Up-435/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-435/02
Datum odločitve:
8. 6. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.435.02
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 2055/2001 z dne 12. 4. 2002 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 960/97 z dne 25. 9. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 2055/2001 z dne 12. 4. 2002 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 960/97 z dne 25. 9. 2001 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Glede na posebne okoliščine obravnavane zadeve kot ene izmed zadev v skupini množičnih sporov, v katerih so bili tožbeni zahtevki vseh tožnikov oprti na v bistvenem enako dejansko in pravno podlago, kot tožena stranka pa je v vseh nastopala pritožnica, tudi morebitna ugotovitev kršitve ustavnih pravic pritožnice ne bi mogla privesti do razveljavitve izpodbijanih sodnih odločitev. Zato Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).
Pravna podlaga:
Člen 22, 25, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
9. 7. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23526
Up-435/02 - 6
8. 6. 2004
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A., d.d., Ž., ki jo zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 25. maja 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba družbe A. zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 2055/2001 z dne 12. 4. 2002 v zvezi s sodbo Delovnega sodišča v Celju št. Pd 960/97 z dne 25. 9. 2001 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Sodišče prve stopnje je v pretežnem delu ugodilo zahtevku delavke (tožnice v delovnem sporu) za plačilo razlik v plači z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Višje sodišče je pritožbo pritožnice (tožena stranka v delovnem sporu) zoper takšno sodbo zavrnilo.
2. Zoper sodbo Višjega sodišča v zvezi s sodbo sodišča prve stopnje v delu, v katerem je bilo ugodeno tožbenemu zahtevku tožnice, vlaga pritožnica ustavno pritožbo. Sodiščema očita, da sta se izognili resni in vsebinski obrazložitvi svojega pravnega stališča, da za zastaranje plač velja splošni petletni zastaralni rok iz 371. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - v nadaljevanju ZOR). Višjemu sodišču tudi očita, da ni odgovorilo na njene navedbe, s katerimi je utemeljevala svoje stališče o plači kot občasni terjatvi v smislu 372. člena ZOR in o posledičnem teku zamudnih obresti od dneva vložitve tožbe (tretji odstavek 279. člena ZOR). Prav tako se to sodišče naj ne bi opredelilo do njenih pritožbenih navedb o kršitvi Konvencije MOD št. 98 o uporabi načel o pravicah organiziranja in kolektivnega dogovarjanja (Uradni list FLRJ - MP, št. 11/58 - v nadaljevanju Konvencija) in do navedb glede WF kot merila vnaprej predvidenih delovnih rezultatov in o vnaprej predvidenih delovnih rezultatih glede kvalitete. Pritožnica nasprotuje tudi zaključku sodišč, da na višino osnovne plače vpliva tudi plačilni razred znotraj tarifnega razreda, ki je po njenem mnenju tudi neobrazložen. Zatrjuje kršitev 2., 14., 22. 23. in 25. člena Ustave.
B.
3. Ustavna pritožba ni pravno sredstvo v sistemu rednih in izrednih pravnih sredstev, temveč poseben institut za presojo posamičnih aktov zaradi varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. V skladu s 50. členom ZUstS Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Očitki pritožnice, s katerimi oporeka zgolj materialnopravni presoji sodišča, torej sami po sebi ne morejo biti predmet presoje Ustavnega sodišča.
4. Ustavnopravno relevantni bi lahko bili očitki pritožnice, da izpodbijani sodbi nista zadostno obrazloženi oziroma da sodišči nista odgovorili na pritožničine navedbe. Obrazložena sodna odločba je namreč bistveni del poštenega sodnega postopka, ki ga zagotavlja 22. člen Ustave. Iz te ustavne določbe izhaja tudi dolžnost sodišča, da se seznani z navedbami strank, prouči njihovo dopustnost in pravno relevantnost ter se do njih, če so za odločitev bistvene in niso očitno neutemeljene, v obrazložitvi svoje odločbe opredeli. Pri tem ni vedno nujno, da se sodišče do navedb stranke opredeli izrecno, ampak zadostuje, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve. Navedena procesna jamstva so stranki zagotovljena tudi v pritožbenem postopku in izhajajo iz 25. člena Ustave. Vendar pa ni treba, da bi bila obrazložitev odločbe instančnega sodišča, kadar se to strinja z razlogi sodišča prve stopnje, tako široka kot obrazložitev sodišča prve stopnje.
5. Ne glede na navedeno pa pritožnica z očitki, da sodišči nista obrazložili svojega pravnega stališča o uporabi petletnega zastaralnega roka za zastaranje plač oziroma da Višje sodišče ni odgovorilo na njene navedbe v zvezi z zastaranjem plač in na navedbe o kršitvi Konvencije, ki naj bi izključevala možnost uporabe kolektivnih pogodb za pritožnico, v tej zadevi ne more uspeti. V zvezi s tem se Ustavno sodišče sklicuje na odločbo št. Up-393/02 z dne 22. 4. 2004 (Uradni list RS, št. 51/04), v kateri je zavzelo stališče, da tudi ugotovitev kršitve človekovih pravic ne more privesti do razveljavitve izpodbijane sodbe, ki ji je mogoče očitati takšne kršitve, če posebne okoliščine obravnavanega primera Ustavnemu sodišču narekujejo odstop od tega pravila. Takšne posebne okoliščine je videlo Ustavno sodišče v tem, da je sodila zadeva, v kateri so bile pritožnici po ugotovitvi Ustavnega sodišča kršene človekove pravice, v skupino množičnih sporov, v katerih so bili tožbeni zahtevki tožnikov oprti na v bistvenem enako dejansko in pravno podlago, podobni pa so bili tudi ugovori pritožnice kot tožene stranke, s katerim je nasprotovala tem zahtevkom. Glede na to, da je Ustavno sodišče nekatere izmed sodnih odločb glede spornih vprašanj ocenilo za zadovoljivo obrazložene, in upoštevaje dejstvo, da je bila pritožnica vsaj z eno izmed takšnih sodb nedvomno seznanjena, ter omenjeno povezanost obravnavanih zadev, pa po oceni Ustavnega sodišča ni bilo mogoče trditi, da pritožnica sploh ne bi bila seznanjena z razlogi, na katerih je temeljila tudi odločitev v obravnavani zadevi. Namen ustavne zahteve po obrazloženosti sodne odločbe je bil tako na opisani način po mnenju Ustavnega sodišča dosežen. To pa je Ustavnemu sodišču po njegovi oceni dovoljevalo, da upoštevaje načela procesne ekonomike zaradi ugotovljene procesne kršitve izpodbijanih odločitev ni razveljavilo.
6. Za enak primer gre tudi v obravnavani zadevi. Tudi obravnavana zadeva namreč sodi v omenjeno skupino množičnih sporov, v zvezi z uveljavljenimi očitki o neobrazloženosti sodnih odločb pa Ustavno sodišče ugotavlja, da je nanje v zadostni meri odgovorjeno v drugih zadevah. Zadovoljivo obrazloženo stališče o uporabi splošnega zastaralnega roka je najti v sodbi Delovnega sodišča v Celju, št. Pd 1292/96 z dne 9. 1. 2001, v kateri je sodišče pritožnici pojasnilo, da predstavlja plača mesečno akontacijo plačila za opravljeno delo, s čimer je obrazloženo zavrnilo bistveni argument pritožnice o pogodbi o zaposlitvi kot enotnem pravnem naslovu, iz katerega naj bi izhajala pravica delavca do mesečnega izplačila plače. Na navedbe pritožnice v zvezi z uporabo mednarodnega prava, ki naj bi izključevalo uporabo kolektivnih pogodb, pa je zadovoljivo odgovorjeno v sodbi Delovnega sodišča v Celju, št. Pd 23/97 z dne 7. 9. 2000. Ta sodba vsebuje obrazložitev, da skladno s 4. členom Konvencije zakonodajalec ob upoštevanju nacionalnih pogojev - obdobje, ko pravice iz delovnega razmerja sploh niso bile urejene s kolektivnimi pogodbami, z ureditvijo iz 112. člena ZDR, ki predvideva veljavnost kolektivnih pogodb za vse delavce, ki delajo v organizacijah in pri delodajalcih v Republiki Sloveniji, ni posegel v pravico do prostovoljnega
dogovarjanja. Ta člen Konvencije namreč določa, da je glede na nacionalne pogoje treba ustrezno ukrepati, kolikor je to potrebno, da se spodbudi ali pospeši razvoj ali širša uporaba postopkov prostovoljnega dogovarjanja s kolektivnimi pogodbami, sklenjenimi med delodajalci in njihovimi organizacijami ter delavci in organizacijami delavcev, s katerimi se urejajo delovni pogoji. Z obema omenjenima sodbama je bila pritožnica nedvomno seznanjena, saj ju je izpodbijala z ustavnima pritožbama v zadevah št. Up-392/02 in št. Up- 627/02. To pa pomeni, da, glede na predstavljena stališča, tudi morebiti ugotovljena kršitev pritožničinih ustavnih pravic ne bi mogla privesti do razveljavitve izpodbijanih sodb iz teh razlogov.
7. Stališču sodišč, da plač ni mogoče uvrstiti med občasne terjatve iz prvega odstavka 372. člena ZOR, tudi ni mogoče očitati, da bi bilo očitno napačno, kar smiselno uveljavlja pritožnica in kar bi lahko prav tako pomenilo kršitev 22. člena Ustave. Možnost ugotovitve takšne kršitve je namreč namenjena odpravi očitnih kršitev pri razlagi nedvoumnih in jasnih zakonskih določb. Glede na relativno nedoločno zakonsko definicijo pojma občasna terjatev, ki napolnitev tega pravnega pojma pretežno prepušča sodni praksi, pa o očitni napačnosti spornega stališča ni mogoče govoriti.
8. Pritožnica Višjemu sodišču tudi očita, da ni odgovorilo na njene pritožbene navedbe v zvezi z vštevanjem plače iz naslova delovne uspešnosti v osnovno plačo. V zvezi s pritožbenimi navedbami pritožnice, da je delovna uspešnost potrebna tudi za doseganje osnovne plače in da so merila za ugotavljanje delovne uspešnosti glede doseganja pričakovanih rezultatov dela, torej osnovne plače, enaka kot merila za ugotavljanje delovne uspešnosti, ki presegajo pričakovane rezultate dela, kar izhaja iz določb pritožničinega Pravilnika o osebnih dohodkih (v nadaljevanju Pravilnik), in da je treba oceniti, do kod seže izračunavanje plače po teh kriterijih v maso osnovne plače in od kod naprej v maso iz naslova delovne uspešnosti, Ustavno sodišče ugotavlja, da se sodišču do takšnih navedb, s katerimi pritožnica v sporu očitno ne bi mogla uspeti, niti ne bi bilo treba opredeliti. Zgolj s sklicevanjem na določbe Pravilnika, iz katerih naj bi izhajalo, da se je delovna uspešnost, potrebna za doseganje osnovne plače, izračunavala po istih kriterijih, kot veljajo za pravo delovno uspešnost, namreč pritožnica ne bi mogla dokazati, da je bilo izplačilo spornega zneska v konkretnem primeru plačano prav na račun osnovne plače. Enako velja tudi za navedbo, da bi moralo sodišče preveriti, kateri del plače iz naslova delovne uspešnosti je šel v maso osnovne plače in kateri za pravo delovno uspešnost, ki bi lahko bila za odločitev v tej zadevi odločilna le, če bi bila podprta s konkretnimi trditvami in dokazi, da je izplačilo plače iz naslova delovne uspešnosti v konkretnem primeru predstavljalo plačilo osnovne plače.
Glede pritožbenih navedb pritožnice, da WF dodatek ne pomeni merila delovne uspešnosti, temveč merilo zahtevnosti delovnega mesta, in da pripada delavcu dodatek za optimalno kvaliteto dela za predvidene delovne rezultate, zaradi česar ju je treba všteti v osnovno plačo, pa Ustavno sodišče ugotavlja, da pritožnica ni izkazala, da je v sodnem postopku sploh uveljavljala, da so bili tožnici izplačani takšni dodatki, ki naj bi jih sodišče upoštevalo pri izračunu osnovne plače.
Glede na to pa Ustavno sodišče teh navedb ne more označiti za bistvene in s tem takšne, da bi se bilo dolžno Višje sodišče do njih posebej opredeliti.
9. Pritožničinega očitka, da sodišči nista obrazložili, kako sta prišli do zaključka, da grupe pri pritožnici predstavljajo plačilne razrede, Ustavno sodišče ni moglo obravnavati.
Po določbi 51. člena ZUstS je eden od pogojev za dopustnost ustavne pritožbe tudi, da so zoper izpodbijani akt izčrpana vsa pravna sredstva. Ta procesna predpostavka ne pomeni le, da mora pritožnik že pred vložitvijo ustavne pritožbe vložiti vsa dopustna pravna sredstva, temveč tudi, da mora pravna sredstva izčrpati po vsebini. To pomeni, da mora že v teh pravnih sredstvih uveljavljati tiste kršitve, na katere se nato sklicuje v ustavni pritožbi. Iz priložene pritožbe zoper sodbo sodišča prve stopnje pa ni razvidno, da je ugovor, da plačilni razredi pri pritožnici sploh niso obstajali, kar smiselno uveljavlja z očitkom o spornosti povezave med plačilnimi razredi in grupami, pritožnica uveljavljala že v pritožbi.
10. Pritožničinega očitka o kršitvi 2. člena Ustave v okviru postopka z ustavno pritožbo ni mogoče ocenjevati. V postopku z ustavno pritožbo Ustavno sodišče presoja le morebitne kršitve določb o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah, omenjena določba pa to ni.
C.
11. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan