Up-358/03
Natisni
Opravilna št.:
Up-358/03
Datum odločitve:
12. 7. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.358.03
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 606/2002 z dne 27. 2. 2003 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 517/2000 z dne 7. 2. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 606/2002 z dne 27. 2. 2003 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 517/2000 z dne 7. 2. 2002 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Glede na posebne okoliščine obravnavane zadeve kot ene izmed zadev v skupini množičnih sporov, v katerih so bili tožbeni zahtevki vseh tožnikov oprti na v bistvenem enako dejansko in pravno podlago, kot tožena stranka pa je v vseh nastopala pritožnica, tudi morebitna ugotovitev kršitve ustavnih pravic pritožnice ne bi mogla privesti do razveljavitve izpodbijanih sodnih odločitev. Zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).
Pravna podlaga:
Člen 22, 25, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
20. 5. 2003
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23622
Up-358/03 - 8
12. 7. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A., d.d., Ž., ki jo zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 22. junija 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 606/2002 z dne 27. 2. 2003 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 517/2000 z dne 7. 2. 2002 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Sodišče prve stopnje je v pretežnem delu ugodilo zahtevku delavke (tožnice v delovnem sporu) za plačilo razlik v plači z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Višje sodišče je pritožbo pritožnice (tožena stranka v delovnem sporu) zoper takšno odločitev zavrnilo.
2. Zoper sodbo Višjega sodišča (pritožnica očitno pomotoma navaja, da gre za sodbo št. Pdp 606/2003, saj iz priložene sodbe izhaja, da gre za sodbo št. Pdp 606/2002) v delu, v katerem je Višje sodišče zavrnilo njeno pritožbo, v zvezi s sodbo sodišča prve stopnje v delu, v katerem je bilo ugodeno tožbenemu zahtevku tožnice, vlaga pritožnica ustavno pritožbo.
Sodiščema očita, da sta se izognili resni in vsebinski obrazložitvi svojega pravnega stališča, da za zastaranje plač velja splošni petletni zastaralni rok iz 371. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - v nadaljevanju ZOR). Ob tem še navaja, da sodišči nista odgovorili na njene navedbe, da naj bi na uporabo zastaralnega roka za občasne terjatve (372. člen ZOR) za zastaranje terjatev plač kazalo tudi to, da takšna določba pomeni vsebinsko kontinuiteto s prej veljavnimi predpisi. Višjemu sodišču tudi očita, da se ni opredelilo do njenih pritožbenih navedb glede WF dodatka in optimalne kvalitete kot meril vnaprej predvidenih delovnih rezultatov ter do navedb o prostovoljnosti kolektivnega dogovarjanja. Zatrjuje kršitev 14., 22., 23. in smiselno tudi 25. člena Ustave.
B.
3. Ustavna pritožba ni pravno sredstvo v sistemu rednih in izrednih pravnih sredstev, temveč poseben institut za presojo posamičnih aktov zaradi varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Očitki pritožnice, s katerimi oporeka zgolj materialnopravni presoji sodišča oziroma pravilnosti ugotovitve dejanskega stanja, torej sami po sebi ne morejo biti predmet presoje Ustavnega sodišča.
4. Ustavnopravno relevantni bi lahko bili očitki pritožnice, da izpodbijani sodbi nista zadostno obrazloženi, oziroma da sodišči nista odgovorili na pritožničine navedbe. Obrazložena sodna odločba je namreč bistveni del poštenega sodnega postopka, ki ga zagotavlja 22. člen Ustave. Iz te ustavne določbe izhaja tudi dolžnost sodišča, da se seznani z navedbami strank, prouči njihovo dopustnost in pravno relevantnost ter se do njih, če so za odločitev bistvene in niso očitno neutemeljene, v obrazložitvi svoje odločbe opredeli. Pri tem ni vedno nujno, da se sodišče do navedb stranke opredeli izrecno, temveč zadostuje, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve. Navedena procesna jamstva so stranki zagotovljena tudi v pritožbenem postopku in izhajajo iz 25. člena Ustave. Vendar pa ni treba, da bi bila obrazložitev odločbe instančnega sodišča, kadar se to strinja z razlogi sodišča prve stopnje, tako široka kot obrazložitev sodišča prve stopnje.
5. Ne glede na navedeno pa pritožnica z očitki, da sodišči nista obrazložili svojega pravnega stališča o uporabi petletnega zastaralnega roka za zastaranje plač, v tej zadevi ne more uspeti. V zvezi s tem se Ustavno sodišče sklicuje na odločbo št. Up-393/02 z dne 22. 4. 2004 (Uradni list RS, št. 51/04), v kateri je zavzelo stališče, da tudi ugotovitev kršitve človekovih pravic ne more privesti do razveljavitve izpodbijane sodbe, ki ji je mogoče očitati takšne kršitve, če posebne okoliščine obravnavanega primera Ustavnemu sodišču narekujejo odstop od tega pravila. Takšne posebne okoliščine je videlo Ustavno sodišče v tem, da je sodila zadeva, v kateri so bile pritožnici po ugotovitvi Ustavnega sodišča kršene človekove pravice, v skupino množičnih sporov, v katerih so bili tožbeni zahtevki tožnikov oprti na v bistvenem enako dejansko in pravno podlago, podobni pa so bili tudi ugovori pritožnice kot tožene stranke, s katerim je nasprotovala tem zahtevkom. Glede na to, da je Ustavno sodišče nekatere izmed sodnih odločb glede spornih vprašanj ocenilo za zadovoljivo obrazložene in upoštevaje dejstvo, da je bila pritožnica vsaj z eno izmed takšnih sodb nedvomno seznanjena, ter omenjeno povezanost obravnavanih zadev, pa po oceni Ustavnega sodišča ni mogoče trditi, da pritožnica sploh ne bi bila seznanjena z razlogi, na katerih je temeljila tudi odločitev v obravnavani zadevi. Namen ustavne zahteve po obrazloženosti sodne odločbe je bil tako na opisani način po mnenju Ustavnega sodišča dosežen. To pa je Ustavnemu sodišču po njegovi oceni dovoljevalo, da upoštevaje načela procesne ekonomike zaradi ugotovljene procesne kršitve izpodbijanih odločitev ni razveljavilo.
6. Za enak primer gre tudi v obravnavani zadevi. Tudi obravnavana zadeva namreč sodi v omenjeno skupino množičnih sporov, v zvezi z uveljavljenimi očitki o neobrazloženosti sodnih odločb pa Ustavno sodišče ugotavlja, da je nanje v zadostni meri odgovorjeno v drugih zadevah. Zadovoljivo obrazloženo stališče o uporabi splošnega zastaralnega roka je najti v sodbi Delovnega sodišča v Celju, št. Pd 1292/96 z dne 9. 1. 2001, v kateri je sodišče pritožnici pojasnilo, da predstavlja plača mesečno akontacijo plačila za opravljeno delo, s čimer je obrazloženo zavrnilo bistveni argument pritožnice o pogodbi o zaposlitvi kot enotnem pravnem naslovu, iz katerega naj bi izhajala pravica delavca do mesečnega izplačila plače. S to sodbo je bila pritožnica nedvomno seznanjena, saj jo je izpodbijala z ustavno pritožbo v zadevi št. Up-392/02. To pa pomeni, da glede na predstavljena stališča tudi morebiti ugotovljena kršitev pritožničinih ustavnih pravic ne bi mogla privesti do razveljavitve izpodbijanih sodb iz teh razlogov.
7. Stališču sodišč, da plač ni mogoče uvrstiti med občasne terjatve iz prvega odstavka 372. člena ZOR, tudi ni mogoče očitati, da bi bilo očitno napačno, kar smiselno uveljavlja pritožnica in kar bi lahko prav tako pomenilo kršitev 22. člena Ustave. Možnost ugotovitve takšne kršitve je namreč namenjena odpravi očitnih kršitev pri razlagi nedvoumnih in jasnih zakonskih določb. Glede na relativno nedoločno zakonsko definicijo pojma občasna terjatev, ki napolnitev tega pravnega pojma pretežno prepušča sodni praksi, pa o očitni napačnosti spornega stališča ni mogoče govoriti.
8. Ustavne pritožbe tudi ne more utemeljiti očitek pritožnice Višjemu sodišču, da se ni opredelilo do njenih navedb o prostovoljnosti kolektivnega dogovarjanja. Pritožnica očitno misli na navedbe, da skladno s Konvencijo MOD št. 98 o uporabi načel o pravicah organiziranja in kolektivnega dogovarjanja (Uradni list FLRJ - MP, št. 11/58 - v nadaljevanju Konvencija) splošna in branžna kolektivna pogodba za pritožnico ne moreta veljati. Na takšne navedbe je zadovoljivo odgovorjeno v sodbi Delovnega sodišča v Celju, št. Pd 23/97 z dne 7. 9. 2000. S to sodbo je bila pritožnica seznanjena, saj jo je izpodbijala z ustavno pritožbo v zadevi št. Up-627/02. Glede na stališča, predstavljena v 5. in 6. točki obrazložitve, pa to pomeni, da pritožnica s takšnimi očitki, četudi bi bili utemeljeni, v tej zadevi ne bi mogla uspeti.
9. Z navedbami, da naj bi na to, da se za zastaranje plač uporablja zastaralni rok za občasne terjatve iz 372. člena ZOR, kazalo tudi to, da ta določba pomeni vsebinsko kontinuiteto s prej veljavnimi predpisi o zastaranju plač, pritožnica v sporu očitno ne bi mogla uspeti. Dejstvo, da zakonodajalec ob spreminjanju delovnopravne zakonodaje ni uredil posebnega zastaralnega roka za zastaranje plač, samo po sebi namreč še ne odkazuje na uporabo zastaralnega roka iz 372. člena ZOR, saj ne dokazuje, da ni želel zakonodajalec tega vprašanja urediti drugače. Glede to pa je takšne navedbe pritožnice mogoče šteti za nebistvene in s tem takšne, da sodiščema nanje niti ne bi bilo treba odgovoriti. Navedeno velja tudi za očitke pritožnice, da ji Višje sodišče ni odgovorilo na njene pritožbene navedbe v zvezi z vštevanjem WF dodatka in dodatka za optimalno kvaliteto dela v osnovno plačo. Ustavno sodišče namreč ugotavlja, da pritožnica ni izkazala, da je v sodnem postopku sploh uveljavljala, da so bili tožnici izplačani takšni dodatki, ki naj bi jih sodišče upoštevalo pri izračunu osnovne plače.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS in prve alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 - popr.) v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodn
ikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan