Up-797/04
Natisni
Opravilna št.:
Up-797/04
Datum odločitve:
25. 5. 2006
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 58/2006
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2006:Up.797.04
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Celju št. Cp 1060/2003 z dne 7. 4. 2004
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Celju št. Cp 1060/2003 z dne 7. 4. 2004 se v delu, ki se nanaša na zavrnitev tožbenega zahtevka za plačilo zakonskih zamudnih obresti od prisojene odškodnine za nepremoženjsko škodo, razveljavi in se zadeva v tem delu vrne temu sodišču v novo odločanje.
Pritožnik sam nosi stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
V primeru, ko Vrhovno sodišče o določenem vprašanju sprejme načelno pravno mnenje, je treba odstop od tega mnenja obravnavati enako kot odstop od enotne sodne prakse. Odstopa od načelnega pravnega mnenja ni mogoče utemeljiti s sklicevanjem na enotnost in ustaljenost sodne prakse, če je načelno pravno mnenje sprejeto prav zato, da to sodno prakso spremeni. Višje sodišče je le na videz obrazložilo, zakaj je od načelnega pravnega mnenja odstopilo, saj se ni posvetilo nosilnim razlogom za odstop. S tem pa je bila pritožniku kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 22, Ustava [URS] 
Člen 34.1, 49, 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
30. 11. 2004
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US26162
Dokument v PDF obliki:
Up-797-04.pdf
111 KB
Prenesite datoteko
Up-797/04-10
14. 4. 2006
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopajo B. B. B., C. C. in Č. Č., odvetniki v Z., na seji senata dne 4. aprila 2006 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba zoper sodbo Višjega sodišča v Celju št. Cp 1060/2003 z dne 7. 4. 2004 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. P 578/98 z dne 18. 12. 2002 se sprejme v obravnavo, v delu, ki se nanaša na zakonske zamudne obresti od zneska 550.000 SIT, pa zavrže.
Obrazložitev
1. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku pritožnika (v pravdi tožnika) in mu prisodilo 450.000 SIT odškodnine za nepremoženjsko škodo z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe, to je od 18. 12. 2002 do plačila. Zavrnilo pa je pritožnikov tožbeni zahtevek za višji znesek odškodnine (900.000 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 4. 1998 dalje) in za zamudne obresti od prisojene odškodnine za čas od 19. 4. 1998 do 18. 12. 2002. Višje sodišče je pritožbi pritožnika ugodilo le v delu, ki se nanaša na odločitev o stroških postopka, v preostalem delu pa jo je zavrnilo. Zavrnitev zamudnih obresti za čas pred izdajo prvostopenjske sodbe je utemeljilo s stališčem, da se v obravnavani zadevi odškodnina prisoja po Zakonu o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. – v nadaljevanju ZOR), zato, in tudi zaradi enotne sodne prakse, pa tečejo zakonske zamudne obresti šele od dneva izdaje prvostopenjske sodbe dalje. Poudarilo je, da iz načelnega pravnega mnenja občne seje Vrhovnega sodišča z dne 26. 6. 2002[1] ne izhaja, da bi se lahko tudi pri odškodninah, ki se presojajo po ZOR, zakonske zamudne obresti prisojale že od dneva, od katerega jih je zahteval pritožnik.
2. Pritožnik odločitev sodišč izpodbija v delu, v katerem z zahtevkom za plačilo zamudnih obresti od odškodnine ni uspel. Zatrjuje kršitev 14. in 22. člena Ustave. Poudarja, da je načelno pravno mnenje Vrhovnega sodišča z dne 26. 6. 2002 (v nadaljevanju načelno pravno mnenje) spremenilo sodno prakso glede obresti od odškodninskih terjatev za nepremoženjsko škodo, in razlaga, kako. Navaja, da sodišči nista sledili načelnemu pravnemu mnenju, temveč sta skladno s staro sodno prakso prisodili zakonske zamudne obresti šele od dneva izdaje prvostopenjske sodbe dalje. Pojasnjuje, zakaj se mu zdi stara sodna praksa nesprejemljiva. Razlaga, zakaj mu po njegovi oceni zamudne obresti skladno z določbami ZOR pripadajo že od zamude dne 19. 4. 1998 dalje oziroma vsaj od 1. 1. 2002 dalje, kot to določa načelno pravno mnenje. Iz ustavni pritožbi priloženih sodb naj bi izhajalo, da sodišča oškodovancem že prisojajo zamudne obresti na tak način, zato naj bi bil pritožnik v primerjavi z njimi v neenakopravnem položaju. Ker naj bi Vrhovno sodišče oškodovancem priznalo zamudne obresti od 1. 1. 2002 dalje, naj bi bil pritožnik obravnavan neenakopravno tudi v primerjavi z upniki, katerih terjatve so zapadle po 1. 1. 2002. Ustavnemu sodišču predlaga, naj spremeni izpodbijano odločitev tako, da pritožniku prisodi še zakonske zamudne obresti od zneska 550.000 SIT od 19. 4. 1998 do 14. 3. 2002, podrejeno pa vsaj od 1. 1. 2002 do 14. 3. 2002, od prisojenih 450.000 SIT odškodnine pa naj mu zakonske zamudne obresti prisodi od 19. 4. 1998 do 27. 12. 2002, podrejeno pa vsaj od 1. 1. 2002 do 27. 12. 2002. Prav tako predlaga, naj Ustavno sodišče plačilo stroškov v zvezi z ustavno pritožbo naloži nasprotni udeleženki iz pravde.
3. Senat Ustavnega sodišča je sklenil, da sprejme ustavno pritožbo v obravnavo. O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
4. V delu, ki se nanaša na zamudne obresti od med pravdo plačanega zneska 550.000 SIT, ustavna pritožba ni dopustna. Iz izpodbijanih sodb namreč izhaja, da o tem zahtevku sodišči nista odločili. Če sodišče ne odloči o vseh zahtevkih, o katerih bi moralo odločiti s sodbo, lahko stranka zahteva izdajo dopolnilne sodbe (prvi odstavek 325. člena Zakona o pravdnem postopku, Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP). Pritožnik ni izkazal, da bi to možnost izkoristil. Ker se po prvem odstavku 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) ustavna pritožba lahko vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo v tem delu zavrglo.
5. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prvega odstavka 54. člena in druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS v sestavi: predsednica senata dr. Dragica Wedam Lukić ter člana dr. Janez Čebulj in Jože Tratnik. Ker senat ustavne pritožbe v delu, ki se nanaša na zakonske zamudne obresti od zneska 550.000 SIT, ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
dr. Dragica Wedam Lukić
Opomba:
[1]Objavljeno v Pravna mnenja št. 1/02, str. 11.
Up-797/04-14
25. 5. 2006
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A. iz Ž., ki ga zastopata B. B. B. in C. C., odvetnika v Z., na seji dne 25. maja 2006
odločilo:
1. Sodba Višjega sodišča v Celju št. Cp 1060/2003 z dne 7. 4. 2004 se v delu, ki se nanaša na zavrnitev tožbenega zahtevka za plačilo zakonskih zamudnih obresti od prisojene odškodnine za nepremoženjsko škodo, razveljavi in se zadeva v tem delu vrne temu sodišču v novo odločanje.
2. Pritožnik sam nosi stroške postopka z ustavno pritožbo.
Obrazložitev
A.
1. V pravdnem postopku je sodišče prve stopnje delno ugodilo tožbenemu zahtevku pritožnika (v pravdi tožnika) in mu prisodilo 450.000 SIT odškodnine za nepremoženjsko škodo z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe, to je od 18. 12. 2002 do plačila. Zavrnilo pa je pritožnikov tožbeni zahtevek za višji znesek odškodnine (900.000 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 4. 1998 dalje) in za zamudne obresti od prisojene odškodnine za čas od 19. 4. 1998 do 18. 12. 2002. Višje sodišče je pritožbi pritožnika ugodilo le v delu, ki se nanaša na odločitev o stroških postopka, v preostalem delu pa jo je zavrnilo. Zavrnitev zahtevka za plačilo zamudnih obresti za čas pred izdajo prvostopenjske sodbe je utemeljilo s stališčem, da se v obravnavani zadevi odškodnina prisoja po Zakonu o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. – v nadaljevanju ZOR), zato, in tudi zaradi enotne sodne prakse, pa tečejo zakonske zamudne obresti šele od dneva izdaje prvostopenjske sodbe dalje. Poudarilo je, da iz načelnega pravnega mnenja občne seje Vrhovnega sodišča z dne 26. 6. 2002[1] ne izhaja, da bi se lahko tudi pri odškodninah, ki se presojajo po ZOR, zakonske zamudne obresti prisojale že od dneva, od katerega jih je zahteval pritožnik.
2. Pritožnik izpodbija odločitev sodišč v delu, v katerem z zahtevkom za plačilo zamudnih obresti od odškodnine ni uspel. Zatrjuje kršitev 14. in 22. člena Ustave. Poudarja, da je načelno pravno mnenje Vrhovnega sodišča z dne 26. 6. 2002 (v nadaljevanju načelno pravno mnenje) spremenilo sodno prakso glede obresti od odškodninskih terjatev za nepremoženjsko škodo, in razlaga, kako. Navaja, da sodišči nista sledili načelnemu pravnemu mnenju, temveč sta skladno s staro sodno prakso prisodili zakonske zamudne obresti šele od dneva izdaje prvostopenjske sodbe dalje. Pojasnjuje, zakaj se mu zdi stara sodna praksa nesprejemljiva. Razlaga, zakaj mu po njegovi oceni zamudne obresti skladno z določbami ZOR pripadajo že od zamude dne 19. 4. 1998 dalje oziroma vsaj od 1. 1. 2002 dalje, kot to določa načelno pravno mnenje. Iz ustavni pritožbi priloženih sodb naj bi izhajalo, da sodišča oškodovancem že prisojajo zamudne obresti na tak način, zato naj bi bil pritožnik v primerjavi z njimi v neenakopravnem položaju. Ker naj bi Vrhovno sodišče oškodovancem priznalo zamudne obresti od 1. 1. 2002 dalje, naj bi bil pritožnik obravnavan neenakopravno tudi v primerjavi z upniki, katerih terjatve so zapadle po 1. 1. 2002. Ustavnemu sodišču še predlaga, naj plačilo stroškov v zvezi z ustavno pritožbo naloži nasprotni udeleženki iz pravde.
3. Senat Ustavnega sodišča je dne 4. 4. 2006 ustavno pritožbo sprejel v obravnavo. V skladu s 56. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče ustavno pritožbo poslalo Višjemu sodišču v Celju, v skladu z 22. členom Ustave pa nasprotni stranki v pravdnem postopku, ki na ustavno pritožbo nista odgovorila.
B.
4. Bistven očitek pritožnika je, da sodišči pri presoji utemeljenosti zakonskih zamudnih obresti nista upoštevali načelnega pravnega mnenja, s katerim je Vrhovno sodišče pred izdajo prvostopenjske sodbe spremenilo do tedaj veljavno sodno prakso. Ta očitek je pomemben z vidika pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave (ki je v sodnih postopkih poseben izraz načela enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave). Iz te ustavne določbe namreč izhaja zahteva, da sodišče strank ne sme obravnavati neenakopravno, tako da bi v posamezni zadevi samovoljno in arbitrarno odločilo drugače, kot sicer redno odloča v vsebinsko podobnih primerih. Pravica do enakega varstva pravic v postopku namreč presega zgolj zahtevo po enakopravnem obravnavanju strank v enem postopku, zato morajo sodišča v različnih postopkih v enakih zadevah pravo načeloma uporabiti enako. Vendar Ustava ne prepoveduje kakršnegakoli odstopa od sodne prakse, pač pa le samovoljen oziroma arbitraren odstop. Gre za zahtevo, da sodišče, če se odloči, da bo od uveljavljene sodne prakse odstopilo, razloge za to posebej obrazloži (kar predvsem predpostavlja, da sodno prakso tudi pozna). Ustavni vidik (ne)dopustnosti odstopa od sodne prakse torej ne pomeni, da Ustavno sodišče presoja materialnopravno pravilnost izpodbijane sodbe, pač pa le, ali je odstop od sodne prakse ustrezno (v procesnem smislu) obrazložen.[2]
5. Vrhovno sodišče skrbi za enotno sodno prakso (109. člen Zakona o sodiščih, Uradni list RS, št. 19/94 in nasl. – v nadaljevanju ZS). Načelno pravno mnenje je eden izmed instrumentov za zagotovitev tega cilja (110. člen ZS). Zato je v primeru, ko Vrhovno sodišče o določenem vprašanju sprejme načelno pravno mnenje, treba odstop od tega mnenja obravnavati enako kot odstop od enotne sodne prakse.
6. Načelno pravno mnenje Vrhovnega sodišča, na katerega se sklicuje pritožnik, spreminja dotedanjo sodno prakso, ki je zakonske zamudne obresti od odškodnine za nepremoženjsko škodo priznavala (šele) od dneva izdaje sodbe dalje. Po načelnem pravnem mnenju pripadajo oškodovancu od uveljavitve Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 83/01 in nasl. – v nadaljevanju OZ), to je od dne 1. 1. 2002 dalje, če zamuda ni nastala pozneje, zamudne obresti do dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje v višini predpisane obrestne mere, zmanjšane za temeljno obrestno mero, od sodbe sodišča prve stopnje dalje pa po predpisani obrestni meri zamudnih obresti. To načelno pravno mnenje je Vrhovno sodišče sprejelo dne 26. 6. 2002 in se nanaša na pravna razmerja, ki imajo enako podlago kot obravnavano (odškodnina za nepremoženjsko škodo). Sodišče prve stopnje je izpodbijano sodbo izdalo dne 18. 12. 2002, Višje sodišče pa je razsodilo dne 7. 4. 2004.
7. Sodišči sta zamudne obresti prisodili šele od dneva izdaje prvostopenjske sodbe dalje. Sodišče prve stopnje se je pri tem sklicevalo na staro sodno prakso in na okoliščino, da je višina škode postala znana šele med pravdo, s pridobitvijo izvedenskih mnenj. Višje sodišče je zavrnilo pritožbeno navedbo, da bi sodišče od odškodnine za nepremoženjsko škodo moralo priznati zakonske zamudne obresti od vložitve tožbe, oziroma – skladno z načelnim pravnim mnenjem – vsaj od 1. 1. 2002 dalje. Zapisalo je, da se v pritožnikovem primeru odškodnina presoja po ZOR, zato, in tudi zaradi enotne sodne prakse, tečejo zakonske zamudne obresti šele od dneva izdaje prvostopenjske sodbe dalje. Poudarilo je, da iz načelnega pravnega mnenja ne izhaja, da bi se lahko tudi pri odškodninah, ki se presojajo po ZOR, zakonske zamudne obresti prisojale že od dneva, od katerega jih je zahteval pritožnik. Vendar načelno pravno mnenje začetek teka zamudnih obresti po 1. 1. 2002 rešuje enako za vse odškodninske terjatve za nepremoženjsko škodo, ne glede na to, ali je škodni dogodek nastal v času veljavnosti ZOR ali v času veljavnosti OZ. S sklicevanjem na enotnost in ustaljenost sodne prakse pa ni mogoče utemeljiti odstopa od načelnega pravnega mnenja, če je načelno pravno mnenje sprejeto prav zato, da to sodno prakso spremeni. Zato Višje sodišče s temi razlogi le na videz odgovarja na pritožbene navedbe, saj se ne posveča nosilnim razlogom za odstop, kljub temu da je bilo na načelno pravno mnenje v pritožbi izrecno opozorjeno. S tem je bila pritožniku kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
8. Zato je Ustavno sodišče sodbo Višjega sodišča v delu, ki se nanaša na zavrnitev tožbenega zahtevka za plačilo zakonskih zamudnih obresti od prisojene odškodnine, razveljavilo in zadevo v tem delu vrnilo temu sodišču v novo odločanje (1. točka izreka).
Glede
na to ni bilo treba presojati obstoja drugih zatrjevanih kršitev.
9. Po prvem odstavku 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Navedena določba se po 49. členu ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Ker v obravnavani zadevi ni utemeljenih razlogov za drugačno odločitev, je Ustavno sodišče o predlogu za povrnitev stroškov odločilo, kot izhaja iz 2. točke izreka te odločbe.
C.
10. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi z 49. členom ZUstS v sestavi: predsednik dr. Janez Čebulj ter sodnice in sodniki dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, dr. Ciril Ribičič, dr. Mirjam Škrk, Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Odločbo je sprejelo soglasno.
Predsednik
dr. Janez Čebulj
Opomba:
[1]Objavljeno v: Pravna mnenja št. 1/02, str. 11.
[2]Podrobneje o tem A. Galič, Ustavno civilno procesno pravo, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 315 in nasl.