Up-146/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-146/02
Datum odločitve:
28. 10. 2004
Objavljeno:
OdlUS XIII, 100
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.146.02
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 537/2001 z dne 29. 1. 2002 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Kopru št. P 248/95 z dne 13. 4. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 537/2001 z dne 29. 1. 2002 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Kopru št. P 248/95 z dne 13. 4. 2001 se ne sprejme.

Pritožnik sam nosi stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Ker je imel pritožnik v kazenskem postopku možnost, da izpodbija obtožbo in da se izjavi glede vseh okoliščin, od katerih je odvisna odločitev o kaznivem dejanju in njegovi kazenski odgovornosti, uporaba pravila o vezanosti pravdnega sodišča na pravnomočno obsodilno sodbo kazenskega sodišča (14. člen ZPP) v naknadni pravdi ni pomenila omejitve pravice do izjave (22. člen Ustave). Ugotovitev obstoja kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti pritožnika, ki jo je moralo upoštevati civilno sodišče v pravdi, je bila tako rezultat postopka, v katerem je bila kontradiktornost zagotovljena. To pa zadošča za sklep, da so očitki pritožnika o tem, da v postopku ni imel možnosti dokazovati, da za prometno nesrečo ni odgovoren, neutemeljeni.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen, 14.2, 22, Ustava [URS]
Člen 34.1, 49, 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
25. 3. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US24008
Dokument v PDF obliki:
Up-146-02.pdf
78 KB
Prenesite datoteko
Up-146-02_LM Wedam.pdf
84 KB
Prenesite datoteko
Up-146/02-11
28. 10. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 28. septembra 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Višjega sodišča v Kopru št. I Cp 537/2001 z dne 29. 1. 2002 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Kopru št. P 248/95 z dne 13. 4. 2001 se ne sprejme.
2. Pritožnik sam nosi stroške postopka z ustavno pritožbo.
Obrazložitev
A.
1. Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku zavarovalnice, ki je zoper pritožnika (v pravdi toženca) uveljavljala regresni zahtevek za plačilo 701.436 SIT.
Ugotovilo je namreč, da je pritožnik, ki je bil s kazensko sodbo spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja ogrožanja javnega prometa, izgubil svoje pravice iz zavarovanja, ker je bil v času prometne nesreče pod vplivom alkohola. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.
2. V ustavni pritožbi pritožnik izpodbija v pravdnem postopku ugotovljeno dejansko stanje. Sodišču očita, da mu je s tem, ko je zavrnilo vse njegove predloge, onemogočilo, da bi dokazal, da ni bil voznik (temveč le sopotnik) v vozilu, ki je povzročilo sporno prometno nesrečo. Nepravilno naj bi razlagalo tudi materialno pravo (zavarovalno pogodbo in splošne zavarovalne pogoje). Zatrjuje kršitev 14., 15. in 22. člena Ustave. Ustavnemu sodišču predlaga, naj ustavno pritožbo sprejme v obravnavo, izpodbijani sodbi razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje. Zahteva tudi plačilo stroškov v postopku z ustavno pritožbo.
B.
3. Ustavno sodišče se v postopku z ustavno pritožbo ne more spuščati v presojo materialnopravne ali procesnopravne pravilnosti izpodbijane sodne odločbe in tudi ne v dokazno oceno sodišča. Ustavna pritožba ni nadaljnje pravno sredstvo v okviru rednega sodstva, s katerim bi bilo mogoče uveljavljati same po sebi kršitve pri ugotovitvi dejanskega stanja ter uporabi materialnega in procesnega prava. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS)
Ustavno sodišče izpodbijano sodno odločbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine.
4. V tem okviru bi bile lahko relevantne navedbe pritožnika o tem, da naj bi mu sodišče onemogočilo, da bi dokazoval, da vozila, s katerim je bila povzročena prometna nesreča, ni vozil. Pravica stranke, da sodeluje v dokaznem postopku, predlaga dokaze in se izreče o dokaznih predlogih nasprotne stranke, je namreč eden od elementov pravice do izjave v postopku, ki je vsebovana v 22. členu Ustave in je na področju sodnih postopkov poseben izraz pravice do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Za sodišče iz te ustavne pravice izhaja obveznost, da dokazne predloge strank pretehta in predlagane dokaze, če se nanašajo na dejstva, ki so v sporu pravno relevantna, izvede. Vendar pa to ne pomeni, da ima pravdna stranka pravico do izvedbe vseh dokazov, ki jih predlaga. Če sodišče razumno oceni, da nekateri predlagani dokazi oziroma dejstva, ki naj se z njimi ugotovijo, za odločitev v sporu niso odločilni, ali da je neko dejstvo že dokazano, nadaljnjih dokazov ni dolžno izvajati. Zadošča, da sodišče dovolj prepričljivo in izčrpno obrazloži, zakaj dokaznim predlogom stranke ni sledilo.
5. V obravnavanem primeru sodišče navedb in dokaznih predlogov pritožnika ni upoštevalo, ker je v skladu s pravilom o vezanosti pravdnega sodišča na pravnomočno obsodilno sodbo kazenskega sodišča glede obstoja kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti storilca (t. i. identično dejansko stanje) iz 14. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP) štelo, da je vezano na ugotovitev kazenskega sodišča, da je toženec kot voznik povzročil prometno nesrečo.
Vezanost pravdnega sodišča na sodbo kazenskega sodišča pri identičnem dejanskem stanju namreč pomeni vezanost na ugotovitev tistih dejstev, od katerih je bila v kazenskem postopku odvisna odločitev, da obstoji kaznivo dejanje in kazenska odgovornost.[1] Vendar pa je stališče pritožnika, ki v uporabi navedenega pravila vidi kršitev pravice do enakega varstva pravic, zmotno.
6. Uporaba tega procesnega pravila, ki ima svoj temelj v spoznanju, da je civilna odgovornost strožja od kazenske, zaradi česar se tisti, ki se zaradi nekega ravnanja ni mogel rešiti kazenske odgovornosti, še toliko manj lahko reši (strožje) civilne odgovornosti, v primerih (kakršen je tudi pritožnikov), ko v pravdnem postopku kot toženec nastopa obdolženec iz kazenskega postopka, z vidika pravice stranke do izjave ne more biti sporna. Ta okoliščina namreč pomeni, da je imel toženec (v obravnavanem primeru pritožnik) glede vseh okoliščin, od katerih je bila odvisna odločitev o kaznivem dejanju in kazenski odgovornosti, torej tudi glede tega, kdo je vozil vozilo, s katerim je bila povzročena prometna nesreča, že v kazenskem postopku možnost, da se v postopku izjavi ter da izpodbija navedbe obtožbe in s tem vpliva na rezultat kazenskega postopka. Ker sta sodišči tudi navedli razloge, zaradi katerih njegovih navedb glede pomanjkanja pasivne legitimacije, tj. da on vozila, s katerim je bila povzročena prometna nesreča, sploh ni vozil, in z njimi povezanih dokaznih predlogov nista mogli upoštevati, do kršitve ustavnega jamstva enakega varstva pravic očitno ni prišlo.
7. Ker določba 15. člena Ustave ni ustavna določba, ki bi zagotavljala kakšne človekove pravice ali temeljne svoboščine, temveč vsebuje predvsem temeljna načela o uresničevanju in omejevanju pravic, se v ustavni pritožbi ni mogoče sklicevati na kršitev te določbe. Zato je tudi očitek o kršitvi 15. člena Ustave neutemeljen.
8. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
9. V postopku pred Ustavnim sodiščem nosi vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače (prvi odstavek 34. člena ZUstS). Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebni razlogi, ki jih pritožnik ne navaja. Ustavno sodišče je zato odločilo, kot izhaja iz druge točke izreka.
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi z 49. členom ZUstS v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger
Opomba:
[1]A. Galič, Obstoj kaznivega dejanja kot predhodno vprašanje v pravdi ter identična dejanska stanja, Zbornik znanstvenih razprav - LVII. letnik, 1997, str. 18.
12.10.2004
Pritrdilno ločeno mnenje sodnice dr. Wedam Lukić
V zvezi s to zadevo se zastavlja vprašanje razlage 22. člena Ustave (enako varstvo pravic), iz katerega izhaja pravica stranke, da se v postopku, v katerem se odloča o njenih pravicah, izjavi o vseh okoliščinah pomembnih za odločitev.
Gre za to, ali mora biti stranki ta pravica zagotovljena v vsakem postopku, v katerem se odloča o kakšni njeni pravici ali obveznosti, ali zadošča, da se je imela stranka možnost izjaviti o nekem vprašanju v nekem drugem postopku. Ker gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, želim v tem ločenem mnenju dodatno obrazložiti zakonsko in ustavno ozadje zadeve ter pojasniti razloge, zakaj sem kljub nekaterim pomislekom lahko glasovala za sklep o nesprejemu ustavne pritožbe.
V konkretnem primeru je sodišče v pravdnem postopku oprlo svojo odločitev na določbo 14. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS št. 26/99 in nasl., v nadaljevanju ZPP), po kateri je sodišče v primeru, kadar temelji tožbeni zahtevek na istem dejanskem stanju, na podlagi katerega je že bilo odločeno v kazenskem postopku, vezano na obsodilno kazensko sodbo (samo) glede obstoja kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti storilca. Gre za tako imenovana identična dejanska stanja ali identična vprašanja, pri katerih za razliko od primerov, ko je obstoj kaznivega dejanja v pravdnem postopku predhodno vprašanje, odločitev pravdnega sodišča ni odvisna od tega, ali je bilo storjeno kaznivo dejanje. Gre le za to, da obe sodišči obravnavata isti historični dogodek. Kadar je vprašanje obstoja kaznivega dejanja v pravdnem postopku predhodno vprašanje, je vezanost pravdnega sodišča na (obsodilno in oprostilno) kazensko sodbo učinek njene pravnomočnosti. Pravnomočnost namreč poleg tega, da preprečuje ponovno odločanje o isti stvari (ne bis in idem) učinkuje tudi v pozitivnem smislu in sicer tako, da je treba to, kar je pravnomočno razsojeno, šteti za resnično (res iudicata pro veritate habetur).[1] ZPP zato niti ne vsebuje posebnega pravila o vezanosti na kazensko (ali kakšno drugo) sodbo, če je obstoj kaznivega dejanja predhodno vprašanje, od katerega je odvisna odločitev v pravdi (npr. ali naj se uporabi daljši zastaralni rok po 352. členu Obligacijskega zakonika, Uradni list RS št. 83/01, če je škoda povzročena s kaznivim dejanjem).
Vezanost po 14. členu ZPP presega meje učinkovanja pravnomočnosti, saj postane pravnomočen samo izrek sodbe, ne pa dejanske in pravne ugotovitve, na katerih temelji.[2] Ker v tem primeru odločitev pravdnega sodišča ni odvisna od tega, ali je bilo storjeno kaznivo dejanje, lahko tečeta kazenski in pravdni postopek neodvisno drug od drugega. Do vezanosti pravdnega sodišča na kazensko sodbo pride zgolj v primeru, če je bil obdolženec v kazenskem postopku že spoznan za krivega, pa še to "samo glede obstoja kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti storilca". Ker je civilna odgovornost strožja od kazenske, naj bi bilo logično, da se nekdo, ki je spoznan za krivega kaznivega dejanja, ne more izogniti civilni odgovornosti.[3] Za takšno vezanost pa naj bi govorili tudi pravnopolitični razlogi: varovanje avtoritete kazenske obsodilne sodbe, olajšanje dela pravdnemu sodišču in preprečevanje neskladnosti med sodnimi odločbami.[4] Zaradi vezanosti na kazensko sodbo je v konkretnem primeru sodišče zavrnilo pritožnikove ugovore in dokazne predloge, ki so se nanašali na to, da ni storil kaznivega dejanja (konkretno: da ni vozil avtomobila, s katerim je bila povzročena prometna nesreča). V postopku z ustavno pritožbo je moralo Ustavno sodišče odgovoriti na vprašanje, ali je bila pritožniku s tem kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Določba o vezanosti na obsodilno kazensko sodbo bi bila brez dvoma ustavno sporna v primeru, če bi se uporabila proti stranki, ki ni sodelovala v kazenskem postopku in ji zato ni bila dana možnost, da se izjavi. Ko je šlo za tak primer, je avstrijsko ustavno sodišče po vsebini smiselno enako določbo par. 268 avstrijskega ZPO razveljavilo. Vlada je v odgovoru na zahtevo za presojo skladnosti navedene določbe z ustavo ugovarjala, da velja vezanost samo za osebe, ki so sodelovale v kazenskem postopku, vendar se ustavno sodišče ni odločilo za to, da bi določbo vsaj v tem obsegu pustilo v veljavi. Bilo je mnenja, da določbe ni mogoče razlagati na ustavno skladen način, saj je bil namen zakonodajalca kazenski sodbi zagotoviti absoluten učinek, ta učinek pa bi bil v primeru, če pravilo ne bi veljalo za vse, izničen, poleg tega pa bi to v razmerju s tretjimi povzročilo vrsto pravno političnih vprašanj, na katera mora odgovore poiskati zakonodajalec.
V konkretni zadevi je bil pritožnik v kazenskem postopku obdolženec in je imel v njem možnost, da se izjavi o vseh dejstvih, pomembnih za odločitev, zato se Ustavnemu sodišču z zgoraj navedenimi vprašanji ni bilo treba ukvarjati. Vendar pa je Ustavno sodišče s tem, ko je pritožnikove očitke o kršitvi 22. člena Ustave zavrnilo, posredno pristalo na to, da je zahtevi iz 22. člena Ustave zadoščeno tudi v primeru, ko se je imela stranka možnost izjaviti o nekem za odločitev pomembnem vprašanju v drugem postopku. Takšno stališče pomeni približevanje angloameriškemu pojmovanju pravnomočnosti, ki poleg izreka obsega tudi odločitve o pravno pomembnih dejstvih. Pri tem pa velja opozoriti, da se na "pravnomočnost" takšne dejanske ugotovitve ni mogoče sklicevati, če stranka navaja neka novo dejstva, ki v prejšnjem postopku niso bila upoštevana. Takšno stališče je (kot kaže) prevladalo tudi v Avstriji po razveljavitvi 268. člena ZPO.[5]
Ker v tem primeru pritožnik v ustavni pritožbi ni niti navajal, da gre za nova dejstva oziroma dokaze, ki jih ni mogel navesti oziroma uporabiti v kazenskem postopku, sem se lahko strinjala z odločitvijo, da do kršitve pravice iz 22. člena Ustave ni prišlo. Menim pa, da ta odločitev ne more imeti precedenčnega pomena za morebitne druge primere in da je treba v vsakem primeru posebej presojati, ali je prizadeti dejansko imel možnost, da učinkovito predstavi svoje stališče.
Dr. Dragica Wedam Lukić
Opombe:
[1]Juhart, Civilno procesno pravo Jugoslavije, Ljubljana 1961, str. 449, Triva-Belajec-Dika, Gradjansko parnično procesno pravo, Zagreb 1986, str. 517, Ude, Civilno procesno pravo, Ljubljana 2002, str. 312
[2]Glede smiselno enake določbe tretjega odstavka 12. člena ZPP iz leta 1977 Triva, Belajec in Dika navajajo, da ta vezanost presega okvire medsebojne vezanosti državnih organov na pravnomočne akte drugih organov, s katerimi je odločeno o predhodnih vprašanjih (glej Triva-Belajec-Dika, str. 67). Juhart (str. 96) sicer navaja, da "kazenska obsodilna sodba učinkuje tu kot ugotovitev, ne pa kot dokazna listina" in da je tu vezanost posledica pravnomočnosti, ni pa izjema od proste presoje dokazov.
[3]Primerjaj Galič, Obstoj kaznivega dejanja kot predhodno vprašanje v pravdi ter identična dejanska stanja, ZZR 1997, str. 15-1 6
[4]Te razloge je v obrambo vsebinsko smiselno enake določbe par. 268 ZPO navajala vlada pred avstrijskim ustavnim sodiščem (odločba št. G73/89 z dne 12. 10. 1990). Pri nas se teorija z vprašanjem razlogov za takšno ureditev ni podrobneje ukvarjala; Juhart (str. 96) navaja le, da ima kazenska sodba absoluten značaj in učinkuje proti vsem in vsakomur, Galič (str. 75) pa povzema razloge iz odločbe avtrijskega ustavnega sodišča.
[5]Oberhammer (EKČP in civilno procesno pravo - avstrijske izkušnje, Pravnik št. 6-8/1995, str. 382) navaja, da je pravosodno ministrstvo najprej razmišljalo o tem, da bi razveljavljeno določbo ponovno oblikovalo tako, da bi jo omejilo samo na obdolženca. Prevladalo pa je stališče, da to ni potrebno, da pa obsodilna kazenska sodba za kasnejši pravdni postopek ni brez pomena. Vsebinsko neobrazloženo navedbo toženca, da ni storil dejanja, za katerega je bil predhodno že obsojen, bi bilo namreč treba šteti za protislovno. V teoriji in praksi se je uveljavilo stališče, da naj sodišče v pravdnem postopku zavrne izvedbo vseh dokazov, ki jih je že izvedlo sodišče v predhodnem kazenskem postopku, pa že tedaj niso mogli ovreči sklepa o protipravnosti obdolženčevega ravnanja in njegovi krivdi. Če oseba, obsojena v kazenskem postopku, v kasnejši pravdi ne more navesti nobenih substanciranih ugovorov (npr. da neka pomembna priča ni bila zaslišana), lahko izostane izvedba dokazov, ki jih je sodišče izvedlo že v predhodnem kazenskem postopku.