Up-2215/08
Natisni
Opravilna št.:
Up-2215/08
Datum odločitve:
16. 4. 2009
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 38/2009 in OdlUS XVIII, 73
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2009:Up.2215.08
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 286/2008 z dne 26. 6. 2008
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 286/2008 z dne 26. 6. 2008 se zavrne.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče je že večkrat izreklo, da pristojnost pritožbenega sodišča za spremembo sodbe nižjega sodišča, ki je le posledica drugačnega pravnega naziranja sodišča in ne spremembe dejanskega stanja, ni v nasprotju s pravico do pravnega sredstva.
Stališče Vrhovnega sodišča, da mu tudi ni treba posebej pojasnjevati, zakaj šteje posamezno zakonsko določbo za ustavno skladno in zakaj v zvezi s predlogom stranke ne bo prekinilo postopka in začelo postopka za oceno ustavnosti pred Ustavnim sodiščem, je v neskladju z 22. členom Ustave. Takšno stališče tudi ni sprejemljivo z vidika prvega odstavka 15. člena in 125. člena Ustave. Izpodbijano sodno odločbo, s katero so bile kršene človekove pravice, Ustavno sodišče praviloma razveljavi. Posebne okoliščine primera, ob upoštevanju načel procesne ekonomike, Ustavnemu sodišču izjemoma narekujejo odstop od tega splošnega pravila. V konkretnem primeru razveljavitev ne bi mogla privesti do drugačne odločitve Vrhovnega sodišča, ker je Ustavno sodišče sporno zakonsko določbo že presojalo in pobudo, ki je vsebovala enake očitke, zavrnilo.
Izpodbijane odločitve so tudi ustrezno obrazložene, s tem je spoštovana zahteva po obrazloženosti sodne odločbe, ki izhaja iz 22. člena Ustave.
Vrhovno sodišče je svojo odločitev utemeljilo z razumnimi pravnimi argumenti, zato je očitek o arbitrarnosti odločitve in s tem o kršitvi pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave neutemeljen.
Geslo:
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
1.4.13 - Ustavno sodstvo - Postopek - Ponovna obravnava.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
3.22 - Splošna načela - Prepoved arbitrarnosti.
1.5.51.2.4 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Začasno zadržanje izvršitve.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 15.1, 22, 125, 156, Ustava [URS] 
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
A. B., C. in drugi
Datum vloge:
31. 7. 2008
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US28705
Dokument v PDF obliki:
Up-2215-08_sklep.pdf
83 KB
Prenesite datoteko
Up-2215-08.pdf
94 KB
Prenesite datoteko
Up-2215-08LM.pdf
79 KB
Prenesite datoteko
Up-2215/08
23. 9. 2008
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe, ki so jo vložili A. B. in Č. D., oba C., ki ju zastopa mag. Matevž Krivic, Spodnje Pirniče, ter E. F., C., ki jo po pooblastilu njenih zakonitih zastopnikov A. B. in Č. D., zastopa mag. Matevž Krivic, Spodnje Pirniče, na seji 23. septembra 2008
sklenil:
1. Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 286/2008 z dne 26. 6. 2008 se sprejme v obravnavo.
2. Do končne odločitve Ustavnega sodišča se zadrži izvršitev odločbe Ministrstva za notranje zadeve št. 2142-292/2007/9 (1352-14) z dne 26. 3. 2007.
3. Začasno zadržanje iz prejšnje točke začne učinkovati z dnem vročitve tega sklepa Ministrstvu za notranje zadeve.
Obrazložitev
A.
1. Ministrstvo za notranje zadeve (v nadaljevanju Ministrstvo) je kot očitno neutemeljeno zavrnilo prošnje pritožnikov za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji in odločilo, da morajo nemudoma po pravnomočnosti odločbe zapustiti Republiko Slovenijo. Upravno sodišče je ugodilo tožbi pritožnikov in odpravilo odločbo Ministrstva. Vrhovno sodišče je ugodilo pritožbi Ministrstva in spremenilo sodbo Upravnega sodišča tako, da je tožbo pritožnikov zavrnilo.
2. Pritožniki zatrjujejo, da naj bi Upravno in Vrhovno sodišče sistematično zavračalo obravnavanje tožbenih in pritožbenih ugovorov, kadar bi ti odpirali strokovno zahtevnejša vprašanja. Upravno sodišče naj bi sicer tožbi ugodilo, vendar naj bi ob tem popolnoma ignoriralo primarni tožbeni zahtevek (neskladnost 26. člena Zakona o mednarodni zaščiti, Uradni list RS, št, 111/07 – v nadaljevanju ZMZ s Konvencijo o statusu beguncev ter Protokolom o statusu beguncev, Uradni list FLRJ, MP, št. 7/60, Uradni list SFRJ, MP, št. 15/67, Uradni list RS, št. 35/92, MP, št. 9/92 – v nadaljevanju Ženevska konvencija). Vrhovno sodišče pa naj bi primarni tožbeni zahtevek zavrnilo "skrajno formalistično", ugovore, ki jim je ugodilo Upravno sodišče, naj bi zavrnilo, ostale ugovore pa naj bi Vrhovno sodišče spregledalo. Vrhovno sodišče naj bi zahtevo upravnega organa po dodatnem zaslišanju v ponovljenem postopku zavrnilo z izmišljeno trditvijo, da pritožnika nista želela odgovarjati na vprašanja uradne osebe. S tem naj bi Vrhovno sodišče zavrnitev presoje Upravnega sodišča utemeljilo z neresničnimi trditvami o vsebini izjav pritožnikov na zaslišanju. Navedena sodna ugotovitev pa naj bi se prvič pojavila šele v sodbi Vrhovnega sodišča, tako da pritožba zoper njo ni mogoča. Enako naj bi veljalo tudi za druge ugotovitve, ki so prvič navedene šele v sodbi Vrhovnega sodišča. S tem naj bi Vrhovno sodišče kršilo 25. člen Ustave. Pritožniki menijo, da je Vrhovno sodišče kršilo 22. člena Ustave, ker ni navedlo razlogov za zavrnitev predloga za prekinitev postopka na podlagi 156. člena Ustave zaradi neskladnosti 26. člena ZMZ z Ustavo. Pritožniki naj bi tako v tožbi kot v pritožbi navedli razloge, zakaj naj bi bila sporna določba v neskladju z Ustavo. Vrhovno sodišče pa naj bi v sodbi navedlo, da tožbeni ugovor o protiustavnosti 26. člena ZMZ ni tožbeni zahtevek o katerem bi moralo sodišče odločiti. Navedlo naj bi, da sodišču ni treba pojasnjevati, zakaj določeno zakonsko določbo šteje za ustavno skladno. Če naj bi bil kriterij odločanja (26. člena ZMZ) ustavno sporen, potem ni mogoče brez presoje ustavnosti te določbe, ugotoviti, da pritožniki očitno ne izpolnjujeta pogojev za mednarodno zaščito iz 26. člena ZMZ. Zato bi moralo Vrhovno sodišče najprej argumentirano zavrniti očitke o neustavnosti izpodbijane zakonske določbe in šele potem odločiti o drugih tožbenih in pritožbenih ugovorih. Poleg navedenega pa naj Vrhovno sodišče ne bi odgovorilo na subsidiarni tožbeni ugovor o neupoštevanju drugače pridobljenih splošnih informacij o izvorni državi pritožnikov in s tem kršilo 22. člena Ustave. Pritožniki tudi predlagajo začasno zadržanje izvršitve upravne odločbe.
B.
3. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo sprejel v obravnavo. O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijanim posamičnim aktom kršene človekove pravice oziroma temeljne svoboščine pritožnikov.
4. Če je ustavna pritožba sprejeta v obravnavo, lahko po določbi 58. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – ur. p. b. – v nadaljevanju ZUstS) senat ali Ustavno sodišče na nejavni seji zadrži izvršitev posamičnega akta, ki se z ustavno pritožbo izpodbija, če bi z izvršitvijo lahko nastale težko popravljive škodljive posledice. Z odločitvijo Vrhovnega sodišča je postala odločba Ministrstva pravnomočna. Ta v 2. točki izreka določa, da morajo pritožniki zapustiti Republiko Slovenijo nemudoma po pravnomočnosti odločbe. To pomeni, da bi pritožniki morali zapustiti Republiko Slovenijo, še preden bi Ustavno sodišče odločilo o njihovi ustavni pritožbi in s tem o morebitni kršitvi ustavnih pravic. Z izvršitvijo pravnomočne odločbe Ministrstva bi zato lahko pritožnikom nastale nepopravljive posledice. Zato je senat Ustavnega sodišča na podlagi drugega odstavka 40. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS določil način izvršitve svoje odločitve. Določil je, da se izvršitev odločbe Ministrstva do končne odločitve Ustavnega sodišča zadrži (2. točka izreka).
5. Senat je ta sklep sprejel na podlagi drugega odstavka 55.b člena in drugega odstavka 40. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07) v sestavi: predsednik senata mag. Miroslav Mozetič ter članici mag. Marta Klampfer in Jasna Pogačar. Sklep je sprejel soglasno.
mag. Miroslav Mozetič
Predsednik senata
Up-2215/08-15
16. 4. 2009
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku ustavne pritožbe A. B. in Č. D., oba C., ki ju zastopa mag. Matevž Krivic, Spodnje Pirniče, ter E. F., C., ki jo po pooblastilu njenih zakonitih zastopnikov A. B. in Č. D. zastopa mag. Matevž Krivic, Spodnje Pirniče, na seji 16. aprila 2009
odločilo:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 286/2008 z dne 26. 6. 2008 se zavrne.
Obrazložitev
A.
1. Ministrstvo za notranje zadeve (v nadaljevanju MNZ) je zavrnilo prošnje pritožnikov za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji in odločilo, da jo morajo nemudoma po pravnomočnosti odločbe zapustiti. Upravno sodišče je tožbi pritožnikov ugodilo in odpravilo odločbo MNZ. Vrhovno sodišče je ugodilo pritožbi MNZ in spremenilo sodbo Upravnega sodišča tako, da je tožbo pritožnikov zavrnilo. Zavrnilo je tudi pritožbo pritožnikov.
2. Pritožniki zatrjujejo kršitev 22. in 25. člena Ustave. Ker je Vrhovno sodišče samo odločilo o tožbi, naj bi bili tožbeni ugovori zavrnjeni samo enkrat. Zato naj pritožniki ne bi več imeli možnosti ugovarjati novim stališčem Vrhovnega sodišča. S tem naj bi jim bila kršena pravica do pritožbe iz 25. člena Ustave. V konkretnem primeru naj bi bila ta kršitev še bolj očitna, ker naj bi Vrhovno sodišče šele v svoji sodbi navedlo neresnične trditve o vsebini izjav pritožnikov na zaslišanju, in sicer, da pritožnika nista želela odgovarjati na zastavljena vprašanja pri osebnem razgovoru. Pritožniki v nadaljevanju podrobneje opisujejo potek osebnega razgovora. Pritožniki naj bi v tožbi obrazloženo navajali, da je 26. člen Zakona o mednarodni zaščiti (Uradni list RS, št, 111/07 – v nadaljevanju ZMZ) v neskladju s Konvencijo o statusu beguncev in s Protokolom o statusu beguncev (Uradni list FLRJ, MP, št. 7/60, Uradni list SFRJ, MP, št. 15/67, Uradni list RS, št. 35/92, MP, št. 9/92 – v nadaljevanju Ženevska konvencija). Vrhovno sodišče naj bi ta najpomembnejši tožbeni zahtevek zavrnilo "skrajno formalistično". Navedlo naj bi, da tožbeni ugovor o protiustavnosti 26. člena ZMZ ni tožbeni zahtevek, o katerem bi moralo sodišče odločiti. Sodišču naj ne bi bilo treba pojasnjevati, zakaj določeno zakonsko določbo šteje za ustavno skladno. Ker Vrhovno sodišče ni navedlo razlogov za zavrnitev predloga za prekinitev postopka na podlagi 156. člena Ustave zaradi neskladnosti 26. člena ZMZ z Ustavo, naj bi kršilo 22. člen Ustave. Če naj bi bil kriterij odločanja (26. člen ZMZ) ustavno sporen, potem ni mogoče brez presoje ustavnosti te določbe ugotoviti, da pritožniki ne izpolnjujejo pogojev za mednarodno zaščito iz 26. člena ZMZ. Zato bi moralo Vrhovno sodišče najprej argumentirano zavrniti očitke o neustavnosti izpodbijane zakonske določbe in šele potem odločiti o drugih tožbenih in pritožbenih ugovorih. Vrhovno sodišče naj ne bi odgovorilo na tožbeni ugovor o neupoštevanju splošnih informacij o izvorni državi, ki si jih je MNZ samo priskrbelo. Pritožniki tudi menijo, da je stališče Vrhovnega sodišča, po katerem dejstva in okoliščine, o katerih pritožnikom v upravnem sporu pred izdajo odločbe ni bila dana možnost, da se o njih izjavijo, niso bili pomembni za odločitev, napačno. S tem naj bi Vrhovno sodišče kršilo 22. člen Ustave. Pritožniki tudi predlagajo začasno zadržanje izvršitve upravne odločbe.
3. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-2215/08 z dne 23. 9. 2008 ustavno pritožbo sprejel v obravnavo in do dokončne odločitve Ustavnega sodišča zadržal izvršitev izpodbijane odločbe MNZ. V skladu s 56. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – ur. p. b. – v nadaljevanju ZUstS) sta bila sklep o sprejemu in ustavna pritožba vročena Vrhovnemu sodišču in MNZ.
B.
4. Ustavno sodišče je že večkrat navedlo, da pristojnost pritožbenega sodišča za spremembo sodbe nižjega sodišča, ki je le posledica drugačnega pravnega naziranja sodišča in ne spremembe dejanskega stanja, ni v neskladju s pravico do pravnega sredstva. Vrhovno sodišče je pojasnilo, da odločitev prvostopenjskega sodišča temelji na napačni uporabi materialnega prava. Navedbe Vrhovnega sodišča, da pritožnika na svojem zaslišanju nista hotela odgovarjati na zastavljena vprašanja in da nista pojasnila vsebine in pomena predloženih člankov, ne pomenijo, da je Vrhovno sodišče samo ugotavljalo dejansko stanje in samo ugotovilo drugačno dejansko stanje kot MNZ. Že MNZ je v odločbi pojasnilo, kako je potekalo zaslišanje pritožnika 12. 12. 2007 in 19. 12. 2007. Zato je očitek pritožnikov o kršitvi 25. člena Ustave neutemeljen.
5. Pritožniki zatrjujejo tudi kršitev 22. člena Ustave, ker naj Vrhovno sodišče ne bi odgovorilo na obrazložene tožbene in pritožbene očitke o neustavnosti 26. člena ZMZ z Ženevsko konvencijo in z Ustavo. Iz 22. člena Ustave izhaja obveznost sodišča vzeti na znanje navedbe strank, jih pretehtati in se do tistih navedb, ki so bistvenega pomena za odločitev, v obrazložitvi odločbe tudi opredeliti. Iz te pravice pa ne izhaja obveznost sodišča, da se opredeli do tistih navedb stranke, ki za odločitev o zadevi niso bistvene ali so očitno neutemeljene. Pri tem tudi ni nujno, da je opredelitev do navedbe stranke izrecna, ampak zadostuje, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve.
6. Pritožniki so v tožbi zatrjevali, da je drugi odstavek 26. člena ZMZ v neskladju z Ženevsko konvencijo, ker dejanja preganjanja našteva taksativno. Iz odločbe MNZ in sodbe Vrhovnega sodišča jasno izhaja, da prošnje pritožnikov za mednarodno zaščito niso bile zavrnjene, ker bi pritožniki v njih navajali oblike dejanj, ki niso navedena v citirani določbi. Njihove prošnje za mednarodno zaščito so bile zavrnjene, ker dejanja preganjanja, ki so jih navajali, niso dosegala potrebne stopnje intenzivnosti, ki jo določa prvi odstavek 26. člena ZMZ. Dejanja preganjanja, ki so jih opisovali pritožniki v prošnji za mednarodno zaščito, so sodila v okvir možnih dejanj, ki so določena v drugem odstavku 26. člena ZMZ. Iz navedenega izhaja, da odločitev MNZ in Vrhovnega sodišča ne temelji na navedeni določbi ZMZ. Tako tudi morebitna ugotovitev njene neustavnosti ne bi vplivala na pravni položaj pritožnikov. Zato se Vrhovnemu sodišču do teh navedb ni bilo treba opredeliti in so neutemeljeni očitki pritožnikov o kršitvi 22. člena Ustave.
7. Drugačen pa je položaj glede tožbenih očitkov o neskladnosti prvega odstavka 26. člena ZMZ z Ženevsko konvencijo in z Ustavo. Pritožnikom je bila prošnja za mednarodno zaščito zavrnjena, ker za dejanja, ki so jih pritožniki navajali, niso izkazali, da bi bila storjena iz razlogov iz 27. člena ZMZ oziroma nimajo lastnosti iz prvega odstavka 26. člena ZMZ. Zato bi ugotovitev morebitne neustavnosti prvega odstavka 26. člena ZMZ lahko vplivala na položaj pritožnikov.
8. Ustavno sodišče je v sklepu št. št. U-I-330/05, U-I-331/05, U-I-337/05 z dne 18. 10. 2007 (Uradni list RS, št. 101/07 in OdlUS XVI, 79) obširno obrazložilo svoje stališče, da se lahko v primerih, ko izpodbijani predpis ne učinkuje neposredno, pobuda vloži šele po izčrpanju pravnih sredstev zoper posamični akt hkrati z ustavno pritožbo. Predpostavka za vložitev ustavne pritožbe in pobude v takšnih primerih je tudi pogoj izčrpanosti takšnih pravnih sredstev po vsebini, kar pomeni, da mora pobudnik trditve o domnevni neustavnosti ureditve, na podlagi katere temelji odločitev v njegovem primeru, uveljavljati že v postopku pred pristojnimi sodišči. Iz navedenega zato tudi izhaja, da so sodišča dolžna obrazložene trditve o neustavnosti zakonske ureditve, na kateri temelji izpodbijani posamični akt, ali obrazloženo zavrniti, če menijo, da so očitki o neustavnosti neutemeljeni, ali prekiniti postopek in na podlagi 156. člena Ustave začeti postopek pred Ustavnim sodiščem, če menijo, da so očitki utemeljeni. Vrhovno sodišče je v obrazložitvi sodbe navedlo, da ni pristojno odločati o oceni skladnosti zakonskih določb z Ustavo, temveč je to pristojno opraviti Ustavno sodišče, zato mu tudi ni treba posebej pojasnjevati, zakaj šteje posamezno zakonsko določbo za ustavno skladno in zakaj v zvezi s predlogom stranke ne bo začelo postopka pred Ustavnim sodiščem. Takšno stališče Vrhovnega sodišča ni sprejemljivo z vidika prvega odstavka 15. člena in 125. člena Ustave ter je tudi v neskladju z 22. členom Ustave (odločba št. U-I-50/08 in Up-2177/08 z dne 26. 3. 2009, Uradni list RS, št. 30/09).
9. Izpodbijano sodno odločbo, s katero so bile kršene človekove pravice, Ustavno sodišče praviloma razveljavi. Vendar lahko posebne okoliščine konkretnega primera narekujejo odstop od tega pravila posebej takrat, ko to zahteva upoštevanje načel procesne ekonomike.[1] Pritožniki so v tožbi zatrjevali, da je prvi odstavek 26. člena ZMZ v neskladju z Ženevsko konvencijo, ker naj bi pojem dejanja preganjanja razlagal v smislu dejanj, ki so bila že izvršena, in ne v smislu dejanj, pred katerimi je prosilca utemeljeno strah. Te očitke je Ustavno sodišče že zavrnilo v odločbi št. U-I-50/08 in Up-2177/08.[2] Iz navedenega izhaja, da so očitki pritožnikov o neustavnosti prvega odstavka 26. člena ZMZ neutemeljeni. Zato je na podlagi takega stanja stvari mogoče ugotoviti, da razveljavitev izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča zgolj zaradi tega, ker Vrhovno sodišče ni obrazloženo zavrnilo očitkov o neustavnosti prvega odstavka 26. člena ZMZ, s čimer je kršilo 22. člen Ustave, ne bi mogla privesti do drugačne odločitve. Zato Ustavno sodišče izpodbijane sodne odločbe ni razveljavilo.
10. Pritožniki tudi zatrjujejo, da jim je bil kršen 22. člen Ustave, ker Vrhovno sodišče ni odgovorilo na tožbeni ugovor o neupoštevanju splošnih informacij o izvorni državi, ki si jih je MNZ priskrbelo samo. Ta očitek je neutemeljen. Vrhovno sodišče je v sodbi navedlo, da iz izjav in dokazov, ki so jih predložili pritožniki, in tudi iz dokumentacije, ki jo je pridobilo MNZ, izhaja, da pritožniki ne izpolnjujejo pogojev za mednarodno zaščito. Navedlo je, da je očitek pritožnikov, da se MNZ ni opredelilo do vseh za odločitev pomembnih dokazov, neutemeljen. S tem je zadostilo zahtevam iz 22. člena Ustave. Ne gre torej za to, da bi Upravno in Vrhovno sodišče prezrli navedbe pritožnikov, temveč za to, da se pritožniki ne strinjajo z dokazno oceno in s stališči, na katerih temelji izpodbijana odločitev.
11. Pritožniki se ne strinjajo s stališčem Vrhovnega sodišča, da dejstva in okoliščine, o katerih pritožnikom v upravnem postopku pred izdajo odločbe ni bila dana možnost, da se o njih izjavijo, niso bili pomembni za izdajo odločbe. S temi navedbami pritožniki zatrjujejo kršitev procesnega prava. Ustavno sodišče ne presoja samih po sebi nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja in uporabi materialnega ter procesnega prava. V skladu s prvim odstavkom 50. člena ZUstS Ustavno sodišče preizkusi le, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Vrhovno sodišče je ocenilo, da pritožnikom v upravnem postopku niso bile kršene procesne pravice. Pritožniki v ustavni pritožbi ne pojasnijo, zakaj naj bi bili sporna dejstva in okoliščine pomembni za odločitev. Zgolj dejstvo, da se pritožniki s takšnim stališčem sodišč ne strinjajo, za utemeljitev kršitve 22. člena Ustave ne zadošča.
12. Ker zatrjevane kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin niso podane, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrnilo.
C.
13. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07) v sestavi: predsednik Jože Tratnik ter sodnice in sodniki dr. Mitja Deisinger, mag. Marta Klampfer, mag. Marija Krisper Kramberger, mag. Miroslav Mozetič, dr. Ernest Petrič, Jasna Pogačar, dr. Ciril Ribičič in Jan Zobec. Odločbo je
sprejelo z osmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Ribičič, ki je dal odklonilno ločeno mnenje.
Jože Tratnik
Predsednik
Opombi:
[1] Primerjaj z 12. točko obrazložitve odločbe št. Up-758/06 z dne 6. 12. 2007 (Uradni list RS, št. 119/07 in OdlUS XVI, 118) in z 8. točko obrazložitve odločbe št. Up-393/02 z dne 22. 4. 2004 (Uradni list RS, št. 51/04).
[2] Ustavno sodišče je navedlo: "Namen pridobitve statusa begunca zaščititi posameznika pred bodočimi kršitvami človekovih pravic. Posamezna država z zaščito prepreči, da bi bil posameznik ob vrnitvi v svojo državo izpostavljen preganjanju. Zato pristojni organ vedno presoja, ali obstaja utemeljen strah prosilca, da bo v prihodnosti (ob vrnitvi v svojo državo) izpostavljen preganjanju. Ni pa namen pridobitve statusa begunca ugotoviti, ali je bil prosilec v preteklosti izpostavljen preganjanju. Ugotovitev pristojnega organa, da je bil posamezen prosilec že izpostavljen dejanjem preganjanja, je lahko le upošteven dokaz, da je strah prosilca pred preganjanjem res utemeljen. Vendar pa to ne pomeni, da sta vsako dejanje ali situacija, za katera se prosilec boji, da ju bo ob vrnitvi v izvorno državo doživel, preganjanje v pomenu Ženevske konvencije. Dejanja ali situacije, ki jih prosilec sicer lahko dojema kot preganjanje in z njimi utemeljuje svoj strah pred vrnitvijo v izvorno državo, morajo objektivno izpolnjevati pogoje, določene v prvem odstavku 26. člena ZMZ, da prosilec za mednarodno zaščito lahko izpolni pogoje za pridobitev statusa begunca".
Odklonilno ločeno mnenje sodnika dr. Cirila Ribičiča
1. Strinjam se z oceno v 8. točki obrazložitve Odločbe, h kateri pišem tole ločeno mnenje, po kateri je nesprejemljivo stališče Vrhovnega sodišča, da mu "ni treba posebej pojasnjevati, zakaj šteje posamezno zakonsko določbo za ustavno skladno in zakaj v zvezi s predlogom stranke ne bo začelo postopka pred Ustavnim sodišče. Takšno stališče Vrhovnega sodišča ni sprejemljivo z vidika prvega odstavka 15. člena in 125. člena Ustave ter je tudi v neskladju z 22. členom Ustave …" Kljub temu, oziroma prav zato, ker se s to oceno strinjam, nisem mogel podpreti odločitve o zavrnitvi ustavne pritožbe. Po mojem mnenju namreč navedeni del obrazložitve terja drugačno odločitev Ustavnega sodišča, in sicer sprejem ugotovitvene odločbe, ki pomeni ugoditev ustavni pritožbi.
2. Ugotovitvena odločba, v katere izreku bi bila ugotovljena kršitev 22. člena Ustave, se od zavrnitve, katere obrazložitev ugotavlja takšno kršitev, bistveno razlikuje. Zavrnitev ustavne pritožbe seveda pomeni, da pritožnika pred Ustavnim sodiščem nista uspela oziroma sta izgubila. Ugotovitvena odločba pa pomeni prav nasprotno, pomeni uspeh pritožnikov.
3. Razlika med eno in drugo odločitvijo pa je pomembna tudi s precedenčnega vidika. Če lahko sodišče računa na to, da pritožniki zaradi opisane kršitve pred Ustavnim sodiščem ne morejo uspeti, potem je bolj verjetno, da se bodo tovrstne kršitve ponavljale, kot če bi kršitev bila ugotovljena v izreku odločbe. V slednjem primeru bi z vidika pritožnika in z vidika precedenčne funkcije odločitev Ustavnega sodišča bil učinek odločitve Ustavnega sodišča torej vsestransko ustreznejši.
4. Ugotovitvene odločbe imajo svoje mesto med preteklimi odločitvami Ustavnega sodišča; isto velja za prakso drugih ustavnih sodišč. Najpogosteje pa to obliko oz. tehniko odločanja uporablja Evropsko sodišče za človekove pravice. To je razumljivo, ker to mednarodno sodišče nima pristojnosti razveljaviti odločitev najvišjih nacionalnih sodišč. Morebitni pomislek, da ta način odločanja za Ustavno sodišče ni primeren, ker je povezan z izrekanjem materialnega pravičnega zadoščenja, ni prepričljiv vsaj iz dveh razlogov. Prvič zato, ker po mojem mnenju nič ne brani Ustavnemu sodišču, da bi pritožnikom namenil materialno pravično zadoščenje zaradi kršitve Evropske konvencije za človekove pravice, ki jo je Slovenija ratificirala in ima v njenem pravnem sistemu mesto tik pod Ustavo in nad zakoni. In drugič zato, ker se tudi ESČP večkrat odloči, da pritožniku ne bo namenilo pravičnega zadoščenja v obliki materialnega nadomestila, temveč se zadovolji  s tem, da v izreku svoje sodbe ugotovi, da so bile pritožniku kršene njegove konvencijske pravice. V takem primeru ESČP torej pritožnikom nameni pravično zadoščenje kot nematerialno, moralno nadomestilo zaradi kršitve konvencijske pravice. In ravno to bi lahko in bi po mojem mnenju v obravnavanem primeru moralo storiti Ustavno sodišče.
5. Lahko se strinjam s stališčem večine, da v obravnavanem primeru ne bi bilo smiselno razveljaviti sodbe Vrhovnega sodišča, ker je Ustavno sodišče enake trditve o protiustavnosti 26. člena Zakona o mednarodni zaščiti že zavrnilo (U-I-50/08).  Toda iz  odločbe izhaja, kot da je Ustavno sodišče samo pred črno-belo dilemo: lahko razveljavi sodbo Vrhovnega sodišča ali pa zavrne ustavno pritožbo. Obstoji namreč še tretja, vmesna možnost, namreč ugoditev ustavni pritožbi tako, da se kršitve pravic pritožnikov navede v izreku ugotovitvene odločbe.
6. Nisem mogel podpreti odločbe o zavrnitvi ustavne pritožbe, ki priznava kršitev 22. člena Ustave kot nekakšno "harmless error", kot kršitev, ki ne zadošča za ugoditev ustavni pritožbi. Zavedam se sicer, da tudi "ugotovitev" o kršitvi Ustave v obrazložitvi odločbe, s katero je ustavna pritožba zavrnjena, ni brez (pravnih) učinkov in pomena. Lahko bi rekli, da je bolje nekaj kot nič. Menim pa, da je takšna odločitev nezadostna in da bi moralo Ustavno sodišče zato ugoditi ustavni pritožbi pritožnikov in jima z ugotovitveno odločbo dati ustreznejše moralno zadoščenje zaradi kršitve njunih ustavnih pravic.  Zato je odločitev Ustavnega sodišča neustrezna oziroma nezadostna glede na resnost kršitve Ustave, ki jo ugotavlja Ustavno sodišče v njeni obrazložitvi. Res pa je, da bo morda zalegla in se Ustavnemu sodišču s tem vprašanjem ne bo treba več ukvarjati. V primeru, da se bodo kršitve ponavljale, pa bo imelo Ustavno sodišče novo priložnost za ponovitev svojega stališča ali pa celo za stopnjevanje sankcij (sprejem ugotovitvene odločbe, razveljavitev ipd.).
dr. Ciril Ribičič
S o d n i k