Up-449/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-449/02
Datum odločitve:
29. 9. 2004
Objavljeno:
OdlUS XIII, 96
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.449.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 322/99 z dne 23. 5. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Kp 276/99 z dne 30. 6. 1999
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 322/99 z dne 23. 5. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Kp 276/99 z dne 30. 6. 1999 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ker je bil pritožnik v pravnem pouku poučen o pravici do zagovornik, pa se ji je odpovedal, kršitev pravice do obrambe z zagovornikom iz druge alineje 29. člena Ustave očitno ni podana.
Ker iz vsebine pravnega pouka, ki je bil pritožniku dan izhaja pravica do molka, kršitev privilegija zoper samoobtožbo iz četrte alineje 29. člena Ustave ni podana. Ker je bilo pritožnikovo priznanje storitve kaznivega dejanja na katerem temeljijo izpodbijane sodbe pridobljeno ob upoštevanju jamstev iz 29. člena Ustave, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.13.26 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Pravica do zagovornika (29).
5.3.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31).
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
Pravna podlaga:
Ustava 22, 29, Ustava [URS]
Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
16. 7. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23844
Dokument v PDF obliki:
Up-449-02.pdf
134 KB
Prenesite datoteko
Up-449-02_LM Fišer.pdf
135 KB
Prenesite datoteko
Up-449/02 - 6
29. 9. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. (Z. Z.), ki ga zastopa B. B., odvetnik v V., na seji senata dne 14. septembra 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 322/99 z dne 23. 5. 2002 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. Kp 276/99 z dne 30. 6. 1999 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnik je bil z izpodbijano pravnomočno sodbo spoznan za krivega kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po drugem odstavku v zvezi s prvim odstavkom 196. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v KZ). Izrečena mu je bila kazen petih let zapora. Zahtevo pritožnikovega zagovornika za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno sodbo je Vrhovno sodišče z izpodbijano sodbo zavrnilo kot neutemeljeno.
2. Pritožnik zatrjuje napačno uporabo prava in kršitve 19. in 22. člena Ustave ter 5. in 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 - v nadaljevanju EKČP). Predlaga, naj Ustavno sodišče njegovi ustavni pritožbi ugodi, izpodbijani sodbi Vrhovnega in Višjega sodišča razveljavi in vrne zadevo v novo sojenje Višjemu sodišču v Kopru.
3. Pritožnik v razlogih navaja, da je do zatrjevanih kršitev prišlo zato, ker niti v predkazenskem postopku niti na zaslišanju pred preiskovalnim sodnikom ni prejel pravnega pouka po 4. členu Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. - v nadaljevanju ZKP), temveč le po 5. členu ZKP. Navaja, da se je zaradi neustreznega pravnega pouka odpovedal pravici do zagovornika, kar naj bi prispevalo k samoobtožbi. Pritožnikovo priznanje storitve kaznivega dejanja pred preiskovalnim sodnikom naj bi bilo glede na navedeno pridobljeno nezakonito in se izpodbijane sodbe nanj ne bi smele opirati.
4. Pritožnik izpodbija tudi stališče, ki ga je o vsebini pravnega pouka v zvezi z uporabo določb 4. in 5. člena ZKP zavzelo Vrhovno sodišče. Vrhovno sodišče ugotavlja, "da čeprav preiskovalni sodnik ni uporabil besedila, ki je navedeno v prvem odstavku 4. člena ZKP, obsega pravni pouk, ki je skladen z določbami prvega in tretjega odstavka 5. člena ZKP, povsem jasno opozorilo o pravici do molka ter opozorilo, da obsojenec v primeru zagovora ni dolžan s svojo izpovedjo obremeniti sebe ali svojih bližnjih in priznati krivde, da ima pravico do zagovornika ter do njegove navzočnosti pri zaslišanju in katere so posledice odpovedi pravice do zagovornika. Vrhovno sodišče še navaja, da se navedeni določbi ZKP, od katerih je prva splošnejše narave, med seboj ne izključujeta ter se po vsebini, smislu in namenu v bistvu ne razlikujeta."
B.
5. Pritožnik v bistvu zatrjuje, da kazenski postopek, voden zoper njega, ni bil pošten. Zapoved o poštenem postopku v temelju pomeni prepoved samovolje državnih organov v postopku zoper posameznika. Navedeno zahtevo (fair trial oziroma fair hearing) postavljata že 6. člen EKČP in 14. člen Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah (Uradni list SFRJ, št. 7/71 in Uradni list RS, št. 35/92, MP, 9/92 - MPDPP). Za pošteno sojenje je bistveno, da ima oseba, katere pravice, dolžnosti ali pravni interesi so predmet sodnega postopka, ustrezne in zadostne možnosti, da zavzame stališče tako glede dejanskih kot glede pravnih vidikov zadeve in da v razmerju do nasprotne stranke ni zapostavljena (odločba Ustavnega sodišča št. Up-120/97 z dne 18. 3. 1999, Uradni list RS št. 31/99 in OdlUS VIII, 126). Pošteno sojenje zagotavljajo določbe Ustave, zlasti 22. člen, prvi odstavek 23. člena in v kazenskem postopku 29. člen. Ustavnopravna jamstva v kazenskem postopku (29. člen Ustave) so specialna v razmerju do pravic iz 22. člena Ustave (enako varstvo pravic) in iz prvega odstavka 23. člena Ustave (pravica do sodnega varstva). Člen 29 Ustave zagotavlja obdolžencu minimalno raven pravic (sklep Ustavnega sodišča št. Up-88/94 z dne 31. 5. 1996, OdlUS, V, 201; odločba Ustavnega sodišča št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996, OdlUS V, 40), katerih namen je, da mu je zagotovljeno pošteno sojenje pred neodvisnim in nepristranskim sodiščem. To pomeni, da 29. člen Ustave le primeroma našteva posamezne pravice. Njihov krog je mogoče zaključiti šele ob upoštevanju tega, da 1) določene pravice izhajajo še iz 22., 23. ter zlasti še iz 27. in 28. člena Ustave, ter 2) tretjega in petega odstavka 15. člena Ustave (odločba Ustavnega sodišča št. U-I-289/95 z dne 4. 12. 1997, Uradni list RS, št. 5/98 in OdlUS VI,165). Pravna jamstva, našteta v 29. členu Ustave, je zato treba razlagati v luči funkcije, ki jo imajo v kazenskem postopku. Ugotovitev, ali konkretni kazenski postopek ustreza standardu poštenega kazenskega postopka, je odvisna od presoje postopka kot celote.
6. Pritožnik v zvezi z očitkom kršitve pravnih jamstev v kazenskem postopku sodiščem očita zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja in napačno uporabo prava. Glede na to je treba pojasniti, da Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v kazenskem postopku, in ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja in uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) preizkusi Ustavno sodišče izpodbijane odločbe le glede vprašanja, ali so bile z njimi kršene človekove pravice in temeljne svoboščine.
7. Člen 29 Ustave že v svojem napovednem stavku poudarja enakopravnost, ki ima v bistvu vse atribute enakosti, ki jo vsebuje 22. člen Ustave, torej tudi enakost orožij med strankama sodnega postopka. Po določbi 29. člena Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku) morajo biti vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljene naslednje pravice: 1) da ima primeren čas in možnosti za pripravo obrambe, 2) da se mu sodi v njegovi navzočnosti in da se brani sam ali z zagovornikom, 3) da mu je zagotovljeno izvajanje dokazov v njegovo korist in 4) da ni dolžan izpovedati zoper sebe ali svoje bližnje ali priznati krivde.
8. Kršitve človekovih pravic storjene v predkazenskem postopku z dejanji državnih organov so lahko predmet presoje Ustavnega sodišča ob odločanju o ustavni pritožbi zoper pravnomočno obsodilno sodbo le, če se z ustavno pritožbo uveljavlja izločitev dokazov, pridobljenih s kršitvijo človekovih pravic.
V obravnavanem primeru pritožnik smiselno uveljavlja izločitev zapisnika o zagovoru pred preiskovalnim sodnikom, v katerem je zapisano njegovo priznanje, ki naj bi bilo pridobljeno s kršitvijo pravice do molka in do zagovornika v predkazenskem postopku. Z navedenim pritožnik smiselno uveljavlja kršitev četrte alineje 29. člena Ustave in kršitev druge alineje 29. člena Ustave.
9. Po določbi četrte alineje 29. člena Ustave mora biti vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljena pravica, da ni dolžan izpovedati zoper sebe ali svoje bližnje, ali priznati krivdo. Privilegij zoper samoobtožbo je temeljno jamstvo poštenega kazenskega postopka, ki varuje obdolženca pred uporabo nedopustne prisile zaradi pridobivanja izjav, s katerimi bi sam prispeval k svoji obsodbi za kaznivo dejanje. Zaradi učinkovitega varstva te pravice že v predkazenskem postopku Ustava v tretjem odstavku 19. člena med drugim zagotavlja, da mora biti vsakdo, ki mu je bila odvzeta prostost, takoj poučen o tem, da ni dolžan ničesar izjaviti. Posledica kršitve te pravice je nedopustnost uporabe tako pridobljenih izjav v kazenskem postopku.
10. Ustavno sodišče je v odločbi št. Up-134/97 z dne 14. 3. 2002 (Uradni list RS, št. 32/02 in OdlUS XI, 114) zavzelo stališče, da se v obliki privilegija zoper samoobtožbo vsebinsko nahaja ustavna pravica do molka, ki jo je povzel tudi zakonodajalec[1]. Zapisalo je še (10. točka obrazložitve navedene odločbe), "da pri pravici do molka ne gre zgolj za prepoved uporabe prisile ali zvijače, temveč za preprečevanje samoobdolžitve, saj se obdolženec morebiti (zaradi pravne neizobraženosti) ne zaveda, da mu ni treba pričati zoper samega sebe. Pravni pouk, v katerem je treba obdolženca opozoriti na to pravico, mora biti takšen, da bo odločitev obdolženca o tem, ali bo izkoristil pravico do molka ali ne, v celoti odvisna od njegove svobodne volje." In še: "Pravica do molka je tisti branik, ki preprečuje, da se breme dokazovanja prenese na obdolženca. Pravica do molka daje obdolžencu možnost, da ničesar ne izjavi o obtožbah, ki ga bremenijo, pri čemer je zlasti pomembno, da se obdolženec zaveda, da ima pravico molčati, ne da bi zgolj uveljavitev te pravice sama po sebi zanj imela kakršnekoli posledice."
11. V obravnavanem primeru je bil pritožniku s strani preiskovalnega sodnika dan naslednji pravni pouk: "Obdolženca se pouči, da se ni dolžan zagovarjati in odgovarjati na vprašanja, če pa se zagovarja, ni dolžan izpovedati zoper sebe ali svoje bližnje ali priznati krivde. Sodnik pouči obdolženca o pravici do zagovornika, ki je lahko navzoč pri njegovem zaslišanju, kakor tudi, da se bo zaslišanje opravilo brez zagovornika, v kolikor se obdolženec tej pravici odpove, obramba pa ni obvezna."
12. Iz izpodbijanih sodb je razvidno, da so sodišča svojo odločitev o obstoju storitve kaznivega dejanja oprla tudi na pritožnikovo priznanje dejanja v zagovoru pred preiskovalnim sodnikom. Presodila so tudi dokazno vrednost pritožnikovega zagovora z vidika njegove dovoljenosti v smislu določb 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Iz ustavni pritožbi priloženih listin[2] je razvidno, da je bil pritožnik poučen o vsebini ustavnih procesnih jamstev, katerih kršitev zatrjuje in da je bil glede na takšno vsebino pravnega pouka njegov zagovor pred preiskovalnim sodnikom pridobljen v skladu s pravnimi jamstvi, ki gredo obdolžencu že ob prvem zaslišanju in ki mu jih zagotavlja Ustava v 29. členu. Zato so očitki pritožnika, da se izpodbijane sodbe ne bi smele opirati na pritožnikov zagovor zaradi opustitve pouka po 4. členu ZKP, očitno neutemeljeni. Pouk po 4. členu ZKP, ki mora biti dan osebi, ki ji je vzeta prostost, kot pouk po 5. členu ZKP, ki mora biti dan obdolžencu pred prvim zaslišanjem, sta namenjena varstvu privilegija zoper samoobtožbo iz četrte alineje 29. člena Ustave. Za presojo kršitve te pravice pa je pomembna vsebina pouka o pravici in ne zakonska določba, ki predstavlja podlago za tak pouk. Glede na vsebino pravnega pouka (11. točka obrazložitve tega sklepa) Ustavno sodišče ocenjuje, da je bila pritožniku pravica do molka zagotovljena in zato za kršitev privilegija zoper samoobtožbo očitno ne gre.
13. V že navedenem vsebinskem sklopu je Ustavno sodišče presojalo tudi izpodbijano stališče Vrhovnega sodišča. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da pravno stališče Vrhovnega sodišča, izpodbijano s strani pritožnika, z vidika zatrjevanih kršitev človekovih pravic samo po sebi ni nesprejemljivo.
Kolikor se izpodbijano stališče ukvarja le z vprašanjem, katero določbo ZKP je treba pri podajanju pravnega pouka uporabiti, v tem delu ne posega na področje človekovih pravic.
V delu, v katerem Vrhovno sodišče pojasnjuje vsebinsko skladnost besedil pravnega pouka po 4. in 5. členu ZKP, pa stališče trči ob ustavno pravico iz četrte alineje 29. člena Ustave. Sodišče je ugotovilo, da je bil pritožniku pred podanim poukom postavljen tolmač za italijanski jezik, da mu je preiskovalni sodnik povedal, katerega dejanja je obdolžen in kaj je podlaga za obdolžitev. Ugotovilo je tudi, da je bil pritožniku dan pouk o pravici do odklonitve zagovora in odgovora na posamezna vprašanja ter izrecno opozorilo, da v primeru zagovora ni dolžan izpovedati zoper sebe ali svoje bližnje ali priznati krivde. Ustavno sodišče ugotavlja, da izpodbijano stališče Vrhovnega sodišča z vidika varstva pravice do privilegija zoper samoobtožbo iz četrte alineje 29. člena Ustave, katerega vsebina je bila v obrazložitvi tega sklepa že pojasnjena, očitno ni nesprejemljivo.
14. Neutemeljeni so tudi pritožnikovi očitki kršitve pravice do zagovornika. Po določbi druge alineje 29. čelna Ustave mora biti vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti zagotovljena pravica, da se brani sam ali z zagovornikom. Kot izhaja iz že navedenega zapisnika o zaslišanju, je bil pritožnik o pravici do zagovornika poučen, pa je izjavil, da se bo zagovarjal sam. Glede na navedeno kršitev pravice do obrambe z zagovornikom očitno ni podana.
15. Ker očitno ne gre za kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
16. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Sodnik Fišer je dal pritrdilno ločeno mnenje. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer
Opombi:
[1]ZKP določa v prvem odstavku 4. člena med drugim tudi to, da mora biti oseba, ki ji je vzeta prostost, takoj poučena, da ni dolžna ničesar izjaviti, v tretjem odstavku 5. člena pa: "Obdolženec se ni dolžan zagovarjati in odgovarjati na vprašanja, če pa se zagovarja, ni dolžan izpovedati zoper sebe ali svoje bližnje ali priznati krivde."
[2]Zapisnik o zaslišanju obdolženca št. Kpd 25/98 z dne 11. 1. 1998.
27.9.2004
Pritrdilno ločeno mnenje sodnika dr. Fišerja v zadevah Up-449/02 IN Up-587/02
1. Po naključju sta se na isti seji kazenskega senata Ustavnega sodišča znašli dve zadevi, v katerih se je še posebej izpostavilo vprašanje materialne izčrpanosti pravnih sredstev kot procesne predpostavke za vložitev ustavne pritožbe[1]. V obeh primerih se z odločitvijo strinjam; čeprav sem prepričan, da je vse tisto, kar bom zapisal v nadaljevanju, znano (ne pa nujno tudi nesporno), bi želel na kratko in zelo strnjeno opozoriti na nekatere poglavitne aspekte tega vse bolj pomembnega in aktualnega vprašanja.
2. Odločanje o obeh zadevah v širšem sovpada tudi z vse pogostejšimi razpravami o vprašanju materialne izčrpanosti pravnih sredstev pri delu ostalih dveh senatov in pri odločanju o ustavnih pritožbah na plenumu US. Potem ko je sodišče bolj ali manj trdno izoblikovalo svojo doktrino glede procesnih predpostavk "formalne narave" in jo v glavnem dosledno uveljavlja pri svojem odločanju[2] - v tem trenutku imam v mislih le zadeve ustavnih pritožb - je bilo pričakovati, da se bodo vse pogosteje začela pojavljati sporna vprašanja v zvezi z materialno izčrpanostjo. Obe zadevi dajeta nekaj zanimivih izhodišč za razmišljanje.
3. V zadevi Up-449/02, v kateri je bila ustavna pritožba (z aspekta njene dopustnosti pravilno) vložena le zoper sodbi Višjega in Vrhovnega sodišča, ne pa tudi zoper odločitev prvostopenjskega sodišča, kakor se pogosto - skorajda praviloma - dogaja v primerih, ko se izpodbija meritorna odločitev v kazenski zadevi, je zagovornik obdolženca v kazenskem postopku izpodbijal sodbo Okrožnega sodišča le zaradi stroškov kazenskega postopka in iz nobenega drugega razloga. Z ustavno pritožbo je bilo zato res mogoče poseči le na sodbi Višjega in Vrhovnega sodišča (in na morebitne kršitve temeljnih pravic, storjenih v postopku pred tema dvema sodiščema), vendar se zastavlja vprašanje, ali ni bila ustavna pritožba prav zaradi neizčrpanosti pravnih sredstev nedopustna v vseh tistih delih, ko bi bilo mogoče morebitne kršitve uveljavljati tudi že s pritožbo zoper sodbo, pa se v konkretnem primeru to ni zgodilo. Po mojem prepričanju je odgovor pritrdilen, kar z drugimi besedami pomeni, da mora biti veriga uveljavljanja kršitev človekovih pravic in svoboščin, če so takšne, da jih je bilo mogoče uveljavljati že s pravnim sredstvom zoper prvo odločbo, tudi po vsebinski plati nepretrgana[3].
To je logika kontradiktornega postopka, ki terja nenehno polno aktivnost strank, ki morata uveljavljati svoje ugovore v pravem trenutku in v pravi vsebini (ter - deloma - obliki, če je predpisana obličnost), sicer morata računati z možnostjo, da jih kasneje ne bosta več mogli uveljavljati ali bosta pri tem neuspešni[4]. Takšen pristop preprečuje in "kaznuje" obrambno taktiko v nekaterih kazenskih postopkih pred našimi sodišči, v katerih je več kot očitno, da obramba kršitev ali dejstev ne uveljavlja sproti ali takoj, ko bi jih lahko, temveč jih drži v rokavu in jih, kot prave tempirane bombe, sproži kasneje z veliko bolj razdiralnim ali celo nepopravljivim učinkom[5].
Naš kazenski postopek v tem trenutku, žal, ni organiziran na ta način. Poleg že povedanega je treba opozoriti, da materialna izčrpanost večinoma ni pogoj za niti vlaganje rednih in izrednih pravnih sredstev[6], kar pomeni, da bo morebitno vztrajanje US na tej procesni predpostavki, lahko v neskladju s siceršnjo ureditvijo kazenskega postopka[7]. Poleg težav pri ugotavljanju, ali so bila v konkretnem primeru po vsebini zares izčrpana vsa pravna sredstva, bodo prav slabosti pravne ureditve povzročale težave pri doslednejšem uveljavljanju zahteve po materialni izčrpanosti pravnih sredstev. Iz razloga, ki ga bom navedel v nadaljevanju, pa ne bi bilo dobro, če bi se zaradi teh težav kar tako odrekli materialni izčrpanosti kot procesni predpostavki.
4. Zavedati se namreč moramo, da materialna izčrpanost (in druge procesne predpostavke) niso predpisane zato, da bi grenile življenje ustavnim pritožnikom, temveč zato, da se jim zagotovi enakost pri obravnavanju.
Kar zadeva materialno izčrpanost je treba še posebej odločno vztrajati na stališču, da mora biti podana, če naj bo ustavna pritožba dopustna, če želimo doseči, da se bodo v našem pravnem sistemu tudi sodišča (vseh vrst in stopenj ter v vseh postopkih) začela resno, vsebinsko in poglobljeno ukvarjati s svojimi nalogami, ki jih imajo kot varuh ustavnosti in zakonitosti. To, kot vemo, ni zgolj naloga US, toda če stranke ne bodo prisiljene bolj odločno uveljavljati ustavnopravnih ugovorov že v postopku pred sodišči in se ta ne bodo začela z njimi resno ukvarjati ter o njih odločati, bomo še dolgo samo ugotavljali, da zija v tem pogledu med sodstvom in Ustavnim sodiščem v naši državi skorajda nepremostljiv prepad. Ne bi se smelo zgoditi, da bi se US ukvarjalo z ugotavljanjem kršitev človekovih pravic in svoboščin v postopkih na prvi in edini stopnji, ne da bi se o teh vprašanjih poprej izjasnila (vsa) sodišča, ki so odločala v zadevi[8]. Vprašanje je tudi izjemno pomembno za pravilno opredelitev položaja US v pravnem sistemu v državi in za ustrezno določitev razmerij med njim in sodišči.
5. V zadevi Up-587/02 je položaj podoben in za ilustracijo povedanega zelo zanimiv. Ustavni pritožnik pritožbe zoper odločbo sodišča prve stopnje pritožbe sploh ni vložil[9], pač pa je zoper prvostopenjsko sodbo vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, s katero ni uspel. Kršitev materialnega prava, ki naj bi pomenila kršitev načela zakonitosti iz 28. čl. Ustave, ki je sam v tem okviru sploh ni uveljavljal, je (posredno[10]) uveljavljal vrhovni državni tožilec v svoji zahtevi za varstvo zakonitosti, vendar tudi ta ni uspel. US je povsem pravilno odklonilo, da bi v tem primeru štelo, da je izčrpanost pravnih sredstev podana. Pravno sredstvo, ki ga uveljavlja vlagatelj, različen od ustavnega pritožnika, temu načeloma[11] ne formalno ne vsebinsko ne more koristiti.
6. Poleg povedanega, kar vse se nanaša na vprašanje materialne izčrpanosti pravnih sredstev, moram v zvezi z zadevo Up-449/02 opozoriti še na eno vprašanje povsem drugačne narave.
Ustavni pritožnik je uveljavljal tudi kršitev privilegija zoper samoobtožbo, do katere naj bi prišlo na njegovem prvem zaslišanju pri preiskovalnem sodniku in sicer zaradi tega, ker naj bi dobil napačen pouk o procesnih pravicah (po 5. namesto po 4. čl. ZKP). S tem vprašanjem se je poglobljeno ukvarjalo Vrhovno sodišče in očitek o kršitvi privilegija zavrnilo. US pa je ocenilo, da v tem pogledu ni prišlo do kršitve četrte alineje 29. čl. Ustave (13. tč. obrazložitve sklepa); s takšnim stališčem se strinjam[12].
Ne glede na to je treba ugotoviti, da je problem, če že ne z vidika pravne varnosti v najstrožjem smislu, pa vsaj z vidika jasnosti zakonske ureditve, vse prej kot zanemarljiv. Bil bi že skrajni čas, da bi zakonodajalec uskladil 4. in 5. čl.
ZKP[13], pa tudi celo vrsto drugih določb v zakonu, ki vsebujejo pravne pouke, ki morajo biti dani osumljencu ali obdolžencu v različnih situacijah. Z zadnjo novelo ZKP (ZKP-F) se je problem še zaostril, saj zakon predvideva še en pravni pouk, namreč tistega, ki ga dobi osumljenec preden začne policija od njega zbirati informacije[14], ali preden ga policija zasliši[15] in ki je še dodatno zapletel obravnavani problem, saj se (lahko) dotika obeh obravnavanih norm. Ne gre za to, da bi bilo s tema dvema določbama (in s tisto iz 4. odst. 148. čl. ZKP) kot takimi kaj narobe, vendar je treba upoštevati, da so nastale in v zakon prišle v različnih časih in z različnimi nameni, zakon sam pa se je od tedaj že močno spremenil. Ni dvoma, da dandanašnji druga ob drugi ne ustrezajo in ustvarjajo nejasno situacijo, ki utegne povzročati težave tudi v prihodnje.
dr. Zvonko Fišer
Opombe:
[1]Morda bi bilo bolj prav govoriti o materialni izčrpanosti zatrjevanja obstoja kršitev (človekovih pravic in temeljnih svoboščin), ker se utegne pokazati, da bo moral pritožnik domnevne kršitve v nekaterih situacijah uveljavljati že prej (npr. na glavni obravnavi ali na kakšnem drugem naroku) in ne šele s pravnimi sredstvi; je pa res, da bo najpogosteje šlo za pravna sredstva.
[2]Pri čemer je za nekatere rešitve zanesljivo mogoče reči, da so bolj sporne od drugih: med temi je treba na splošno vsekakor omeniti odločanje glede uveljavljanja pravice do odločanja brez nepotrebnega odlašanja, specifično na kazenskem področju pa odklanjanje ustavnih pritožb subsidiarnim in zasebnim tožilcem zoper oprostilne sodbe v kazenskem postopku in predpostavke za ugotovitvene odločbe v zadevah ustavnih pritožb na kazenskem področju.
[3]Torej nekakšna formalno in vsebinsko nepretrgana rdeča nit od domnevno storjene kršitve do ustavne pritožbe. Seveda je stvar pritožnika, da jo v obeh pogledih ustrezno izkaže (2. odst. 53. čl. ZUstS). Za to praviloma ne bodo dovolj le sodne odločbe, temveč tudi pravna sredstva ali druge vloge, ki jih je vlagal pritožnik.
[4]Kar zadeva kazenski postopek kot tak mutatis mutandis vse to velja tudi za obtožbo, vendar se na tem mestu v ta del vprašanja ne spuščam, ker naj bi državni tožilec sploh ne imel pravice do ustavne pritožbe, ostala dva upravičena tožilca pa v glavnem tudi ne; za obravnavano vprašanje to ni pomembno.
[5]Za ilustracijo si bom izbral najbolj nedolžnega izmed možnih primerov, znano pa je, da so številni drugi s področja ugotavljanja dejanskega stanja in kršitve prava še veliko bolj učinkoviti: marsikatera že obstoječa olajševalna okoliščina ni uveljavljena ne v postopku na prvi ne na drugi stopnji, temveč šele z izrednim pravnim sredstvom, ker je tedaj njen učinek praviloma večji, kakor če bi se izgubila med ostalimi. Problem je v tem primeru povezan tudi s problematično pravno ureditvijo glede okoliščin, ki vplivajo na izbiro in odmero kazenske sankcije in to na obeh segmentih, materialnopravnem in procesnopravnem.
[6]Pa bi moralo biti že iz razloga, ki je bil naveden tik pred tem. Na tem mestu na ta problem zgolj opozarjam, ne da bi se vanj poglabljal, saj se ne nanaša na obravnavana primera.
[7]In ki samo zaradi tega najbrž ni neustavna.
[8]Na tej točki se moje razmišljanje dotika tudi dolžnosti sodišč iz 156. čl. Ustave, vendar se v to vprašanje na tem mestu ne morem spuščati, čeprav je vsebinsko lahko povezano s problemom materialne izčrpanosti.
[9]V tem trenutku ni pomembno, da je do tega prišlo po njegovem zaradi kršitev njegovih ustavnih pravic.
[10]Ni uveljavljal, da bi šlo za kršitev Ustave, temveč le zakona, kar stvari pri zahtevi za varstvo zakonitosti ne spremeni.
[11]S kopico obrobnih, čeprav ne nepomembnih vprašanj, npr. kako upoštevati (z aspekta adversarnega kazenskega postopka nedvomno nelogično) pravico državnega tožilca, da sme v korist obdolženca ali obsojenca vlagati pravna sredstva in kako obravnavati situacije, ko pravna sredstva na strani obrambe vložijo drugi upravičenci do pritožbe, obdolženec pa ne, kako v tem pogledu obravnavati beneficium cohaesionis, potem ko se je US že (po mojem pravilno) odločilo, da ga v postopku z ustavno pritožbo, ni, kako upoštevati dejstvo, da sta zahtevi za varstvo zakonitosti, ki ju lahko vložita državni tožilec in obsojenec pravzaprav dve precej različni pravni sredstvi in z njima ni mogoče poseči na iste kršitve ter podobno.
[12]Upoštevaje tudi pravni režim, ki je veljal v času, ko je bilo zaslišanje opravljeno in ki je bil drugačen od današnjega.
[13]Pri tem ne gre spregledati, da spadata določbi celo med temeljna načela, ki bi morala služiti kot pomoč pri interpretaciji drugih določb zakona, pa sta sami uporabni šele z interpretacijo.
[14]Gl. 4. odst. 148. čl. ZKP. Kopičenje pravnih poukov, ki se nanašajo na ne dovolj razločno razmejene procesne situacije, kaže na panično reagiranje zakonodajalca, ki očitno ne obvladuje situacije in zato dodaja pravni pouk na pravni pouk do te mere, da ni več jasno kaj v konkretnem primeru velja. Poleg tega postane vprašljivo, ali lahko vse to razume in ustrezno uporabi tisti, ki mu je pouk namenjen, namreč osumljenec ali obdolženec. Gl. o tem zanimive ugotovitve M. Jagra v sestavku, ki je priloga raziskave Izhodišča za modernizacijo kazenskega postopka v Sloveniji (Inštitut za kriminologijo pri Pravni fakulteti v Ljubljani) z naslovom Miranda - imaginarij, vrednote, posledice.
[15]Gl. 3. odst. 148.a. čl. v zvezi s 4. odst. 148. čl. ZKP.