Up-199/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-199/02
Datum odločitve:
13. 7. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.199.02
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. A. - v stečaju zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 28/2001 z dne 6. 12. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča V Ljubljani št. I Cpg 759/2000 z dne 7. 9. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XI Pg 53/99 z dne 7. 3. 2000
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. A. - v stečaju zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 28/2001 z dne 6. 12. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča V Ljubljani št. I Cpg 759/2000 z dne 7. 9. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XI Pg 53/99 z dne 7. 3. 2000 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Pritožnica izpodbijanim sodnim odločbam očita napačno uporabo materialnega prava in nepravilno ugotovitev dejanskega stanja ter pavšalno zatrjuje, da Višje oziroma Vrhovno sodišče nista odgovorili na pritožbene oziroma revizijske navedbe. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kot jih zatrjuje pritožnica, ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 22, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
12. 4. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23612
Up-199/02-5
13. 7. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A. A. A., d.d. - v stečaju, ki jo zastopa B. B. B., odvetnica v Ž., na seji senata dne 29. junija 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba družbe A. A. - v stečaju zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 28/2001 z dne 6. 12. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča V Ljubljani št. I Cpg 759/2000 z dne 7. 9. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XI Pg 53/99 z dne 7. 3. 2000 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnica v ustavni pritožbi navaja, da je v stečajnem postopku kot stečajna dolžnica na naroku za preizkus terjatev prerekala prijavljeno terjatev enega izmed stečajnih upnikov v višini 101.770.455,80 SIT in zatrjevano pravico do ločenega poplačila te terjatve, ter vložila tožbo zaradi ugotovitve neobstoja prerekane denarne terjatve in pravice do ločenega poplačila. Okrožno sodišče je zavrnilo tožbeni zahtevek. Zoper tako odločitev je pritožnica vložila pritožbo, ki jo je Višje sodišče zavrnilo in potrdilo odločitev prvostopenjskega sodišča. Pritožnica je vložila tudi revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče zavrnilo.
2. Pritožnica oporeka v sodnem postopku ugotovljeni pravni naravi menice v konkretnem gospodarskem sporu, zatrjuje pa tudi, da se prvostopenjsko sodišče v izpodbijani sodbi ni opredelilo do potrdila o izročitvi menice, Višje sodišče ne do večine pritožbenih navedb, Vrhovno sodišče pa ne do revizijskih razlogov. Slednje naj bi v izpodbijani sodbi tudi napačno in v nasprotju z navedbami v reviziji ugotovilo, da pritožnica ne zatrjuje, da terjatev po kreditni pogodbi ne obstaja več oziroma da ni nastala. Pritožnica je mnenja, da je izpodbijana odločitev očitno napačna in brez razumne pravne obrazložitve ter uveljavlja kršitev drugega odstavka 14. člena, 22. , 25. in 33. člena Ustave.
B.
3. Pritožnica v ustavni pritožbi meni, da menica, ki jo je sodišče v obravnavanem gospodarskem sporu opredelilo kot način izplačila kredita, po svoji vsebini v konkretnem primeru to ne more biti. To mnenje pritožnica utemeljuje z navedbami, ki po svoji vsebini pomenijo očitek zmotne uporabe materialnega prava in napačne ugotovitve dejanskega stanja. Ustavno sodišče v zvezi s tem pojasnjuje, da ni nadaljnja instanca rednega sojenja in se v postopku ustavne pritožbe ne more spuščati v presojo materialnopravne pravilnosti izpodbijanih odločitev in v ugotavljanje dejanskega stanja. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče presoja le, ali je bila z izpodbijanimi sodbami kršena katera od človekovih pravic ali temeljnih svoboščin. Takih kršitev pa Ustavno sodišče v pritožničinem primeru ni ugotovilo.
4. Ustavnopravno relevantni bi lahko bili očitki pritožnice, da so izpodbijane sodbe brez razumne pravne obrazložitve ter da niti Višje niti Vrhovno sodišče nista odgovorili na pritožničine pritožbene oziroma revizijske navedbe.
Obrazložena sodna odločba je namreč bistveni del poštenega sodnega postopka, ki ga zagotavlja 22. člen Ustave (in je v sodnih postopkih poseben izraz načela enakosti iz drugega odstavek 14. člena Ustave). Iz te ustavne določbe izhaja tudi dolžnost sodišča, da se seznani z navedbami strank, prouči njihovo dopustnost in pravno relevantnost ter se do njih, če so za odločitev bistvene in niso očitno neutemeljene, v obrazložitvi svoje odločbe opredeli. Pri tem ni vedno nujno, da se sodišče do navedb stranke opredeli izrecno, temveč zadostuje, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve.
Navedena procesna jamstva so stranki zagotovljena tudi v pritožbenem postopku in izhajajo iz 25. člena Ustave. Vendar pa ni treba, da bi bila obrazložitev odločbe instančnega sodišča, kadar se to strinja z razlogi sodišča prve stopnje, tako široka kot obrazložitev sodišča prve stopnje. Pravica do pritožbe v zvezi s pravico do poštenega sojenja namreč ne pomeni, da se mora sodišče izjaviti prav o vseh pritožbenih navedbah, temveč da mora svojo odločitev utemeljiti glede navedb, ki so po razumni oceni sodišča za odločitev v zadevi bistvene.
5. Okrožno sodišče je v izpodbijani sodbi pojasnilo, na podlagi katerih, v dokaznem postopku izvedenih dokazov je ugotovilo, da je tožena stranka izdala tožeči stranki (sedaj ustavni pritožnici) menico kot finančno transakcijo kreditne pogodbe ter da se je menično razmerje med strankama zaključilo z indosamentom tožeče stranke z dne 24. 12. 1996, ki je s to menico plačala avans za trgovsko blago. Okrožno sodišče je tudi kot nesporno ugotovilo, da je tožeča stranka to blago prejela, s čimer je obveznost iz menice ugasnila, dolg tožeče stranke do tožene po kreditni pogodbi pa še vedno obstaja. Na podlagi teh ugotovitev je Okrožno sodišče sprejelo zaključek, da spor ne izhaja iz menice, temveč iz kreditne pogodbe, zato za tožbeni zahtevek ne veljajo določbe meničnega prava, temveč gre za posojilno razmerje. Višje sodišče je tako ugotovitev Okrožnega sodišča ocenilo za pravilno, zato mu je ni bilo treba še dodatno utemeljevati. Vrhovno sodišče se je v izpodbijani sodbi sklicevalo na dejanske ugotovitve pritožbenega sodišča. S takimi navedbami so sodišča svoje odločitve dovolj jasno in izčrpno obrazložila ter jih podprla z argumenti, ki so glede na načelo proste presoje dokazov in glede na pravila interpretacije pravnih norm, mogoči.
Pritožnica v ustavni pritožbi tudi zatrjuje, da se niti Višje niti Vrhovno sodišče nista opredelili do pritožbenih oziroma revizijskih navedb, vendar v ustavni pritožbi ni navedla, do katerih pritožbenih oziroma revizijskih navedb naj bi se sodišči ne opredelili. S takimi pavšalnimi očitki pa pritožnica zatrjevanih kršitev ni izkazala. Ne držijo tudi navedbe pritožnice, da sporna odločitev temelji z vidika človekovih pravic na nesprejemljivem pravnem stališču, saj pri tem niti ne pove, na katero stališče pri tem misli. Zato izpodbijanim sodbam tudi ni mogoče očitati očitne napačnosti in s tem samovoljnosti sodišč, kakor to zatrjuje pritožnica in kar bi prav tako lahko pomenilo kršitev 22. člena Ustave.
6. Očitek pritožnice, da je Vrhovno sodišče v nasprotju z revizijskimi navedbami v izpodbijani sodbi navedlo, da tožeča stranka ne zatrjuje, da terjatev po kreditni pogodbi ne obstaja več oziroma da ni nastala, pa zatrjevane kršitve prav tako ne utemeljuje. V reviziji je pritožnica sicer res navajala, da je obveznost po kreditni pogodbi poravnala.
Vendar pa se ugotovitev revizijskega sodišča, da pritožnica ni navedla obstoja razloga, zaradi katerega terjatev iz posojilne pogodbe ne bi obstajala več, nanaša na pritožničine navedbe pred nižjima sodiščema in ne, kot zmotno misli pritožnica, na revizijski postopek. Pritožnica pa v ustavni pritožbi ne zatrjuje, da bi prenehanje terjatve po kreditni pogodbi uveljavljala že v postopku pred nižjima sodiščema. Kaj takega pa tudi ni razvidno iz prilog k ustavni pritožbi. V pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo je pritožnica le navedla, da terjatev iz posojilnega razmerja po sklenitvi poravnave sploh ni nastala, ker naj tožeča stranka ne bi poravnala svoje obveznosti po kreditni pogodbi. Zakaj pritožnica meni, da bi Vrhovno sodišče njeno navedbo o prenehanju obveznosti po kreditni pogodbi moralo upoštevati kljub temu, da jo je navedla šele v reviziji, pa pritožnica ne pojasni. Poleg tega pa pritožnica s to revizijsko navedbo utemeljuje prenehanje terjatve po kreditni pogodbi z dejstvom, da je indosirala menico toženi stranki, s čimer naj bi ji plačala avans za trgovsko blago. Sodišča pa so v izpodbijanih sodbah ugotovila prav nasprotno - da ta avans ne predstavlja plačila obveznosti po kreditni pogodbi, pač pa plačilo naročenega in prejetega blaga. Zato je tak razlog za uveljavljanje prenehanja obveznosti po kreditni pogodbi že sam po sebi (zaradi ugotovljenega dejanskega stanja) izključen. Iz vsebine revizijske odločbe pa je razvidno, da ta revizijska navedba niti ni bila bistvenega pomena za odločitev.
7. Glede očitka, da se prvostopenjsko sodišče ni opredelilo do potrdila o izročitvi menice, pa je za obravnavo te kršitve treba upoštevati določbo prvega odstavka 51. člena ZUstS, po kateri je ustavna pritožba dopustna šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Zahteva po izčrpanju vseh pravnih sredstev namreč ne pomeni samo formalnega izčrpanja (to je vložitve pravnega sredstva), temveč pomeni tudi materialno izčrpanje (to je vsebinsko uveljavljanje kršitev človekovih pravic že v vloženih rednih in izrednih pravnih sredstvih). Iz ustavni pritožbi priložene pritožbe zoper prvostopenjsko sodbo pa je razvidno, da pritožnica navedene kršitve sodišču prve stopnje ni očitala.
8. Pritožnica tudi napačno razume pomen pravice do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave. Očitek o nezakonitosti (zaradi napačne uporabe materialnega prava) izpodbijanih sodnih odločb, ki posegajo v premoženjskopravni položaj, tudi če bi bil utemeljen, še ne izkazuje kršitve pravice do zasebne lastnine po 33. členu Ustave, kar je Ustavno sodišče že večkrat pojasnilo. Za kršitev te pravice bi lahko šlo, če bi sodišče odločitev oprlo na kakšno pravno stališče, ki bi bilo z vidika te ustavne pravice nesprejemljivo. S pavšalno trditvijo, da izpodbijane sodbe temeljijo na takem pravnem stališču, pa te kršitve ne more utemeljiti. Zgolj dejstvo, da pritožnica pravo razume drugače od sodišč in da s pravnimi sredstvi zoper izpodbijane sodbe ni uspela, pa še ne pomeni, da je bila pritožnici kršena katerakoli človekova pravica in temeljna svoboščina.
9. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kot jih zatrjuje pritožnica, Ustavno sodišče Ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: namestnik predsednice senata Jože Tratnik ter člana dr. Dragica Wedam Lukić in Milojka Modrijan. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča, razen sodnici mag. Mariji Krisper Kramberger, ki je bila v zadevi izločena. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Namestnik predsednice senata
Jože Tratnik