Up-1458/06
Natisni
Opravilna št.:
Up-1458/06
Datum odločitve:
19. 10. 2006
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 112/2006
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2006:Up.1458.06
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Up 981/2006 z dne 20. 7. 2006 in sodba Upravnega sodišča št. U 1082/2006 z dne 10. 5. 2006
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Up 981/2006 z dne 20. 7. 2006 in sodba Upravnega sodišča št. U 1082/2006 z dne 10. 5. 2006 se razveljavita in se zadeva vrne Upravnemu sodišču v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Ker se sodišči v izpodbijanih sodbah nista vsebinsko opredelili do tožbenih navedb pritožnikov, ki bi bile lahko relevantne za odločitev o pravilnosti izpodbijane odločbe MNZ, sta pritožnike prikrajšali za obrazloženo sodno odločbo in s tem kršili 22. člen Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
5.3.11 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do azila (48).
1.5.51.2.4 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Začasno zadržanje izvršitve.
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 22, Ustava [URS] 
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
9. 8. 2006
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US26629
Dokument v PDF obliki:
Up-1458-06.pdf
120 KB
Prenesite datoteko
Up-1458/06
4. 9. 2006
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A., B. B., C. C. in Č. Č., vsi Republika Ž., ki jih zastopa mag. D. D. iz Z. Z., ter E. E., F. F., G. G. in H. H., ki jih po pooblastilu njunih zakonitih zastopnikov A. in B. B. zastopa mag. D. D. iz Z. Z., na seji senata dne  4. septembra 2006
sklenilo:
1. Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 981/2006 z dne 20. 7. 2006 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 1082/2006 z dne 10. 5. 2006 in z odločbo Ministrstva za notranje zadeve š. 2143-936/2005/1 (1352-04) z dne 13. 12. 2005 se sprejme v obravnavo.
2. Do končne odločitve Ustavnega sodišča se zadrži izvršitev odločbe Ministrstva za notranje zadeve š. 2143-936/2005/1 (1352-04) z dne 13. 12. 2005.
3. Odločitev iz prejšnje točke začne učinkovati z dnem vročitve tega sklepa Ministrstvu za notranje zadeve.
Obrazložitev
A.
1. Ministrstvo za notranje zadeve (v nadaljevanju MNZ) je na podlagi druge alineje drugega odstavka 35. člena Zakona o azilu (Uradni list RS, št. 61/99 in nasl. – v nadaljevanju ZAzil) kot očitno neutemeljene zavrnilo prošnje pritožnikov za priznanje azila v Republiki Sloveniji in odločilo, da morajo v roku 24 ur od pravnomočno končanega azilnega postopka zapustiti Republiko Slovenijo. Upravno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo pritožnikov zavrnilo. Pritožniki so vložili tudi pritožbo na Vrhovno sodišče. To je z izpodbijano sodbo njihovo pritožbo zavrnilo in potrdilo odločitev Upravnega sodišča.
2. Pritožniki v ustavni pritožbi zatrjujejo kršitev procesnih ustavnih pravic iz 22. in 23. člena Ustave: do enakega varstva pravic v sodnem postopku in do poštenega sojenja. Kršitvi utemeljujejo s trditvijo, da Vrhovno in Upravno sodišče nista vsebinsko in argumentirano odgovorili na pritožbene oziroma tožbene očitke pritožnikov. Zatrjujejo tudi kršitev materialnopravnih ustavnih pravic do življenja, svobode, varnosti in človeškega dostojanstva, ki naj bi jo upravni organ in sodišči storili s popolnoma zgrešeno uporabo materialnega azilnega prava (neodločitev o tem tožbenem argumentu naj bi bila hkrati še dodatna kršitev pravic iz 22. in 23. člena Ustave). Zatrjujejo, da v njihovem primeru nikakor ni očitno, da jim doma ne grozi preganjanje, nasprotno to naj bi bilo skrajno sporno, zato naj bi bilo tudi odločanje v pospešenem postopku nedopustno. Po trditvah pritožnikov kompletno upravno in sodno odločanje v azilnih zadevah v Sloveniji temelji na povsem zgrešeno oblikovanem “pravnem standardu preganjanja, izoblikovanem v upravno sodni praksi”, katerega bistven element naj bi bil naravnost absurdni kriterij “nenehnega trpinčenja oziroma mučenja”. Poudarjajo, da se kot pravna podlaga za izoblikovanje tega “pravnega standarda preganjanja” navajata teoretično delo J.C. Hathawaya, iz katerega tak kriterij v resnici sploh ne izhaja (kar naj bi v nekaterih sodbah ugotovilo tudi Upravno sodišče), in Direktiva Sveta EU[1], katere kriteriji pa v tem slovenskem pravnem standardu preganjanja v resnici sploh naj ne bi bili upoštevani. V ustavni pritožbi navedene trditve obširno utemeljujejo. Poleg tega pritožniki še navajajo, da zavračanje podelitve azila z zgrešeno uporabo materialnega azilnega prava ni samo kršitev zgoraj navedenih ustavnih pravic, ampak tudi kršitev pravice do azila po Ženevski konvenciji, torej konvencijske pravice, katere kršitve uživajo tudi ustavno sodno varstvo z ustavno pritožbo (varstvo osebnostnih pravic iz 35. člena Ustave, med katere naj bi spadale tudi pravice, zagotovljene z mednarodnimi konvencijami).
3. Ker naj bi jim z odstranitvijo iz Slovenije nastale težko popravljive posledice, pritožniki predlagajo Ustavnemu sodišču začasno zadržanje izvršitve izpodbijanih odločb. Prosijo za enako odločitev kot je bila že sprejeta v nekaterih ustavnih pritožbah (sklepa Ustavnega sodišča št. Up-859/06 z dne 7. 7. 2006 in št. Up-956/06 z dne 7. 7. 2006), saj gre za družino z mladoletnimi otroki, za katere bi bilo bivanje v zaporniških razmerah Centra za tujce Postojna popolnoma neprimerno in nasprotno Konvenciji o otrokovih pravicah. Navajajo, da jim je bilo v azilnem postopku odobreno bivanje na zasebnem naslovu, da policija še ni odredila nastanitve v Center za tujce ter da so pri Centru za tujce dne 14. 8. 2006 vložili prošnjo, da se jim na podlagi drugega odstavka 59. člena Zakona o tujcih (Uradni list RS, št. 61/99 in nasl. – v nadaljevanju ZTuj-1) "dovoli bivanje izven centra" na dosedanjem naslovu. V primeru, če jim bo Center za tujce dovolil bivanje izven Centra, na dosedanjem naslovu le do odločitve Ustavnega sodišča o začasnem zadržanju, predlagajo, naj Ustavno sodišče s sklepom odredi nadaljevanje take ureditve do končne odločitve o ustavni pritožbi.
B.
4. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo sprejel v obravnavo. O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijanimi odločbami kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
5. Če je ustavna pritožba sprejeta v obravnavo, lahko po določbi 58. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 – v nadaljevanju ZUstS) senat ali Ustavno sodišče na nejavni seji zadrži izvršitev posamičnega akta, ki se z ustavno pritožbo izpodbija, če bi z izvršitvijo lahko nastale težko popravljive škodljive posledice. S tem, ko je Vrhovno sodišče z izpodbijano sodbo zavrnilo pritožbo pritožnikov zoper sodbo Upravnega sodišča, je postala odločba MNZ pravnomočna. Ta v 2. točki izreka določa, da morajo pritožniki zapustiti Republiko Slovenijo v roku 24 ur od pravnomočno končanega azilnega postopka. To pomeni, da bi pritožniki morali zapustiti Republiko Slovenijo, še preden bi Ustavno sodišče odločilo o njihovi ustavni pritožbi in s tem o morebitni kršitvi ustavnih pravic. Z izvršitvijo pravnomočne odločbe bi zato lahko pritožnikom nastale nepopravljive posledice. Pritožniki so navedli, da prebivajo na zasebnem naslovu in da niso bili premeščeni v Center za tujce. Ker imajo v primeru morebitne premestitve na podlagi 59. člena Zakona o tujcih (Uradni list RS, št. 61/99 in nasl. – ZTuj-1) možnost, da zaprosijo za nadomestitev obvezne nastanitve v centru za tujce z milejšimi ukrepi (v dopolnitvi predloga za zadržanje navajajo, da so že zaprosili, naj se jim dovoli bivanje izven centra za tujce), je senat Ustavnega sodišča odločil tako kot izhaja iz 2. točke izreka tega sklepa.
C.
6. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prvega odstavka 54. člena in 58. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 – popr.) v sestavi: predsednica senata Milojka Modrijan ter člana dr. Janez Čebulj in Lojze Janko.
Predsednica senata
Milojka Modrijan
Opomba:
[1]  Direktive Sveta Evropske unije o minimalnih standardih za kvalifikacijo in status državljanov tretjih držav ali oseb brez državljanstva kot beguncev oziroma kot oseb, ki kakorkoli drugače potrebujejo mednarodno zaščito in vsebina priznane zaščite št. 2004/83/EC z dne 29. 4. 2004 (Uradni list EU, št. L 304/12 z dne 30. 9. 2004).
Up-1458/06-17
19. 10. 2006
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A., B. B., C. C. in Č. Č., vseh iz Ž. Ž., ki jih zastopa mag. D. D. iz Z. Z., ter E. E., F. F., G. G. in H. H., ki jih po pooblastilu njihovih zakonitih zastopnikov A. in B. B. zastopa mag. D. D. iz Z. Z., na seji 19. oktobra 2006
odločilo:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Up 981/2006 z dne 20. 7. 2006 in sodba Upravnega sodišča št. U 1082/2006 z dne 10. 5. 2006 se razveljavita in se zadeva vrne Upravnemu sodišču v novo odločanje.
Obrazložitev
A.
1. Ministrstvo za notranje zadeve (v nadaljevanju MNZ) je na podlagi druge alineje drugega odstavka 35. člena Zakona o azilu (Uradni list RS, št. 61/99 in nasl. – v nadaljevanju ZAzil) z izpodbijano odločbo kot očitno neutemeljene zavrnilo prošnje pritožnikov za priznanje azila v Republiki Sloveniji in odločilo, da morajo v roku 24 ur od pravnomočno končanega azilnega postopka zapustiti Republiko Slovenijo. V odločbi je ugotovilo, da je iz izjav prosilcev, podanih ob vložitvi prošenj za azil, očitno, da jim v matični državi ne grozi preganjanje.
2. Upravno sodišče je s sodbo št. U 16/2006 z dne 10. 2. 2006 tožbi pritožnikov ugodilo in zadevo vrnilo MNZ v ponoven postopek. MNZ se je zoper navedeno odločitev pritožilo, Vrhovno sodišče je s sklepom št. I Up 467/2006 z dne 21. 4. 2006 ugodilo pritožbi MNZ, navedeno sodbo Upravnega sodišča razveljavilo in zadevo vrnilo v novo odločanje sodišču prve stopnje. V ponovljenem postopku je Upravno sodišče z izpodbijano sodbo tožbo pritožnikov zavrnilo. Pritožniki so vložili pritožbo na Vrhovno sodišče. To je z izpodbijano sodbo njihovo pritožbo zavrnilo in potrdilo odločitev Upravnega sodišča.
3. Pritožniki v ustavni pritožbi navajajo, da je Upravno sodišče najprej ugodilo njihovi tožbi, nato pa, po razveljavitvi svoje sodbe, v ponovljenem postopku z izpodbijano sodbo ni sledilo napotkom iz prejšnje sodbe[1] Vrhovnega sodišča, po katerih “bi se moralo spustiti v presojo tožbenih ugovorov o tem, ali obstajajo razlogi za uporabo druge alineje drugega odstavka 35. člena Zazil ali ne”, ampak je brez vsebinske presoje konkretnih in natančnih tožbenih ugovorov zgolj deklariralo, da je odločba MNZ pravilna in zakonita “glede na izraženo pravno mnenje Vrhovnega sodišča”. Navedeno naj bi pritožniki uveljavljali v pritožbenem postopku. Po zatrjevanjih pritožnikov Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi do spornih vprašanj, glede katerih je bilo zahtevano sodno varstvo, ni zavzelo nikakršnega (argumentiranega) stališča, ampak se je omejilo na neobrazloženo golo zatrjevanje, da sta oba izpodbijana akta (odločba MNZ in sodba Upravnega sodišča) pravilna in zakonita. Táko sojenje s takšno argumentacijo naj bi pomenilo hudo in očitno kršitev procesnih ustavnih pravic pritožnikov iz 22. in 23. člena Ustave. Zatrjujejo tudi kršitve materialnopravnih ustavnih pravic do življenja, svobode, varnosti in človeškega dostojanstva, ki naj bi jih upravni organ in sodišči storili s popolnoma zgrešeno uporabo materialnega azilnega prava (neodločitev o tem tožbenem argumentu naj bi bila hkrati še dodatna kršitev pravic iz 22. in 23. člena Ustave). Zatrjujejo, da v njihovem primeru nikakor ni očitno, da jim doma ne grozi preganjanje, nasprotno, to naj bi bilo skrajno sporno, zato naj bi bilo tudi odločanje v pospešenem postopku nedopustno. Po trditvah pritožnikov temelji kompletno upravno in sodno odločanje v azilnih zadevah v Sloveniji na povsem zgrešeno oblikovanem pravnem standardu preganjanja, katerega bistven element je naravnost absurdni kriterij “nenehnega trpinčenja oziroma mučenja”. V ustavni pritožbi navedene trditve obširno utemeljujejo. Po mnenju pritožnikov zavračanje podelitve azila z zgrešeno uporabo materialnega azilnega prava ni samo kršitev zgoraj navedenih ustavnih pravic, ampak tudi kršitev pravice do azila po Ženevski konvenciji,[2] torej konvencijske pravice, katere kršitve naj bi v okviru varstva osebnostnih pravic iz 35. člena Ustave uživale tudi ustavnosodno varstvo z ustavno pritožbo.
4. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-1458/06 z dne 4. 9. 2006 ustavno pritožbo sprejel v obravnavo in do končne odločitve Ustavnega sodišča zadržal izvršitev izpodbijane odločbe MNZ. V skladu z določbo 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 – v nadaljevanju ZUstS) je bila ustavna pritožba vročena Vrhovnemu sodišču in MNZ. Vrhovno sodišče nanjo ni odgovorilo. Svoje stališče o navedbah v ustavni pritožbi je poslalo MNZ, ki je očitke pritožnikov zavrnilo. Na stališče MNZ so se pritožniki odzvali. V odgovoru so nasprotovali trditvam MNZ v zvezi z oblikovanjem vsebine pravnega standarda preganjanja.
5. Ustavno sodišče je vpogledalo v spis MNZ, voden v zadevi, v kateri so bili izdani izpodbijani akti.
B.
6. Sestavni del pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ki je izraz pravice do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave v postopkih pred sodišči in drugimi organi, je pravica stranke, da se v kontradiktornem postopku izjavi glede okoliščin, pomembnih za odločitev, ter poda svoja pravna naziranja. Obveznost sodišča, ki logično izhaja iz te pravice stranke, je, da se z navedbami strank seznani, prouči njihovo dopustnost in pravno relevantnost ter se do njih, če so dopustne in za odločitev pomembne, v obrazložitvi svoje odločbe opredeli. Ni sicer nujno, da je odgovor na navedbe stranke vedno izrecen, saj je v določenih primerih tudi iz drugih navedb v obrazložitvi razvidno, da se je sodišče seznanilo z argumenti stranke in da jih je obravnavalo. Vendar pa je za zagotovitev ustavne pravice do poštenega sojenja kot tudi za zagotovitev zaupanja v sodstvo velikega pomena, da stranka, tudi če njenemu zahtevku ali pravnemu sredstvu ni ugodeno, lahko spozna, da se je sodišče z njenimi argumenti seznanilo in jih obravnavalo, in da ne ostane v dvomu, ali jih sodišče morda ni enostavno prezrlo. Sodišče se ni dolžno opredeliti le do očitno neutemeljenih ali nerelevantnih navedb stranke.
7. V obravnavanem primeru je bila pritožnikom prošnja za azil zavrnjena v t. i. pospešenem postopku, po katerem pristojni organ odloča, če ugotovi katerega od razlogov, izrecno določenih v zakonu.[3] V takem primeru pristojni organ takoj odloči o stvari in prošnjo za azil kot očitno neutemeljeno zavrne, ne da bi v postopku ugotavljal, ali prosilec za azil izpolnjuje pogoje za pridobitev azila v Republiki Sloveniji. Pritožnikom so bile prošnje za azil zavrnjene, ker je MNZ ugotovilo, da je iz njihovih izjav, podanih ob vložitvi prošenj za azil, očitno, da jim v izvorni državi ne grozi preganjanje (druga alineja drugega odstavka 35. člena Zazil). V obrazložitvi odločbe je navedlo, da so pritožniki navajali zgolj verbalna nadlegovanja, grožnje in žaljivke ter na splošno omenjali težak položaj Romov na Kosovu, česar pa ni mogoče šteti za preganjanje.
8. Pritožniki so v tožbi zatrjevali, da MNZ ni korektno povzelo njihovih navedb. Zatrjevali so, da so bile njihove izjave bistveno drugačne od povzetka v odločbi MNZ (da niso zatrjevali, da so bili v matični državi le verbalno preganjani) in da v njihovem primeru nikakor ni očitno, da jim ne grozi preganjanje, zato po njihovem mnenju tudi niso bili podani pogoji za odločanje v pospešenem postopku. Zatrjevali so, da gre v njihovem primeru za diskriminacijo, ki že pomeni preganjanje. Ocena MNZ, da niso na verodostojen način pojasnili in navedli vseh dejstev in okoliščin, ki utemeljujejo njihove prošnje, pa naj bi bila prazna in neargumentirana.
9. Upravno sodišče je s sodbo št. U 16/2006 z dne 10. 2. 2006 tožbi pritožnikov ugodilo in zadevo vrnilo MNZ v ponoven postopek.[4] Vrhovno sodišče je s sklepom št. I Up 467/2006 z dne 21. 4. 2006 ugodilo pritožbi MNZ, navedeno sodbo Upravnega sodišča je razveljavilo in zadevo vrnilo v novo odločanje sodišču prve stopnje. Glede na podatke in listine v upravnih spisih se Vrhovno sodišče ni strinjalo s sklepanjem Upravnega sodišča, da je MNZ odločilo preuranjeno in da je izdalo odločbo, ki ni v skladu z 8. členom Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS, št. 80/99 in nasl. –ZUP). V sklepu je sprejelo stališče, da prvostopenjsko sodišče ne bi smelo očitati MNZ kršitev določb azilnega postopka, ampak bi se moralo spustiti v presojo tožbenih ugovorov o tem, ali obstajajo razlogi za uporabo druge alineje drugega odstavka 35. člena ZAzil ali ne.
10. V ponovljenem postopku je Upravno sodišče z izpodbijano sodbo tožbo pritožnikov zavrnilo. V obrazložitvi izpodbijane sodbe je Upravno sodišče navedlo, da je glede na izraženo pravno mnenje Vrhovnega sodišča izpodbijana odločba MNZ pravilna in zakonita. Navedlo je, da je MNZ pravilno ugotovilo, da je iz izjav pritožnikov, podanih ob vložitvi prošenj, očitno, da jim v matični državi ne grozi preganjanje. Navedlo je, da je MNZ pravilno ugotovilo, da so pritožniki navajali  zgolj verbalna nadlegovanja, grožnje in žaljivke ter na splošno omenjali težak položaj Romov na Kosovu, česar pa ni mogoče šteti za preganjanje. Tožbeni ugovor pritožnikov, da MNZ v konkretnem primeru ne bi smelo odločiti v pospešenem postopku, je zavrnilo z utemeljitvijo, da zakon takšno odločanje predvideva v primeru, če MNZ na podlagi prošnje za azil lahko ugotovi, da je iz izjav prosilca očitno, da jim v matični državi ne grozi preganjanje, navedeni pogoj pa je po presoji sodišča v obravnavanem primeru podan.
11. Obrazložena sodna odločba je bistveni del poštenega postopka. Z njo je sodišče dolžno na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev. Upravno sodišče je v izpodbijani sodbi tožbene ugovore zavrnilo kot neutemeljene, ne da bi obrazložilo, v čem in zakaj so neutemeljeni.
Glede na to, da je MNZ prošnje pritožnikov za azil zavrnilo kot očitno neutemeljene na podlagi njihovih izjav, podanih ob vložitvi prošnje, ni mogoče reči, da navedbe pritožnikov v tožbi (da niso zatrjevali, da so bili le verbalno preganjani, ampak da so na konkreten način opisovali, kaj se jim je dogajalo po vrnitvi v Peć, navedeni dogodki pa naj bi izkazovali diskriminacijo, ki pomeni preganjanje …) za odločitev niso relevantne in da sodišču nanje ni bilo treba odgovoriti. Če bi bile okoliščine, ki naj bi jih navajali pritožniki takšne narave, da bi lahko pomenile preganjanje, bi moralo namreč MNZ prošnje pritožnikov za azil obravnavati v rednem postopku, kjer upravni organ ne odloča samo na podlagi prošnje za azil, temveč izvaja tudi druge dokaze. Pri tem ni nepomembno, da je treba zaradi narave azilnega postopka in morebitnih posledic za prosilca za azil v primeru zavrnitve njegove prošnje pri ugotavljanju dejanskega stanja tudi v pospešenem postopku spoštovati načelo, da se v primeru dvoma odloči v korist prosilca. Upravno sodišče bi moralo pojasniti, zakaj so po njegovi presoji kljub tožbenim ugovorom izpolnjeni pogoji za odločanje v pospešenem postopku.
12. Upravno sodišče se v izpodbijani sodbi ni vsebinsko opredelilo do tožbenih navedb, ki bi bile lahko relevantne za odločitev o pravilnosti izpodbijane odločbe MNZ, ampak je zgolj ugotovilo, da je bila odločitev MNZ pravilna in zakonita, sklicujoč se pri tem na pravno mnenje Vrhovnega sodišča. Vendar pa v obravnavanem primeru to samo po sebi še ne bi pomenilo kršitve 22. člena Ustave, ki zahteva, da sodišče vsebinsko odgovori na relevantne tožbene navedbe, če bi bil ta odgovor vsebovan v sklepu Vrhovnega sodišča št. I Up 467/2006 z dne 21. 4. 2006, na katerega se je sklicevalo. Ker pa se tudi Vrhovno sodišče v sklepu, s katerim je razveljavilo prvo sodbo Upravnega sodišča, ni opredelilo do relevantnih tožbenih navedb (ampak je zgolj navedlo, da "očitano ravnanje tožene stranke ne izhaja iz podatkov in listin v upravnih spisih"), je treba ugotoviti, da je bila s pomanjkljivo obrazloženo sodbo Upravnega sodišča kršena pravica pritožnikov do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
13. Pritožniki so v pritožbi na Vrhovno sodišče zatrjevali, da Upravno sodišče v izpodbijani sodbi ni presodilo tožbenih navedb in da je tožbene ugovore zavrnilo kot neutemeljene, ne da bi sploh poskušalo obrazložiti, v čem in zakaj so neutemeljeni. Ker Vrhovno sodišče ni štelo, da je obrazložitev Upravnega sodišča pomanjkljiva, temveč je zavzelo stališče, da se je prvostopenjsko sodišče opredelilo do navedb, bistvenih za odločitev, je tudi Vrhovno sodišče kršilo 22. člen Ustave.
14. Ker je bilo z izpodbijanima sodbama kršeno ustavno jamstvo o enakem varstvu pravic iz 22. člena Ustave, je Ustavno sodišče sodbi Vrhovnega in Upravnega sodišča razveljavilo in zadevo vrnilo Upravnemu sodišču v novo odločanje. Ker je Ustavno sodišče izpodbijani sodbi razveljavilo že iz tega razloga, se ni spuščalo v presojo drugih zatrjevanih kršitev.
C.
15. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS in prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 – popr.) v sestavi: predsednik dr. Janez Čebulj ter sodnice in sodniki dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, dr. Ciril Ribičič, dr. Mirjam Škrk, Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Odločbo je sprejelo soglasno.
Predsednik
dr. Janez Čebulj
Opombe:
[1]  Pravilno sklepa.
[2]  Konvencija o statusu beguncev in Protokol o statusu beguncev (Uradni list RS, št. 35/92, MP, št. 9/92, Uradni list FLRJ, MP, št. 7/60 in 17/67 – Ženevska konvencija).
[3]  Drugi odstavek 35. člena ZAzil določa: " Pristojni organ takoj odloči o stvari in prošnjo za azil kot očitno neutemeljeno zavrne, če:
– prošnja temelji na namernem zavajanju ali če se postopek zlorablja;
– je prosilec za azil prišel izključno iz ekonomskih razlogov ali je iz njegove prošnje očitno, da mu v njegovi izvorni državi ne grozi preganjanje;
– je bil prosilcu za azil vstop v Republiko Slovenijo že zavrnjen, pa se razlogi za zavrnitev vstopa niso spremenili;
– prosilec lahko poišče zaščito v delu svoje izvorne države, kjer razmere ustrezajo kriterijem iz desete alineje 2. člena tega zakona;
– prosilec za azil prihaja iz varne izvorne države."
[4]  Sprejelo je stališče, po katerem se MNZ ni opredelilo do vseh tožbenih navedb ter je neargumentirano sklenilo, da izjave pritožnikov niso verodostojne, in pri tem ni pojasnilo, zakaj jim ne verjame, da so bili v matični  državi preganjani in da so bili iz tega razloga prisiljeni zapustiti državo.