Up-133/04
Natisni
Opravilna št.:
Up-133/04
Datum odločitve:
1. 12. 2005
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 120/2005
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2005:Up.133.04
Akt:
Sodba Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 999/2003 z dne 6. 11. 2003 in sodba Delovnega sodišča v Mariboru, Oddelka na Ptuju, št. Pd 287/2000 z dne 6. 3. 2003
Izrek:
Sodba Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 999/2003 z dne 6. 11. 2003 in sodba Delovnega sodišča v Mariboru, Oddelka na Ptuju, št. Pd 287/2000 z dne 6. 3. 2003 se razveljavita.
Zadeva se vrne Delovnemu sodišču v Mariboru, Oddelku na Ptuju, v novo odločanje.
Pritožnik sam nosi stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Stališče Višjega sodišča, da bi moral pritožnik, če bi od prvega delodajalca dejansko zahteval plačilo odškodnine zaradi neizplačanih plač, to v tožbi tudi navesti, je v očitnem nasprotju z določbami Zakona o pravdnem postopku, ki se skladno s prvim odstavkom 14. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih  uporabljajo tudi v obravnavanem delovnem sporu. Navedba pravne podlage tožbenega zahtevka ni obvezna sestavina vsebine tožbe. Tretji odstavek 180. člena Zakona o pravdnem postopku izrecno določa, da vzame sodnik tožbo v postopek tudi tedaj, ko tožeča stranka ne navede pravne podlage tožbenega zahtevka, če pa jo navede, sodnik ni vezan nanjo. Po načelu iura novit curia je torej pravna kvalifikacija tožbenega zahtevka naloga sodišča. Tudi glede stališča Višjega sodišča, da bi moral pritožnik v tožbi predlagati dokaze za obstoj vseh elementov odškodninske odgovornosti prvega delodajalca, pa velja ugotoviti, da iz določbe 286. člena Zakona o pravdnem postopku povsem jasno izhaja, da sme dokaze, ki so potrebni za ugotovitev njenih navedb, stranka sodišču ponuditi tudi na prvem naroku za glavno obravnavo (prvi odstavek), pod določenimi pogoji pa tudi na poznejših narokih (drugi odstavek). Po oceni Ustavnega sodišča sta navedeni stališči, na katerih temelji odločitev Višjega sodišča, očitno napačni in zato v neskladju s pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.4.14 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS] 
Člen 34.1, 49, 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
17. 2. 2004
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US25446
Dokument v PDF obliki:
Up-133-04.pdf
114 KB
Prenesite datoteko
Up-133-04LM.pdf
118 KB
Prenesite datoteko
Številka:
Up-133/04-17
Datum:
1. 12. 2005
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A. iz Ž. pri Ž., ki ga zastopa B. B. B., odvetnik na Z., na seji dne 1. decembra 2005
odločilo:
1. Sodba Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 999/2003 z dne 6. 11. 2003 in sodba Delovnega sodišča v Mariboru, Oddelka na Ptuju, št. Pd 287/2000 z dne 6. 3. 2003 se razveljavita.
2.  Zadeva se vrne Delovnemu sodišču v Mariboru, Oddelku na Ptuju, v novo odločanje.
3. Pritožnik sam nosi stroške postopka z ustavno pritožbo.
Obrazložitev
A.
1. Višje sodišče je zavrnilo pritožbo pritožnika zoper sodbo sodišča prve stopnje. To je zavrnilo njegov tožbeni zahtevek za plačilo zneska iz naslova prikrajšanj pri plači v obdobju po prezaposlitvi pritožnika k novemu delodajalcu (prvotožena stranka v delovnem sporu), naslovljen na pritožnikovega bivšega delodajalca (drugotožena stranka v delovnem sporu). Pritrdilo je stališču sodišča prve stopnje, da je lahko zavezanec za plačilo plače le delodajalec. Pritožbene očitke, da pritožnik od prvega delodajalca ni zahteval plačila plače, temveč odškodnino za škodo, ki naj bi mu nastala zaradi neizplačanih plač pri novem delodajalcu, je zavrnilo kot neskladne s tožbenimi navedbami.
2. V ustavni pritožbi pritožnik navaja, da
je zoper prvega delodajalca vložil tožbo na izplačilo odškodnine v obliki izpada plač, ker ga je kot invalida III. kategorije prezaposlil k delodajalcu v slabem finančnem stanju. Meni, da pomeni odločitev Višjega sodišča, da pritožnik od prvega delodajalca ni vtoževal odškodnine, temveč plačo, sprenevedanje. Z materialnopravno nepravilno odločitvijo, kakršna je po mnenju pritožnika, naj bi mu bile kršene pravice iz 49. in 66. člena Ustave, s pristranskim odločanjem pa tudi pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Višjemu sodišču očita tudi, da je ignoriralo vsebino pritožbe, s čimer naj bi mu bila kršena pravica iz 25. člena Ustave.
3. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo dne 27. 9. 2005 sprejel v obravnavo. V skladu z določbo 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče ustavno pritožbo poslalo Višjemu sodišču, v skladu z določbo 22. člena Ustave pa nasprotni stranki v delovnem sporu (bivšemu delodajalcu kot drugotoženi stranki). Na ustavno pritožbo je odgovorila le nasprotna stranka iz delovnega spora.
4. Nasprotna stranka iz delovnega spora meni, da je sodišče prve stopnje pošteno sodilo in odločitev sprejelo na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja. Nadalje navaja, da pritožnik pred sodiščem prve stopnje ni navajal dejstev in ni predložil dokazov, ki bi utemeljevali njeno odškodninsko odgovornost. Ob tem pojasnjuje, da je bil pritožnik na prvem naroku za glavno obravnavo opozorjen na dolžnost navajanja dejstev in predlaganja dokazov, pomembnih za odločitev sodišča. Prav tako mu je bil odobren dodaten rok, da se izjavi o navedbah in predlaganih dokazih iz njene pripravljalne vloge. Meni, da je sodišče druge stopnje pritožnikovo pritožbo presojalo z vidika določb o odškodninski odgovornosti. V zvezi z zatrjevano kršitvijo 66. člena Ustave meni, da ne gre za ustavno pravico, ki pomeni človekovo pravico oziroma temeljno svoboščino. Prav tako meni, da pritožniku niso bile kršene pravice iz 23., 25. in 49. člena Ustave. Predlaga zavrnitev ustavne pritožbe.
B.
5. Temeljni očitek pritožnika sodiščema v tej zadevi je, da njegovega tožbenega zahtevka zoper drugotoženo stranko nista presojali z vidika utemeljenosti po določbah o odškodninski odgovornosti. Ustavno sodišče je zato izpodbijani sodbi preizkusilo z vidika morebitne kršitve pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave).
6. Ena od temeljnih pravic, ki izvirajo iz 22. člena Ustave, je pravica do izjave. Za zagotovitev kontradiktornega postopka je bistveno, da ima stranka pravico, da se izjavi, tej pravici pa ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe stranke vzame na znanje, ter se do njih opredeli, če so dopustne in za odločitev relevantne, v obrazložitvi svoje odločbe tudi opredeli. Za opredelitev, katere navedbe so pravno odločilne, pa je bistveno, katere pravne norme bo sodišče uporabilo ter kako jih bo razlagalo. Ne glede na pravilo, da sodišče pozna pravo po uradni dolžnosti (
iura novit curia
), se pravica do izjavljanja in njej ustrezajoča obveznost sodišča do opredelitve nanašata tudi na pravna vprašanja. Sodišče se je dolžno opredeliti vsaj do nosilnih pravnih naziranj stranke,  ki so dovolj argumentirana, ki niso očitno neutemeljena in ki za odločitev v zadevi po razumni presoji sodišča niso nerelevantna. Zato je za zagotovitev ustavne pravice do poštenega sojenja kot tudi za zagotovitev zaupanja v sodstvo velikega pomena, da stranka, tudi če njenemu zahtevku ali pravnemu sredstvu ni ugodeno, lahko spozna, da se je sodišče z njenimi argumenti seznanilo in jih obravnavalo, in da ne ostane v dvomu, ali jih sodišče morda ni enostavno prezrlo (tako tudi v odločbi št. Up-373/97 z dne 22. 2. 2001, Uradni list RS, št. 19/01 in OdlUS X, 108).
7. Sodišče mora dejansko stanje, ki so ga navedle stranke, preizkusiti s stališča vseh pravnih norm, ki bi utegnile priti v poštev. Če se pri tem izkaže, da je dejansko stanje navedeno pomanjkljivo, mora stranko opozoriti na možnost drugačne kvalifikacije in jo spodbuditi k dopolnitvi dejstev.[1]  Sodišče je dolžno samostojno ugotavljati, ali v tožbi zatrjevano dejansko stanje ustreza zakonskemu dejanskemu stanu katerekoli izmed za obravnavani primer v poštev prihajajočih pravnih norm. To velja tudi v primeru, če stranka kakšnega pravno relevantnega dejstva ne navede.[2] Sodnik je namreč dolžan v okviru materialnega procesnega vodstva (285. člen Zakona o pravdnem postopku, Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. – v nadaljevanju ZPP) s postavljanjem vprašanj vzpodbuditi stranko, da manjkajoča dejstva navede. Ta dolžnost velja ne glede na to, ali ima stranka v sporu pooblaščenca odvetnika.
8. V obravnavanem primeru je pritožnik od bivšega delodajalca ter ob vložitvi tožbe od takratnega delodajalca zahteval nerazdelno plačilo zneska 916.463,00 SIT. Osnova za izračun prikrajšanja je bila njegova neto plača, ki bi jo moral prejeti v vtoževanem obdobju. Drugotožena stranka je prerekala tožbeni zahtevek in ugovarjala pasivno legitimacijo. Prvotožena stranka pa je bila v času odločanja na prvi stopnji že izbrisana iz sodnega registra zaradi pravnomočno zaključenega stečajnega postopka, zato je sodišče postopek zoper njo ustavilo. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek pritožnika zoper drugotoženo stranko zavrnilo z utemeljitvijo, da tožnik v spornem obdobju ni bil v delovnem razmerju pri tej toženi stranki in zato od nje ne more zahtevati plačila plač. Pritožbene navedbe pritožnika, da
je od drugega delodajalca zahteval odškodnino zaradi neizplačanih plač, in ne plačilo plač, je Višje sodišče zavrnilo kot neskladne s tožbenimi navedbami. Štelo je, da iz tožbe izhaja, da je pritožnik od obeh toženih strank zahteval izplačilo prikrajšanja pri plači.
9. Višje sodišče je sicer upoštevalo pritožnikove pritožbene navedbe, da je zahteval odškodnino,
vendar mu je v zvezi z njimi odreklo sodno varstvo. Zavzelo je namreč stališče, da bi moral pritožnik, če bi od prvega delodajalca dejansko zahteval plačilo odškodnine za premoženjsko škodo, ki naj bi mu nastala zaradi neizplačanih plač pri drugem delodajalcu, to v tožbi tudi navesti. Že v tožbi bi moral zatrjevati nastanek škode in predlagati dokaze za obstoj vseh elementov odškodninske odgovornosti.
10. Stališče Višjega sodišča, da bi moral pritožnik, če bi od prvega delodajalca dejansko zahteval plačilo odškodnine zaradi neizplačanih plač, to v tožbi tudi navesti, je v očitnem nasprotju z določbami ZPP, ki se skladno s prvim odstavkom 14. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94 – ZDSS) uporabljajo tudi v obravnavanem delovnem sporu. Navedba pravne podlage tožbenega zahtevka ni obvezna sestavina vsebine tožbe. Tretji odstavek 180. člena ZPP izrecno določa, da vzame sodnik tožbo v postopek tudi tedaj, ko tožeča stranka ne navede pravne podlage tožbenega zahtevka, če pa jo navede, sodnik ni vezan nanjo. Po načelu iura novit curia je torej pravna kvalifikacija tožbenega zahtevka naloga sodišča. Tudi glede stališča Višjega sodišča, da bi moral pritožnik v tožbi predlagati dokaze za obstoj vseh elementov odškodninske odgovornosti prvega delodajalca, pa velja ugotoviti, da iz določbe 286. člena ZPP povsem jasno izhaja, da sme dokaze, ki so potrebni za ugotovitev njenih navedb, stranka sodišču ponuditi tudi na prvem naroku za glavno obravnavo (prvi odstavek), pod določenimi pogoji pa tudi na poznejših narokih (drugi odstavek). Po oceni Ustavnega sodišča sta navedeni stališči, na katerih temelji odločitev Višjega sodišča, očitno napačni in zato v neskladju s pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
11. Glede na navedeno je Ustavno sodišče razveljavilo izpodbijani sodbi in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo odločanje. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče dati pritožniku možnost, da dopolni pomanjkljive tožbene navedbe in njegov zahtevek presoditi tudi z vidika odškodninske odgovornosti tožene stranke. Ker je ugotovilo, da je bila pritožniku z izpodbijanima sodbama kršena pravica iz 22. člena Ustave in ju je iz tega razloga razveljavilo, se Ustavnemu sodišču ni bilo treba spuščati v ugotavljanje obstoja drugih zatrjevanih kršitev ustavnih pravic.
12. Po prvem odstavku 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Navedena določba se po 49. členu ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Ker v obravnavani zadevi ni utemeljenih razlogov za drugačno odločitev, je Ustavno sodišče glede prijavljenih stroškov sklenilo, kot izhaja iz 3. točke izreka te odločbe.
C.
13. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi z 49. členom ZUstS v sestavi: predsednik dr. Janez Čebulj ter sodnice in sodniki dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, dr. Ciril Ribičič, Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Odločbo je sprejelo s petimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodnica Krisper Kramberger ter sodnika Fišer in Tratnik. Sodnica Krisper Kramberger je dala odklonilno ločeno mnenje.
Predsednik
dr. Janez Čebulj
Opombi:
[1]Jože Juhart, Zbiranje procesnega gradiva, Pravnik, št. 5–8/1957, str. 223.
[2]Ibidem, str. 220.
Odklonilno ločeno mnenje sodnice mag. Krisper Kramberger
1.	Ustavno sodišče je v delovnem sporu z navedeno odločbo razveljavilo sodbi sodišč druge in prve stopnje ter zadevo vrnilo prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje. Ugotovilo je, da je pritožbeno sodišče kršilo pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Glasovala sem proti odločitvi, ker menim, da do te kršitve ni prišlo ne na prvi ne na drugi stopnji.
2.	Soglašam sicer s temeljnim izhodiščem, da je materialno procesno vodstvo iz 285. člena ZPP izraz pravice stranke do izjave, pravica izjave pa ena temeljnih pravic, ki izvirajo iz 22. člena Ustave.[1] Strinjam se tudi s stališčem, da se mora sodišče opredeliti ne le do pravno odločilnih dejanskih navedb, temveč tudi do pravnih stališč stranke, ki "so dovolj argumentirana, ki niso očitno neutemeljena in ki za odločitev v zadevi po razumni presoji sodišča niso nerelevantna", ter da s takšnim ravnanjem sodišče zagotavlja pošteno sojenje (6. točka obrazložitve).
3.	Toda v obravnavani zadevi ni šlo za to, ali se je sodišče opredelilo do vseh navedb tožeče stranke (pravnih in dejanskih), temveč za to, da bi po mnenju večine ustavnih sodnikov sodišče moralo s postavljanjem vprašanj vzpodbuditi tožnika, da navede manjkajoča dejstva za morebitno odškodninsko kvalifikacijo spora, ki jo je kot takšno navedel prvič šele v pritožbi. S to opustitvijo naj bi sodišče (prvostopenjsko) opustilo dolžnost, ki ga ima v okviru materialnega procesnega vodstva. Ta dolžnost naj bi veljala ne glede na to, ali ima stranka v sporu pooblaščenca odvetnika (7. točka obrazložitve odločbe).
4.	Vendar sodišče v tožbi (tožnik jo je vložil po svojem pooblaščencu) ni prepoznalo odškodninskega spora, temveč delovni spor. Tožnik je od dveh toženih strank zahteval, da mu morata nerazdelno plačati določen znesek, ki naj bi bil vsota prikrajšanj pri plači oziroma neizplačanih plač pri prvi toženi stranki. Trdil je sicer tudi, da je druga tožena stranka odgovorna za prikrajšanje tožnika pri plači, ker je vedela za slabo finančno stanje prve tožene stranke, pa ga je kljub temu kot trajni presežek "razporedila" k prvi toženi stranki. Vendar je bila ta trditev v neskladju s tožbenim predlogom (nerazdelno plačilo je zahteval od obeh), pa tudi s tožbi priloženimi dokazi. Druga tožena stranka (zoper prvo je bila tožba umaknjena, v stečaju je uveljavljal svojo terjatev iz delovnega razmerja tudi tožnik) je najprej v odgovoru na tožbo, nato pa še v pripravljalni vlogi "postavila na glavo" skope trditve v tožbi.[2]  Pooblaščenec tožnika se nato brez opravičila ni udeležil nobenega naroka za glavno obravnavo in tudi pisno ni reagiral na trditve in dokaze nasprotne stranke. Naroka sta bila dva. Prvega sta se udeležila tožnik brez pooblaščenca, ki je soočen s trditvami nasprotne stranke, vztrajal pri tožbi. Drugi toženec, ki je ugovarjal tožbenemu zahtevku, je na naroku predložil dodatno pripravljalno vlogo z vso še preostalo dokumentacijo. Sodišče je narok preložilo, tožnika pa posebej pozvalo, naj se o trditvah in dokazih nasprotne stranke s pooblaščencem opredelita in naj v roku 8 dni odgovorita nanje. Na drugi narok nato ni prišel ne tožnik ne pooblaščenec in sodišču tudi nista poslal nobene pisne vloge. Menim, da bi lahko  sodišče šele na tem naroku,  če bi se ga tožnik oz. njegov pooblaščenec udeležila, ob morebitni nejasnosti pravne podlage zaradi nasprotujočih si stališč strank, z ustreznim materialnim procesnim vodstvom posredovalo, da se pravni temelj zahtevka razjasni.
5.	Sodišče je na drugem naroku v prisotnosti druge tožene stranke (razlogov za preložitev ni bilo) nato izvedlo dokazni postopek z vsemi predloženimi dokazi in  tožbeni zahtevek kot neutemeljen zavrnilo. V sodbi je pojasnilo dokazno oceno in iz nje izvirajoče ugotovitve o dejanskem stanju ter pravni naravi spora. Ugotovilo je, da toženi stranki nista bili v nikakršnem razmerju, na podlagi katerega bi tožniku nerazdelno dolgovali razliko plač oz. neizplačane plače. Ugotovilo je še, da tudi tožnik in druga tožena stranka nista v delovnem ali kakšnem drugem pravnem razmerju in da je zato tožnikov zahtevek neutemeljen. Če bi bila presoja napačna, bi šlo po mojem mnenju lahko le za zmotno uporabo materialnega prava.
6.	Tožnikov pooblaščenec je prvič šele v pritožbi pavšalno uveljavljal, da tožnik "vtožuje odškodnino" (ne da bi se opredelil do razlogov v sodbi o dejanski podlagi in dokazni oceni sodišča prve stopnje). Kot bistveno kršitev pravdnega postopka je navajal, da sodba nima  razlogov "o tožbenih navedbah" in da so ti nejasni (ne pa, da je sodišče kršilo dolžnost materialnega procesnega vodstva). Sicer je pavšalno uveljavljal zmotno ugotovljeno dejansko stanje in zmotno uporabo materialnega prava (ker sodišče ni uporabilo odškodninskega prava). Sodišče druge stopnje je pritožbo zavrnilo. Tožnikove navedbe, da je zahteval odškodnino, je štelo za nasprotne tožbenim navedbam (na tožbo se je tožnik v pritožbi tudi skliceval). Sprejelo je pravno presojo sodišča prve stopnje. V odgovor na pritožbene navedbe glede odškodnine pa je navedlo za Ustavno sodišče sporen stavek: "V tožbi bi moral (tožnik) zatrjevati nastanek škode in predlagati dokaze za obstoj vseh elementov odškodninske odgovornosti." Zaradi tega, načelno sicer napačnega stališča, ki pa ni prav nič vplivalo na odločitev, saj  se je tožnik o dejanski podlagi spora in dokazih "izjavil" le v tožbi, je Ustavno sodišče sodbo razveljavilo. Pouk, dan  pritožbenemu sodišču, da tožnik ni dolžan v tožbi navesti pravne podlage spora in da sme dokaze predložiti še na prvem naroku za glavno obravnavo, pod določenimi pogoji pa tudi pozneje (10. točka obrazložitve), je zato v obravnavanem primeru nepotreben. Saj je sodišče prve stopnje tožniku to možnost dalo, pa je ni izkoristil!
7.	Sprašujem se, kaj naj bi storilo sodišče druge stopnje v takem položaju. Ker se je strinjalo z materialnopravno presojo prvostopenjskega sodišča, ker so bili po njegovem mnenju tudi razlogi sodišča prve stopnje glede tega jasni  in ker je bilo dejansko stanje po presoji pritožbenega sodišča pravilno ugotovljeno, mu ni preostalo drugega, kot da pritožbo zavrne. Tudi pritožbeno sodišče torej ni odločalo o odškodninskem zahtevku, ker ga po njegovem mnenju tožnik ni postavil.
8.	Ustavno sodišče je s tako absolutno zastavljeno zahtevo povzročilo, da bo sodišče v ponovnem postopku moralo odigrati vlogo odvetnika tožeče stranke in jo usmeriti v to, da postavi odškodninski zahtevek. Menim, da je treba ustavna načela, ki sama zase niso sporna, v konkretnih sporih obravnavati tako, da ne bo poseženo v pravico nasprotne stranke do izjave ali v kakšno drugo enakovredno pravico strank v postopku. To po mojem trdnem prepričanju velja tudi za Ustavno sodišče.
9.	Predvsem se mi zdi pomembno, da Ustava ne zahteva, da se stranka dejansko izjavi v postopku, pač pa da ima to pravico. Če se stranka ne izjavi, je možnih več pravnih položajev, v katerih je tudi vloga sodišča različna. Če sodišče npr. med postopkom ugotovi, da ima stranka očitno napačno predstavo o pravni normi, ki jo bo sodišče moralo uporabiti, in zaradi tega navaja dejstva, ki za odločitev sploh niso pomembna, ne navede pa tistih dejstev, ki so za to pravno normo odločilna, lahko pride do t.i. sodbe presenečenja. V takšnem primeru bi sodišče pravico do izjave res kršilo, če stranki ne bi razkrilo svojega pravnega stališča in ji s tem tudi ne dalo možnosti, da se glede tega izjavi (navaja dejstva, ki so pomembna za to drugačno pravno podlago).[3]
10.	Vendar navedeno v prejšnji točki ne odvezuje stranke, da kljub morebitnemu nepoznavanju prava navede vsa pomembna dejstva, ki po njenem mnenju utemeljujejo pričakovani rezultat postopka, tj. ugoditev tožbenemu zahtevku. Od stranke je v postopku mogoče zahtevati potrebno skrbnost pri vodenju postopka. Če stranka ne upošteva vseh pravnih podlag, ki predvidljivo pridejo v poštev, in ne navede odločilnih dejstev zanje, se v postopku ne bo izjavila o bistvenih dejanskih vprašanjih. Vendar pa ta okoliščina ni posledica kršitve njenih ustavnih pravic s strani sodišča, pač pa posledica njenega lastnega ravnanja. Stranka ima vlogo subjekta v postopku in s tem odgovornost za uveljavljanje svojih pravic.[4] Če ima stranka pooblaščenca odvetnika , je takšno skrbnost še toliko bolj treba pričakovati od njega.
11.	V pravdnem postopku je nadalje pomembna vloga tožene stranke. Tudi ona ima pravico do izjave in vseh drugih garancij v postopku. Ustavno sodišče je že sprejelo stališče, da pravice stranke v civilnih postopkih do enakega varstva pravic ni mogoče obravnavati ločeno od pravice nasprotne stranke do učinkovitega pravnega varstva in sojenja brez nepotrebnega odlašanja.[5] V obravnavanem primeru je bila tožena stranka ves postopek aktivna in skrbna. Storila je vse, da se spor dejansko in pravno razčisti.
12.	Če v tej luči pogledamo vlogo sodišča, vidimo, da je razpeto med obe stranki in da mora varovati pravice obeh. Prevelika "pomoč" tožeči stranki oz. razkrivanje pravnih stališč utegne prizadeti pravico strank do nepristranskosti sodišča (23. člen Ustave). Nepristranskosti sodišča namreč ne ogroža le povezanost sodnika s katero od strank (sorodstvena, prijateljska, poslovna), temveč tudi prevelika aktivnost sodnika v konkretnem primeru. Galič navaja stališče nemškega ustavnega sodišča, po katerem je nepristranskost sodišča povezana z nevtralnostjo, ta pa z zadostno mero zadržanosti sodišča v konkretnem postopku. Sodišče naj ne prejudicira odločitve s tem, da se preveč aktivno vključuje v spor, predvsem pa naj se ne pretvori v odvetnika stranke. S takšnim ravnanjem sodišče v končni posledici tudi ogrozi pravico do izjave stranke v postopku. Stranki več ne koristi izjavljanje o dejstvih in pravu, če si je sodnik že predhodno ustvaril lastno prepričanje, od katerega več ne more odstopiti. Z zadržanostjo pri izražanju pravnih stališč je sodišču omogočeno, da v vsakem konkretnem postopku posebej najde pravo ravnovesje med zahtevo po nepristranskosti in pravico stranke do izjave v postopku.[6] S tem stališčem se lahko le strinjam in menim, da izhaja tudi iz ZPP.
13.	 In kaj je uveljavljal tožnik v ustavni pritožbi? Ponovil je, da je bil drugi delodajalec samostojni podjetnik (in torej ne družba, zoper katero je kot prvo toženo stranko vložil tožbo). Ponovil je, da je v pritožbi postavil trditev, da gre za odškodninski spor, da je sodišče "ignoriralo" materialno pravo. Dodal je še, da je sodišče odvzelo sodno varstvo očitno oškodovani stranki in da se je sodišče pristransko postavilo v bran delodajalcu. Zaradi tega naj bi mu bile kršene pravice iz 22., 23., in 25. člena Ustave. Tožnik ni uveljavljal kršitev, s katerimi se je ukvarjalo Ustavno sodišče. Tudi ustavno pritožbo je vložil pooblaščenec tožnika. Menim, da Ustavno sodišče ni pristojno za varstvo strank pred njihovimi pooblaščenci. To seveda ne velja v sporih med pooblastiteljem in pooblaščencem, ko stranka in njen dotedanji pooblaščenec nastopata v vlogah tožeče in tožene stranke.
mag. Marija Krisper Kramberger
Opombe:
[1]Poleg dela, citiranega v odločbi, še Wedam Lukić D., Pravica do sodnega varstva civilnih pravic in obveznosti, Zbornik znanstvenih razprav Pravne fakultete v Ljubljani, 1996, str. 317.
[2]Tožniku naj bi prenehalo delovno razmerje kot invalidu III. kategorije s pravico do razporeditve na drugo, njegovim sposobnostim prilagojeno delovno mesto, to pa mu je bilo zagotovljeno pri samostojnem podjetniku in ne pri d.o.o., ki jo je tožnik navedel v tožbi kot pravno prednico prve tožene stranke. Do zaposlitve pri njej je prišlo pozneje.
[3]  Primerjaj Galič A., Ustavno civilno procesno pravo, GV založba, 2004, str. 291.
[4]Galič A., navedeno delo, str. 292 in 293 in tam citirana teorija in praksa.
[5]Tako v sklepu št. Up-216/99 z dne 19.12.2000, OdlUS IX, 315, in v sklepu Up-108/04 z dne 8.9.2005.
[6] Povzeto po Galič A.,  navedeno delo, str. 294, opomba 10.