljila in obrazložila s pravnimi argumenti. Glede na navedeno kršitvi pravic iz 22. in 23. člena Ustave nista podani.
11. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
12. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča, razen sodniku Tratniku, ki je bil izločen. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer