Up-736/04
Natisni
Opravilna št.:
Up-736/04
Datum odločitve:
9. 11. 2006
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 127/2006
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2006:Up.736.04
Akt:
Sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 397/2003 z dne 3. 6. 2004
Izrek:
Sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 397/2003 z dne 3. 6. 2004 se razveljavi in se zadeva vrne temu sodišču v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
S tem, ko je Vrhovno sodišče pritožniku zavrglo revizijo, ker jo je vložil sam in ne po odvetniku, ne da bi ga bilo v skladu z načelom pomoči prava neuki stranki (12. člen ZPP) pred tem opozorilo na to procesno omejitev oziroma na njene pravne posledice, je pritožniku kršilo pravico do dostopa do sodišča iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.3.13.2 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dostop do sodišč.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 23, Ustava [URS] 
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
5. 11. 2004
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US26814
Dokument v PDF obliki:
Up-736-04.pdf
109 KB
Prenesite datoteko
Up-736-04LM.pdf
122 KB
Prenesite datoteko
Up-736/04-8
9. 1. 2006
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž. na seji senata dne 21. decembra 2005 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 397/2003 z dne 3. 6. 2004 se sprejme v obravnavo.
2. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1206/2002 z dne 22. 1. 2003 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. P 2851/2001 z dne 11. 4. 2002 se zavrže.
Obrazložitev
1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je pritožnik od toženca, ki ga je kot odvetnik zastopal v pravdi, zahteval odškodnino zaradi izgubljenega dobička, duševnih bolečin in izgube dobrega imena in časti. Pritožniku naj bi zaradi  nestrokovnega zastopanja nastala škoda. Pritožbeno sodišče je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo. Zoper drugostopenjsko sodbo je pritožnik vložil revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče zavrglo na podlagi 377. člena v zvezi s tretjim odstavkom 86. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, in nasl. – v nadaljevanju ZPP), ker je ni vložil po pooblaščencu, ki je odvetnik.
2. Pritožnik v ustavni pritožbi zoper sodbi sodišč prve in druge stopnje zatrjuje kršitev 6. in 13. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP), zoper revizijski sklep pa kršitev drugega odstavka 14. člena Ustave in 22. člena Ustave. Navaja, da bi ga moralo Višje sodišče poučiti, na kakšen način lahko vloži revizijo. Pritožnik je po izteku roka za vložitev ustavne pritožbe poslal tudi dopolnitev ustavne pritožbe.
3. Senat Ustavnega sodišča je sklenil, da ustavno pritožbo zoper sklep Vrhovnega sodišča sprejme v obravnavo (1. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
4. Ustavna pritožba zoper sodbo sodišča druge stopnje, s katero je bilo meritorno odločeno o zahtevku, ni dovoljena, ker je prepozna. V skladu z 52. členom Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) je ustavno pritožbo treba vložiti v roku 60 dni od vročitve izpodbijanega akta. Z vložitvijo nedovoljene revizije si pritožnik tega roka ni varoval. Zato je Ustavno sodišče ustavno pritožbo v tem delu kot nedovoljeno zavrglo (2. točka izreka).
5. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi 54. člena, prve alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS ter prve alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 – popr.) v sestavi: predsednica senata Dragica Wedam Lukić ter člana mag. Marija Krisper Kramberger in Jože Tratnik. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel (2. točka izreka), je bila zadeva v tem delu v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
dr. Dragica Wedam Lukić
Up-736/04-19
9. 11. 2006
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A. iz Ž. na seji 9. novembra 2006
odločilo:
Sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 397/2003 z dne 3. 6. 2004 se razveljavi in se zadeva vrne temu sodišču v novo odločanje.
Obrazložitev
A.
1. Vrhovno sodišče je z izpodbijanim sklepom zavrglo pritožnikovo revizijo na podlagi 377. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. – v nadaljevanju ZPP), ker je ni vložil po pooblaščencu, ki je odvetnik. Pri tem se je poleg 377. člena ZPP, ki določa, da revizijsko sodišče zavrže prepozno, nepopolno ali nedovoljeno revizijo, sklicevalo tudi na drugi odstavek 374. člena ZPP, po katerem je revizija nedovoljena, če jo vloži nekdo, ki nima te pravice, nekdo, ki jo je umaknil, ali nekdo, ki zanjo nima pravnega interesa, ali če je vložena zoper sodbo, zoper katero jo po zakonu ni mogoče vložiti. Pritožnik v ustavni pritožbi navaja, da bi ga moralo Višje sodišče poučiti, na kakšen način lahko vloži revizijo. Zatrjuje kršitev drugega odstavka 14. člena in 22. člena Ustave.
2. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-736/04 z dne 9. 1. 2006 ustavno pritožbo sprejel v obravnavo. V skladu s 56. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče ustavno pritožbo poslalo Vrhovnemu sodišču, v skladu z 22. členom Ustave pa nasprotni stranki v pravdi. Na ustavno pritožbo nista odgovorila.
B.
3. Po tretjem odstavku 86. člena ZPP sme v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi stranka opravljati pravna dejanja samo po pooblaščencu, ki je odvetnik. Navedena določba ZPP pomeni omejitev postulacijske sposobnosti stranke v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi in s tem omejitev dostopa do Vrhovnega sodišča.
4. Ustava pravice do revizije ne zagotavlja.[1] Zakonodajalcu je torej prepuščeno, ali bo to pravno sredstvo dopustil ali ne. Vendar pa, če zakonodajalec neko pravno sredstvo dopusti, mora postopek s tem pravnim sredstvom ustrezati ustavnim zahtevam.[2] Iz pravice do učinkovitega sodnega varstva izhaja, da mora biti v primeru, ko zakon določeno pravno sredstvo dopusti, stranki zagotovljeno, da to pravno sredstvo tudi učinkovito uveljavi. To pomeni, da niti zakon, ki neko pravno sredstvo dopušča, niti sodišče, ki ta zakon uporablja, ne smeta postavljati pretežkih formalnih ovir, ki onemogočajo meritoren preizkus pravnega sredstva.
5. Da omejitve ne smejo omejevati prostega dostopa do sodišča tako, da se na določeni točki pravica do sodišča okrni v svojem bistvu, je v več svojih sodbah v zvezi z izrednimi pravnimi sredstvi poudarilo tudi Evropsko sodišče za človekove pravice. Omejitve morajo po praksi tega sodišča poleg tega stremeti k legitimnemu cilju, med uporabljenimi sredstvi in zasledovanim ciljem pa mora obstajati tudi ustrezna sorazmernost.[3]
6. Ustavno sodišče je že presojalo očitke o neskladju določbe tretjega odstavka 86. člena ZPP z Ustavo in jih s sklepom št. U-I-137/00 z dne 10. 7. 2003 (Uradni list RS, št. 73/03 in OdlUS XII, 73) zavrnilo. V tem sklepu je tudi navedlo, da je bil zakonodajalčev cilj pri tem, ko je predpisal obvezno zastopanje po odvetniku v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi, v zagotavljanju večje strokovnosti in s tem učinkovitosti teh pravnih sredstev. Po oceni Ustavnega sodišča je s tem zasledoval ustavno dopusten cilj. V obravnavani zadevi pa je treba glede na vsebino izpodbijanega sklepa in glede na navedbe v ustavni pritožbi odgovoriti na vprašanje, ali gre v primeru, ko Vrhovno sodišče revizijo, ki jo vloži pritožnik sam, zavrže, ne da bi bil pritožnik prej (bodisi s pravnim poukom v odločbi Višjega sodišča bodisi s pozivom v postopku z revizijo) opozorjen na to procesno omejitev in na njene posledice, za nesorazmeren poseg v pritožnikovo pravico do dostopa do sodišča iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
7. Vrhovno sodišče je v obravnavani zadevi pritožnikovo revizijo zavrglo zgolj s sklicevanjem na 377. člen in drugi odstavek 374. člena ZPP. ZPP pa v 12. členu določa, da sodišče stranko, ki nima pooblaščenca in ki iz nevednosti ne uporablja procesnih pravic, ki jih ima po tem zakonu, opozori, katera pravdna dejanja lahko opravi. Predhodno opozorilo pritožnika na omejitev postulacijske sposobnosti stranke v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi po oceni Ustavnega sodišča ne bi bistveno zmanjšalo učinkovitosti vodenja postopka z revizijo, medtem ko je na drugi strani posledica za stranko, ki vloži revizijo sama in ni opozorjena na to omejitev in njene posledice, v tem, da Vrhovno sodišče o njeni reviziji ne bo vsebinsko odločalo. Po oceni Ustavnega sodišča zato takšna razlaga zakona, kakršno je v obravnavani zadevi sprejelo Vrhovno sodišče, za pritožnika pomeni nesorazmerno omejitev dostopa do sodišča in s tem kršitev pravice do sodnega varstva.
8. Ker je Ustavno sodišče ugotovilo, da je bila pritožniku z izpodbijanim sklepom Vrhovnega sodišča kršena pravica iz prvega odstavka 23. člena Ustave, ga je razveljavilo in zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
C.
9. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Janez Čebulj ter sodnice in sodniki dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, dr. Ciril Ribičič, dr. Mirjam Škrk, Jože Tratnik in dr. Dragica Wedam Lukić. Odločbo je sprejelo s sedmimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovala sodnik Fišer in sodnica Krisper Kramberger. Sodnica Wedam Lukić je dala pritrdilno ločeno mnenje.
Predsednik
dr. Janez Čebulj
Opombe:
[1]To, da 6. člen Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP) držav pogodbenic ne zavezuje k ustanovitvi pritožbenih ali kasacijskih sodišč, je  v več svojih sodbah poudarilo tudi Evropsko sodišče za človekove pravice (glej zlasti zadevo Delcourt proti Belgiji, sodba z dne 17. 1. 1970, serija A, št. 11, str. 13 do 15, § 25 do 26).
[2]Iz zadeve Brualla Gómez de la Torre proti Španiji, sodba z dne 19. 12. 1997, Recueil
1997-VIII, str. 2956, § 37 pa izhaja naslednje stališče Evropskega sodišča za človekove pravice: "Vendar pa je treba v primeru, da takšna sodišča obstajajo, spoštovati jamstva iz 6. člena, zlasti kar zadeva zagotavljanje dejanske pravice dostopa do sodišč v zvezi z odločitvami o njihovih 'civilnih pravicah in obveznostih'."
[3]Sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi Edificaciones March Gallego S. A. proti Španiji, sodba z dne 19. 2. 1998, Recueil des arrêts et décisions 1998–I, str. 290, § 34, ter v zadevi Liakopoulou proti Grčiji, št. 20627/04, sodba z dne 24. 5. 2006.
Up-736/04
23.11.2006
Pritrdilno ločeno mnenje sodnice dr. Wedam Lukić
1. Ustavno sodišče je v tej zadevi (prvič) jasno povedalo, da je bila pritožniku s tem, ko je bila njegova revizija zavržena, ne da bi bil prej opozorjen, da jo mora vložiti po odvetniku, kršena pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Ker je Ustavno sodišče do sedaj očitke o kršitvi 23. člena Ustave v zvezi z zavrženjem revizije zavračalo z utemeljitvijo, da je bilo pritožniku sodno varstvo zagotovljeno na dveh stopnjah in da Ustava več kot dvostopenjskega sojenja ne zagotavlja, se mi zdi potrebno dodatno obrazložiti nekatera vprašanja, ki se odpirajo v zvezi z ureditvijo dopustnosti (in dostopnosti) revizije v Zakonu o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl., v nadaljevanju ZPP). Da se zakonodajalcu ta ureditev ni najbolj posrečila, kaže že veliko število ustavnih pritožb, vloženih prav zaradi tega, ker je bila revizija kot nedopustna zavržena. Ustavno sodišče v večini primerov ustavnih pritožb, vloženih proti sklepu o zavrženju revizije, ni sprejelo v obravnavo. V primerih, v katerih je ustavni pritožbi ugodilo, pa je ugotovilo kršitev 22. člena Ustave – bodisi zato, ker tožencu ni bilo omogočeno, da si z določitvijo višje vrednosti spornega predmeta zagotovi možnost vložitve revizije,[1] bodisi ker sodišče stranke, ki ni (pravilno) navedla vrednosti spornega predmeta, ob vložitvi tožbe ni pozvalo k dopolnitvi tožbe[2] ali ker je bila po oceni Ustavnega sodišča ugotovitev Vrhovnega sodišča glede vrednosti spornega predmeta očitno napačna.[3] V obravnavani zadevi pa ni šlo za vprašanje, ali je revizija v konkretnem primeru po zakonu dovoljena. Vrhovno sodišče je namreč revizijo ustavnega pritožnika zavrglo s sklicevanjem na tretji odstavek 86. člena ZPP, ki določa, da lahko stranka v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi opravlja procesna dejanja samo po pooblaščencu, ki je odvetnik, ne da bi bila stranka prej na to opozorjena.
2. Na Ustavno sodišče je bilo vloženih že več pobud za presojo skladnosti določbe tretjega odstavka 86. člena ZPP z Ustavo, vendar jih je Ustavno sodišče večinoma zavrglo zaradi pomanjkanja pravnega interesa[4] ali pa jih je kot očitno neutemeljene zavrnilo. Še največ se je Ustavno sodišče ukvarjalo s problemom obveznega zastopanja v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi v zadevi št. U-I-137/00 (sklep z dne 10. 7. 2003, OdlUS XII, 73). Glede določbe tretjega odstavka 86. člena ZPP je Ustavno sodišče  ugotovilo, da učinkuje "gledano s stališča pravdnih strank utesnjujoče…", zato je moral imeti zakonodajalec zanjo razumne razloge. V nadaljevanju je ocenilo, da je zakonodajalec take razloge imel. Kot izhaja iz 14. točke obrazložitve navedenega sklepa, "je poglavitni razlog v pretežni visoki strokovni zahtevnosti postopkov z izrednimi pravnimi sredstvi…", zato je po presoji Ustavnega sodišča "utemeljeno pričakovati, da bo učinkovitost takega pravnega sredstva bistveno večja, če bo ravnanje in odločanje sodnikov, ki so izvoljeni izmed pravnih strokovnjakov, kritiziral pravnik enakih kvalifikacij."  V tej zadevi se je Ustavno sodišče dotaknilo tudi problema dostopnosti sodnega varstva, vendar le z vidika stroškov, ki jih stranki prinaša obvezno zastopanje po odvetniku. Opozorilo je, da pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave sicer ne pomeni pravice do brezplačnega sodstva, da pa mora država zagotoviti, da sodno varstvo ne bo posameznikom dejansko nedostopno zato, ker ne bi zmogli pravdnih stroškov.  Poudarilo je, da bi bila ureditev, ki bi tistim, ki ne bi zmogli stroškov za odvetnika, onemogočila vložitev revizije, v neskladju s pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Ker pa je stranki, ki ne zmore plačila stroškov, po 170. členu ZPP zagotovljena možnost, da ji sodišče na njeno zahtevo, če je to nujno za varstvo njenih pravic, postavi pooblaščenca, poleg tega pa je po določbah Zakona o brezplačni pravni pomoči (Uradni list RS, št. 48/01 in nasl.) upravičena do brezplačne pravne pomoči tudi v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi, je Ustavno sodišče očitek o neskladju izpodbijane ureditve z 22. členom Ustave zavrnilo. V navedeni zadevi je bila izpodbijana tudi določba prvega odstavka 374. člena ZPP. Ker pobuda v tem delu ni bila obrazložena, je Ustavno sodišče zavrnilo tudi pobudo za presojo skladnosti te določbe z Ustavo, ne da bi svojo odločitev podrobneje obrazložilo. Z vprašanjem, ali mora biti stranka na zahtevo iz tretjega odstavka 86. člena ZPP predhodno opozorjena, se Ustavno sodišče v tej zadevi ni ukvarjalo. Kadar Ustavno sodišče pobudo kot očitno neutemeljeno zavrne, se pri presoji omeji na očitke pobudnikov, pobude pa tega vprašanja niso odpirale.
3. V konkretnem primeru je pritožnik z ustavno pritožbo izpodbijal sklep, s katerim je Vrhovno sodišče njegovo revizijo zavrglo, v ustavni pritožbi pa je navedel, da bi ga moralo Višje sodišče s pravnim poukom poučiti, na kakšen način naj vloži revizijo. Iz zakona ne izhaja, da bi morala pravni pouk vsebovati tudi odločba sodišča druge stopnje (glede prvostopenjske odločbe je to izrecno določeno v prvem odstavku 324. člena ZPP). Glede na to se je zastavilo vprašanje, ali bi moralo zato sodišče stranko po vložitvi revizije opozoriti, da tega procesnega dejanja ne more sama veljavno opraviti in ji dati rok za odpravo navedene pomanjkljivosti. V razpravi so bili nekateri mnenja, da to ni potrebno, ker pravica do revizije ni ustavna pravica. Ta argument drži, kolikor gre za vprašanje kriterijev za dopustnost revizije: ker iz Ustave ne izhaja, da bi moral zakonodajalec predvideti to pravno sredstvo, ga v primeru, če ga predvidi, lahko tudi omeji. Na tem področju ima široko polje presoje, vse dokler omejitve niso arbitrarne. V primerih, ko je revizija dopustna, pa mora biti strankam zagotovljena pravica, da jo dejansko lahko izkoristijo.
4. Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) je že večkrat pojasnilo, da 6. člen Evropske konvencije o človekovih pravicah ne zavezuje držav k ustanovitvi pritožbenih ali kasacijskih sodišč, vendar pa je treba v primeru, ko takšna sodišča obstajajo, spoštovati jamstva iz 6. člena, zlasti kar zadeva zagotavljanje dejanske pravice dostopa do sodišč. Poudarilo je, da so omejitve glede "sprejemljivosti pritožbe" sicer dopustne, vendar "pa te omejitve ne bi smele omejevati prostega dostopa do sodnega odločanja tako, da se na določeni točki pravica do sodišča okrni v svojem bistvu…" (glej sodbo Liakopoulou proti Grčiji z dne 24. 5. 2006, v kateri se ESČP sklicuje tudi na svoje prejšnje odločitve).[5] Prav to se je zgodilo v konkretnem primeru, saj je bilo pritožniku, ki je revizijo vložil sam, onemogočeno sodno varstvo pred Vrhovnim sodiščem. V razpravi pa se je zastavilo vprašanje, ali je to posledica zakonske ureditve in bi moralo Ustavno sodišče začeti postopek za presojo skladnosti ZPP z Ustavo, ali gre zgolj za to, da je sodišče zakon razlagalo na način, ki ni v skladu z Ustavo.
5. Zahteva, da lahko stranka v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi opravlja procesna dejanja samo po pooblaščencu, ki je odvetnik (razen če ima sama ali njen zakoniti zastopnik opravljen pravniški državni izpit), je bila skupaj z določbami, ki za zastopanje pred okrožnimi in višjimi sodišči uveljavljajo t. i. odvetniški monopol, v ZPP vključena na podlagi  amandmaja Vlade v drugi obravnavi.[6] Kot je razvidno iz obrazložitve, naj bi se s tem zagotovila večja strokovnost pri opravljanju pravdnih dejanju, kar naj bi imelo za posledico zmanjševanje neutemeljeno predlaganih postopkov, hkrati pa naj bi vplivalo na hitrejše reševanje zadev. Predlagatelj je še navedel, da je uveljavljanje izrednih pravnih sredstev vezano na roke oziroma na posebne pogoje, zato je "glede na zahtevnost procedure v teh postopkih opravičljivo predpisati, da stranka mora opravljati pravdna dejanja po strokovno usposobljenem pooblaščencu, to pa je odvetnik." Iz tega je razvidno, da predlagatelj ni imel za cilj omejiti število revizij (temu so namenjena pravila o kriterijih za dopustnost revizije), temveč je želel zagotoviti, da bodo v primerih, ko je revizija po zakonu dopustna, vložene revizije na ustreznem strokovnem nivoju. Zakon pa ne daje izrecnega odgovora na vprašanje, kako naj sodišče ravna z revizijo, ki jo vloži stranka sama, če pri tem ne izkaže, da ima opravljen pravniški državni izpit. V prvem odstavku 91. člena namreč določa le, da sodišče zavrže izredno pravno sredstvo, vloženo po pooblaščencu, ki ni oseba, določena v tretjem odstavku 86. člena.[7] Vrhovno sodišče se je v sklepu o zavrženju revizije sklicevalo na določbo drugega odstavka 374. člena ZPP, po kateri sodišče revizijo zavrže med drugim tudi v primeru, če jo vloži oseba,
ki nima te pravice
. Menim, da tudi ta določba situacije, ko vloži revizijo stranka sama, ne ureja. Nanaša se namreč na vprašanje legitimacije[8] za vložitev revizije, ta pa še vedno pripada stranki (poleg tega sosporniškemu intervenientu, navadnemu intervenientu pa le, če se je udeleževal postopka do pravnomočnosti). Čeprav je z zakonom določeno obvezno zastopanje po odvetniku, je nosilec procesnih pravic, torej tudi pravice do revizije še vedno stranka in ne odvetnik; odvetnik lahko veljavno vloži revizijo samo na podlagi strankinega pooblastila. Uporaba drugega odstavka 374. člena ZPP je lahko torej zgolj
smiselna
. Zastavlja pa se vprašanje, zakaj sodišče ni
smiselno
uporabilo tudi določbe prvega odstavka 108. člena ZPP, po kateri mora sodišče nerazumljivo ali nepopolno vlogo vrniti vložniku in od njega zahtevati, da jo popravi oziroma dopolni. Revizija, ki jo vloži stranka sama, sicer ni nepopolna v pravem pomenu besede.[9] Stranki namreč za vložitev revizije manjka postulacijska sposobnost, to je sposobnost dati svojim dejanjem pravno relevantno obliko.[10] To pa pomeni, da gre (tako kot pri nepopolni tožbi) za formalno pomanjkljivost, ki jo je z ustreznim zastopanjem mogoče odpraviti. Večinska odločba upravičeno opozarja tudi na določbo 12. člena ZPP, po katerem sodišče stranko, ki nima pooblaščenca in ki iz nevednosti ne uporablja procesnih pravic, ki jih ima po tem zakonu, opozori, katera pravdna dejanja lahko opravi.
6. Zakon je torej mogoče razlagati in uporabljati tako, da je stranki v primeru, ko je revizija po zakonu dopustna, zagotovljena pravica do učinkovitega pravnega varstva pred Vrhovnim sodiščem. Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da morajo za ustavno skladno uporabo zakonov skrbeti že sodišča v rednih sodnih postopkih. Kot že tolikokrat doslej pa se je tudi tokrat pokazalo, da posegi v zakonsko besedilo, do katerih pride v parlamentarnem postopku, niso dovolj domišljeni. Z vidika pravne varnosti in učinkovitega vodenja sodnih postopkov bi bilo veliko bolj ustrezno, da bi zakonodajalec, ko je določil obvezno zastopanje v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi, jasno povedal tudi, kako naj sodišče ravna v primeru, ko vloži tako pravno sredstvo sama stranka. Pri tem pa bi moral zagotoviti, da stranki ne bi bil omogočen dostop do sodišča, ne da bi bila prej (z ustreznim pravnim poukom ali tako, da se ji vloga vrne v "popravo") poučena o tej omejitvi.
dr. Dragica Wedam Lukić
Opombe:
[1] Odločba št. Up-184/95 z dne 10. 7. 1997, OdlUS VI, 184.
[2]Odločba št. Up-82/98 z dne 10. 5. 2000, OdlUS IX, 137 in odločba št. Up-324/05 z dne 6. 4. 2006, OdlUS XV, 46.
[3]Npr. odločba št. Up-467/04 z dne 6. 4. 2006, Uradni list RS, št. 23/2006 in odločba št. Up-103/05 z dne 18. 5. 2006, Uradni list RS, št. 56/2006.
[4]Šlo je za primere, ko pobudniki niso vložili ustavne pritožbe ali pa pred vložitvijo ustavne pritožbe niso izčrpali pravnih sredstev.
[5]Vsebino sodbe je povzel Matija Longar v prispevku Pravica do dostopa do (vrhovnega) sodišča v Pravni praksi št. 35/2006, str. 29 .
[6]Besedilo predloga ZPP - EPA 1256, objavljeno v Poročevalcu DZ z dne 28. 1. 1998, omejitev glede zastopanja še ni vsebovalo.
[7]V tretji obravnavi besedila ZPP (Poročevalec DZ z dne 20. 2. 1999) je Vlada sicer dala amandma k takratnemu 86. č členu, vendar zgolj zato, ker se je skliceval na napačno določbo (tretji odstavek 86. člena, vendar je takrat obvezno zastopanje po odvetniku v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi določal tretji odstavek 85. člena).
[8]Enako določbo je vseboval tudi ZPP iz leta 1977 v drugem odstavku 389. člena, čeprav ni poznal obveznega zastopanja, tako v novem kot v starem ZPP pa se enako glasi določba o zavrženju pritožbe (tretji odstavek 358. člena ZPP iz leta 1977 in tretji odstavek 343. člena ZPP).
[9]Zanimivo je, da je lahko celo zelo dobro obrazložena, pa jo bo sodišče kljub temu zavrglo, kar je glede na namen ki ga je zakonodajalec zasledoval z uvedbo obveznega zastopanja, svojevrsten paradoks.
[10]Juhart, Civilno procesno pravo FLRJ, Ljubljana 1961, str. 184, Ude, Civilno procesno pravo, Ljubljana 2002, str. 171.