Up-139/02
Natisni
Opravilna št.:
Up-139/02
Datum odločitve:
11. 5. 2004
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2004:Up.139.02
Akt:
Ustavna pritožba družbe A. in Zavoda za organizacijo in izvajanje vzajemne pomoči članom zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 108/2000 z dne 21. 11. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 1232/98 z dne 17. 2. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VIII Pg 240/94 z dne 9. 7. 1998
Izrek:
Ustavna pritožba družbe A. in Zavoda za organizacijo in izvajanje vzajemne pomoči članom zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 108/2000 z dne 21. 11. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 1232/98 z dne 17. 2. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VIII Pg 240/94 z dne 9. 7. 1998 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Pri žalitvi časti in dobrega imena s sredstvi javnega obveščanja je treba upoštevati zlasti to, da je protipravnost lahko izključena zaradi tega, ker gre v posameznem primeru za varstvo upravičenega interesa, zlasti določenega splošnega interesa, da gre za kritiko, ki se opravlja v javnem interesu, ali za upravičen interes javnosti, da je obveščena o določenem dejanju ali dogodku. V obravnavanem primeru so sodišča dala prednost interesu javnosti do obveščenosti, saj so ocenila, da v spornih člankih gre za kritiko, ki se opravlja v javnem interesu oziroma da obstoji upravičen interes javnosti, da je obveščena o vseh vidikih (tudi o tveganjih) poslovanja pritožnikov.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.

5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).

5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).

5.3.13.21 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Domneva nedolžnosti (27).

5.3.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda mnenja (39).

5.3.20 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda izražanja (39).

5.3.23 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do informacij (39).
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 22, 27, 35, 39, Ustava [URS]

Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
19. 3. 2002
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US23430
Up-139/02-7
11. 5. 2004
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe družbe A., d.o.o., Ž., in Zavoda za organizacijo in izvajanje vzajemne pomoči članom, p.o., B., ki ju zastopa Odvetniška družba C.-C., o.p., d.n.o., Z., na seji senata dne 20. aprila 2004 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba družbe A. in Zavoda za organizacijo in izvajanje vzajemne pomoči članom zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 108/2000 z dne 21. 11. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 1232/98 z dne 17. 2. 2000 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VIII Pg 240/94 z dne 9. 7. 1998 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnika (v gospodarskem sporu tožeči stranki) sta uveljavljala odškodninski zahtevek za plačilo škode, ki naj bi jima nastala zaradi neresničnih, nedokazanih in žaljivih trditev v člankih, objavljenih v časopisih "Dnevnik" in "Nedeljski dnevnik" v letih 1992 in 1993. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek zavrnilo. Pritožnika sta se zoper odločitev sodišča prve stopnje pritožila, Višje sodišče pa je njuno pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Pritožnika sta nato vložila tudi revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče zavrnilo. Sodišča so svojo odločitev oprla na stališče, da očitano ravnanje tožene stranke (tj. objava člankov) ni bilo nedopustno, zato odškodninska odgovornost tožene stranke ni podana.
2. Pritožnika v ustavni pritožbi izražata nestrinjanje z navedeno odločitvijo sodišča. Po mnenju pritožnikov sodišča v izpodbijanih sodbah niso odgovorila na vse pomembne okoliščine in vprašanja v zvezi z obravnavano zadevo. Obrazložitve sodb naj bi bile nedosledne in pomanjkljive. Pritožnika se strinjata s ugotovitvijo sodišč, da sta za odločitev v predmetni zadevi ključnega pomena dva članka tožene stranke, in sicer dne 12. 8. 1992 objavljen članek z naslovom "Za štiri petine - dolg nos" in dne 16. 8. 1992 objavljeni članek z naslovom "Kreditni fair-play v volčjem kožuhu". Vendar po mnenju pritožnikov v navedenih člankih ne gre zgolj za kritiko, saj tožena stranka ni kritizirala dejavnosti pritožnikov v vseh njenih bistvenih elementih, temveč je pavšalno, brez predhodne ugotovitve dejanskega stanja, predstavila svoje videnje dejavnosti, ki jo opravljata pritožnika. Poleg tega naj bi enega od pritožnikov obtožila kraje znaka, s čimer naj bi bila pritožnikoma kršena tudi domneva nedolžnosti (27. člen Ustave). Pritožnika zatrjujeta, da se do te obtožbe ni opredelilo nobeno od sodišč, ki so odločala v tej zadevi. Poleg tega naj bi bila v spornih člankih navedena tudi druga neresnična dejstva, zaradi objave katerih naj bi nastale težave v poslovanju pritožnikov. Po mnenju pritožnikov je nesprejemljivo stališče revizijskega sodišča, da tožena stranka ni strokovno glasilo in da za njeno izražanje velja bolj širok okvir kot za pisanje strokovnih glasil.
Pritožnika sodiščem očitata, da so pomanjkljivo in neobrazloženo opravila tehtanje ("test sorazmernosti") med svobodo izražanja (39. člen Ustave) na eni strani in osebnostnimi pravicami pritožnikov, ki izvirajo iz 35. člena Ustave (pravica do zasebnosti, pa tudi pravica do dobrega imena in časti, pravica do lastne podobe in osebne identitete). Objava spornih člankov naj bi porušila ugled in dobro ime pritožnikov, kar je imelo za posledico bistveno manjši pristop novih članov in množičen odstop obstoječih članov od že sklenjenih pogodb. S tem naj bi pritožnika utrpela tako premoženjsko kot tudi nepremoženjsko škodo. Pritožnika zatrjujeta, da so jima z izpodbijanimi sodbami kršene pravice iz 14., 22., 26., 33., 35. in 74. člena Ustave.
B.
3. V skladu s 50. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. Po mnenju pritožnikov so sodišča v obravnavani zadevi pomanjkljivo in neobrazloženo opravila tehtanje med svobodo izražanja (39. člen Ustave) na eni strani in osebnostnimi pravicami pritožnikov (35. člen Ustave) na drugi strani.
4. Ustava v prvem odstavku 39. člena vsakomur zagotavlja, da svobodno izraža misli ter širi vesti in mnenja. V skladu z drugim odstavkom 39. člena Ustave pa ima vsakdo pravico dobiti informacijo javnega značaja, za katero ima v zakonu utemeljen pravni interes, razen v primerih, ki jih določa zakon. Navedena ustavna pravica torej obsega tako svobodo do posredovanja informacij in mnenj (aktivni vidik) kot tudi pravico do obveščenosti (pasivni vidik). Zakon omejuje pravico in dolžnost informiranja tedaj, ko ta posega v druge človekove pravice, npr. v osebnostne pravice, ki izvirajo iz 35. člena Ustave (mednje spada tudi pravica do varovanja časti in ugleda). Tudi pravne osebe so nosilci določenih osebnostnih pravic, pri čemer osebnostne pravice vplivajo predvsem na njihovo premoženjsko stanje.[1] V pravni teoriji se jim priznavata pravica do imena oziroma firme in pravica do dobrega imena oziroma poslovnega ugleda.
5. V obravnavanem primeru gre za kolizijo med pravico do dobrega imena oziroma poslovnega ugleda pritožnikov na eni strani ter svobodo izražanja na drugi strani. Pri ugotavljanju ravnovesja med navedenima človekovima pravicama mora sodišče upoštevati pomembno vlogo, ki jo ima tisk v demokratični družbi. Tudi Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-172/94 z dne 9. 11. 1994 (OdlUS III, 123) poudarilo, da svoboda tiska in izražanja mnenj pomaga vzpostavljati in oblikovati nepristransko informirano javnost. Nedvomno morajo biti novinarji pri izvrševanju pravice do obveščenosti ljudi, v zvezi s katero delujejo kot predstavniki javnosti, tudi posebej odgovorni. Pri svojem delu ne smejo prekoračiti določenih meja, posebno še kar se tiče ugleda in pravic drugih. Skrbeti morajo za resničnost informacij, za njihovo jasnost in nedvoumnost, ter se ne smejo in ne morejo izgovarjati, češ da dajejo javnosti to, kar si želi.[2] Pri žalitvi časti in dobrega imena s sredstvi javnega obveščanja je treba upoštevati zlasti to, da je protipravnost lahko izključena zaradi tega, ker gre v posameznem primeru za varstvo upravičenega interesa, zlasti določenega splošnega interesa, da gre za kritiko, ki se opravlja v javnem interesu, ali za upravičen interes javnosti, da je obveščena o določenem dejanju ali dogodku.[3] Kritika se lahko tiče družbenega, političnega ali gospodarskega delovanja. Pri kritiki gre za vrednostne sodbe, mnenja, splošna razglabljanja, ki so lahko pravilna ali nepravilna in so vedno subjektivna.[4]
6. Očitek pritožnikov, da sodišča v obravnavanem primeru niso ustrezno opravila tehtanja med zgoraj navedenimi pravicami, je neutemeljen. Iz vsebine obrazložitev izpodbijanih sodb izhaja, da so sodišča dala prednost interesu javnosti do obveščenosti, saj so ocenila, da v spornih člankih gre za kritiko, ki se opravlja v javnem interesu oziroma da obstoji upravičen interes javnosti, da je obveščena o vseh vidikih (tudi o tveganjih) poslovanja pritožnikov. Tako je Višje sodišče v obrazložitvi svoje sodbe poudarilo, da je dejavnost zbiranja sredstev za vzajemno pomoč članom, s katero se ukvarjata pritožnika, sicer res občutljiva, saj temelji na zaupanju članov in bodočih članov. Vendar stoji nasproti pravno varovanemu interesu pritožnikov javni interes, ki je v tem, da je javnost obveščena o vseh vidikih poslovanja pritožnikov, torej tudi o tveganjih, brez katerih se tovrstna dejavnost ne more opravljati in na katere opozarja tožena stranka v navedenih člankih. Vsa tri sodišča so pri svoji odločitvi upoštevala tudi okoliščino, da sta pritožnika oglaševala svojo dejavnost še preden sta bila sporna članka objavljena, in sta tako sama izpostavila svojo dejavnost očem javnosti. Po oceni Vrhovnega sodišča je tožena stranka prav zaradi tega smela v spornih člankih pisati bolj kritično, kot bi lahko v primeru, če se pritožnika ne bi z oglaševanjem sama obrnila na javnost. Ker pa sta pritožnika to storila in v javnosti skušala vzpostaviti dobro sliko o sebi, je lahko tožena stranka o tem izrazila svoje mnenje. Prvostopenjsko in revizijsko sodišče sta opozorili tudi na okoliščino, da je tožena stranka po objavi spornih člankov pritožnikoma omogočila, da predstavita svoje stališče, in to celo večkrat (30. 8. 1992, 21. 1. 1993 in dvakrat v Odmevih), kar je po oceni Vrhovnega sodišča prispevalo k temu, da poročanje ni bilo enostransko. Glede očitane kraje znaka in besednih zvez, ki so namigovale na povezavo z "volkom", je Vrhovno sodišče pojasnilo, da so sporni članki lahko vsebovali namige na spor prvega pritožnika s podjetjema Č. Č. d.o.o. in D. D. D. d.o.o. glede uporabe blagovne znamke, vendar tako namigovanje samo po sebi še ni žaljivo in tudi ne more pomeniti kršitve domneve nedolžnosti (27. člen Ustave). Tudi sodišče prve stopnje je ocenilo, da gre pri tem za odraz omenjenega spora v zvezi z uporabo blagovne znamke, v katerega je bil vpleten prvi pritožnik. Tako se izkaže kot neutemeljen tudi očitek pritožnikov, da se nobeno od sodišč, ki so odločala v tej zadevi, ni opredelilo do obtožb glede kraje znaka.
7. Z vidika zatrjevane kršitve pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave), ki je v sodnih postopkih poseben izraz načela enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave), bi bil lahko pomemben očitek pritožnikov, da sodišča v izpodbijanih sodbah niso odgovorila na vse pomembne okoliščine v zvezi z obravnavano zadevo. Iz prejšnje točke obrazložitve je razvidno, da so sodišča za odločitev v zadevi bistvene dejanske okoliščine in pravna stališča v izpodbijanih sodbah dovolj izčrpno obrazložila, prav tako so se opredelila do bistvenih navedb pritožnikov. Zato tudi ta očitek pritožnikov ne drži. Zgolj nezadovoljstvo pritožnikov s stališči, ki so jih zavzela sodišča, pa ne zadošča za sklep, da je bila kršena pravica iz 22. člena Ustave.
8. Pritožnika zatrjujeta še kršitve 26., 33., in 74. člena Ustave, vendar teh kršitev z ničimer ne izkažeta. Ker torej očitno ne gre za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kot jih zatrjujeta pritožnika, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata mag. Marija Krisper Kramberger ter člana Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
mag. Marija Krisper Kramberger
Opombe:
[1]Finžgar, A.: Osebnostne pravice, Zbornik znanstvenih razprav, Pravna fakulteta v Ljubljani, 1958, str. 77.
[2]Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 131/2000 z dne 24. 8. 2000. [3]Finžgar, A.: Osebnostne pravice, Slovenska akademija znanosti in umetnosti, Ljubljana, 1985, str. 90.
[4]Ibidem.