Up-994/05
Natisni
Opravilna št.:
Up-994/05
Datum odločitve:
3. 7. 2006
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2006:Up.994.05
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 419/2004 z dne 8. 6. 2005 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 2413/2002 z dne 19. 2. 2004 in z odločbo in sklepom Ministrstva za okolje, prostor in energijo št. 462-01-140/2002 z dne 7. 11. 2002
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 419/2004 z dne 8. 6. 2005 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 2413/2002 z dne 19. 2. 2004 in z odločbo in sklepom Ministrstva za okolje, prostor in energijo št. 462-01-140/2002 z dne 7. 11. 2002 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Očitek pritožnika, da Vrhovno sodišče neutemeljeno ni upoštevalo odločbe Ustavnega sodišča, bi sicer lahko pomenil kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena in kršitev pravice do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave, vendar je ta očitek neutemeljen. Odločbe Ustavnega sodišča namreč same po sebi niso razlog za obnovo postopka.
Ustavno sodišče zakona ne more odpraviti, temveč ga lahko le razveljavi. Zato imajo tudi t. i. interpretacijske odločbe lahko učinek le na razmerja, o katerih do dne, ko začne odločba Ustavnega sodišča učinkovati, še ni pravnomočno odločeno (44. člen ZUstS). Ker Ustavno sodišče z odločbo U-I-130/01 ni odločilo o odpravi podzakonskega predpisa oz. splošnega akta za izvrševanje javnih pooblastil, temveč je odločilo o skladnosti izpodbijanih odločb ZDen z Ustavo, se pritožnik za utemeljevanje te ustavne pritožbe na omenjeno odločbo Ustavnega sodišča ne more sklicevati.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.36 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do lastnine (33, 67).
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 22, 33, Ustava [URS] 
Člen 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
21. 10. 2005
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US26280
Dokument v PDF obliki:
Up-994-05.pdf
125 KB
Prenesite datoteko
Up-994/05-7
3. 7. 2006
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata dne 20. junija 2006 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 419/2004 z dne 8. 6. 2005 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 2413/2002 z dne 19. 2. 2004 in z odločbo in sklepom Ministrstva za okolje, prostor in energijo št. 462-01-140/2002 z dne 7. 11. 2002 se ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. Z izpodbijano sodbo je Vrhovno sodišče zavrnilo pritožbo zoper sodbo Upravnega sodišča v delu, v katerem je to sodišče pritrdilo odločitvi Ministrstva za okolje, prostor in energijo o zavrženju pritožnikovega predloga za obnovo denacionalizacijskega postopka, končanega z odločbo istega ministrstva, s katero je bila zavrnjena pritožnikova zahteva za denacionalizacijo.
2. Pritožnik tej odločitvi očita kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, pravice do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave in pravice do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Meni, da so upravni organi s tem, ko so razveljavili prvotno odločitev prvostopnega upravnega organa o denacionalizaciji podržavljenih nepremičnin, z napačno in protiustavno uporabo materialnega prava nedopustno in protipravno posegli v pritožnikove temeljne človekove pravice.  Pri tem se sklicuje na odločitve Ustavnega sodišča, v katerih naj bi Ustavno sodišče v enakih primerih, kot je pritožnikov, ugotovilo kršitve tako pravice do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave kot tudi pravice do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave, ki se v postopku odločanja o pravicah, obveznostih in pravnih koristih kaže kot kršitev 22. člena Ustave. Nadalje navaja, da je Ustavno sodišče v odločbi št. U-I-130/01 z dne 23. 5. 2002 (Uradni list RS, št. 54-I/02 in OdlUS XI, 87) zavzelo stališče glede uporabe 4. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91-I in nasl. – v nadaljevanju ZDen) v konkretnih denacionalizacijskih postopkih. Ker je bila citirana odločba Ustavnega sodišča izdana po tem, ko je bilo o njegovem denacionalizacijskem zahtevku že odločeno, pritožnik meni, da s pravočasno ustavno pritožbo zoper odločitev Vrhovnega sodišča tedaj ne bi uspel. Če bi bil denacionalizacijski postopek obnovljen, bi bil upravni organ vezan na stališče Ustavnega sodišča, ki ga je zavzelo v navedeni odločbi. Trdi, da je v neenakopravnem položaju v primerjavi s tistimi vlagatelji denacionalizacijskih zahtev, o katerih zahtevkih do objave citirane odločbe Ustavnega sodišča še ni bilo odločeno. Ustavnemu sodišču predlaga, naj njegovi pritožbi ugodi tako, da ”ostane v veljavi prvotna odločba” prvostopnega upravnega organa o denacionalizaciji, oziroma naj izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča spremeni tako, da njegovi pritožbi v celoti ugodi oziroma podrejeno, da sodbi Vrhovnega in Upravnega sodišča razveljavi, odpravi odločbo upravnega organa druge stopnje ter zadevo vrne temu organu v ponovni postopek.
B.
3. Glede na to, da pritožnik izpodbijani odločitvi sodišča očita, da je nepravilna in nezakonita, Ustavno sodišče pojasnjuje, da ustavna pritožba ni priložnost za presojo, ali je bilo v upravnem sporu pravo pravilno uporabljeno. V postopku z ustavno pritožbo Ustavno sodišče v skladu s prvim odstavkom 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) izpodbijano sodno odločbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Pritožnik sicer odločitvi Vrhovnega sodišča očita, da neutemeljeno ni upoštevalo odločbe Ustavnega sodišča, s čemer naj bi kršilo pravice iz 22. in 33. člena Ustave, vendar teh kršitev z navedbami, s katerimi utemeljuje ustavno pritožbo, ne izkaže.
4. Predmet te ustavne pritožbe je odločitev o zavrženju pritožnikovega predloga za obnovo pravnomočno končanega denacionalizacijskega postopka. Zato te ustavne pritožbe ni mogoče utemeljiti z očitki, ki se nanašajo na kršitev človekovih pravic v postopku, v katerem je bila izdana odločba o denacionalizaciji. Odločitev o zavrženju pritožnikovega predloga za obnovo denacionalizacijskega postopka temelji na razlagi določb Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS, št. 80/99 in nasl. – v nadaljevanju ZUP) glede izpolnjevanja pogojev za obnovo postopka. Vrhovno sodišče je, sklicujoč se tudi na razlogovanje sodbe Upravnega sodišča, pritožniku pojasnilo razloge za svojo odločitev, zlasti tudi, da je odločba, s katero je bila zavrnjena zahteva za denacionalizacijo, postala pravnomočna pred objavo odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-130/01. Pritožnik pa z navedbami v ustavni pritožbi ne izkaže, da odločitev Vrhovnega sodišča temelji na kakšnem pravnem stališču, ki je nesprejemljivo z vidika varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Te odločitve namreč upravni organ druge stopnje in sodišči niso sprejeli na podlagi stališč, za katere je Ustavno sodišče z odločbo št. U-I-130/01 ugotovilo, da niso v skladu z Ustavo. Odločbe Ustavnega sodišča pa same po sebi niso razlog za obnovo postopka.
5. Pritožnik je zoper sodbo Vrhovnega sodišča z dne 15. 11. 2000 vložil ustavno pritožbo, vendar je bila ta kot prepozna zavržena. V zvezi s tem pritožnik zmotno meni, da bi bila njegova ustavna pritožba zoper odločitev Vrhovnega sodišča z dne 15. 11. 2000, če bi bila vložena pravočasno, neugodno rešena zgolj zato, ker je Ustavno sodišče odločitev glede uporabe 4. člena ZDen sprejelo šele kasneje. Ustavno sodišče bi namreč lahko morebitne kršitve z Ustavo zagotovljenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin ugotovilo tudi že ob reševanju pritožnikove ustavne pritožbe.
6. S sklepom št. U-I-63/03 z dne 9. 9. 2004[1] je Ustavno sodišče že zavrnilo pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti 260. člena ZUP, ki je bil izpodbijan, ker obnove postopka ni mogoče zahtevati zaradi napačne uporabe materialnega prava. Med drugim je Ustavno sodišče omenjeni sklep oprlo tudi na stališče, po katerem takega obnovitvenega razloga ne utemeljuje niti morebitna odločba Ustavnega sodišča, s katero je Ustavno sodišče ugotovilo, da je zakon, na katerem temelji pravnomočna upravna odločba, protiustaven. Prvi odstavek 161. člena Ustave namreč določa, da odločitev Ustavnega sodišča o razveljavitvi protiustavnega zakona učinkuje takoj ali v roku, ki ga določi Ustavno sodišče (ki pa ne sme biti daljši od enega leta), tretji odstavek 161. člena pa, da pravne posledice odločitev Ustavnega sodišča ureja zakon. Tako tudi ZUstS v 43. členu določa, da razveljavitev zakona začne učinkovati naslednji dan po objavi odločbe o razveljavitvi oziroma po poteku roka, ki ga je določilo Ustavno sodišče. Člen 44 ZUstS pa določa, da se zakon ali del zakona, ki ga je Ustavno sodišče razveljavilo, ne uporablja za razmerja, nastala pred dnem, ko je razveljavitev začela učinkovati, če do tega dne o njih ni bilo pravnomočno odločeno. To pomeni, da razveljavitev učinkuje le na pravna razmerja, o katerih do razveljavitve še ni bilo pravnomočno odločeno, medtem ko na pravna razmerja, ki so s pravnomočnimi odločbami že urejena, praviloma nima učinka. Enako seveda velja tudi za učinke t. i. interpretativnih odločb Ustavnega sodišča. Razveljavitev zakona oziroma ugotovitev,  da je zakon ali del zakona v neskladju z Ustavo, lahko na taka pravna razmerja učinkuje le, če je bila pravočasno vložena ustavna pritožba (npr. odločba št. Up-252/96 z dne 30. 9. 1999, Uradni list RS, št. 86/99 in OdlUS VIII, 293). Prvi odstavek 59. člena ZUstS namreč določa, da lahko Ustavno sodišče posamični akt v celoti ali deloma odpravi ali razveljavi in zadevo vrne organu, ki je pristojen za odločanje. Ker se z ustavno pritožbo lahko poseže v že pravnomočno urejena pravna razmerja, učinkuje razveljavitev zakona tudi na vse tiste že pravnomočne posamične akte, zoper katere je bila na Ustavno sodišče pravočasno vložena ustavna pritožba in o njej do začetka učinkovanja razveljavitve zakona še ni bilo odločeno.
7. To pomeni, da pritožnik z navedbami, s katerimi utemeljuje očitek o neenakem položaju denacionalizacijskih upravičencev, tudi kršitve načela enakosti pred  zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave ne more utemeljiti. Pritožnik sicer z navedbami o neenakem obravnavanju denacionalizacijskih upravičencev očita kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, vendar je pravica iz 22. člena Ustave ustavnoprocesno jamstvo, kršitev teh jamstev pa ni mogoče utemeljevati z argumentom, da je odločitev sodišča po vsebini napačna. Kolikor pa se te navedbe nanašajo na odločbo o denacionalizaciji, kot je bilo že zgoraj navedeno (4. točka obrazložitve), z njimi ni mogoče utemeljiti ustavne pritožbe zoper izpodbijano sodno odločbo. Zgolj dejstvo, da pritožnik pravo razume drugače od sodišč, za utemeljitev ustavne pritožbe ne zadošča.
8. Ker z izpodbijano sodbo očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS in tretje alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 – popr.) v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
Milojka Modrijan
Opomba:
[1]Sklep je priložen.