P-32/06
Natisni
Opravilna št.:
P-32/06
Datum odločitve:
7. 2. 2007
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 18/2007 in OdlUS XVI, 15
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2007:P.32.06
Akt:
Spor o pristojnosti
Izrek:
Za odločanje o pravnih sredstvih zoper sklepa Tržnega inšpektorata Republike Slovenije, Enote Ljubljana, št. 0613-3004/2005-12-11017 z dne 16. 1. 2006 in št. 0613-3004/2005-21-11018 z dne 13. 3. 2006 je pristojno Okrajno sodišče v Ljubljani.
Evidenčni stavek:
Zakon o prekrških ne določa izrecno, kateri organ je pristojen za odločanje o pravnih sredstvih zoper sklepa prekrškovnega organa, ki sta bila izdana v postopku z zahtevo za sodno varstvo in se nanašata na predlagano vrnitev v prejšnje stanje. Glede instituta vrnitve v prejšnje stanje je po 67. členu Zakona o prekrških v zvezi s tretjim odstavkom 59. člena istega zakona predvidena smiselna uporaba določb Zakona o kazenskem postopku. Ta omogoča sklepanje, da je v takih primerih za odločanje pristojno okrajno sodišče.
Geslo:
1.2.51.7.2 - Ustavno sodstvo - Vrste vlog - Aktivna legitimacija v postopku pred Ustavnim sodiščem - Spor o pristojnosti - Prizadeti organ.
1.3.4.8 - Ustavno sodstvo - Pristojnost - Vrste postopkov - Postopek v sporih o pristojnosti.
1.3.52.1.3 - Ustavno sodstvo - Pristojnost - Odločitev - V sporu o pristojnosti - Med sodišči in drugimi državnimi organi.
1.5.51.3.3 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - Odločitve v drugih postopkih - Odločitev o tem, kateri organ je pristojen.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 61.4, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
spori o pristojnosti
Vrsta akta:
drugi akti
Vlagatelj:
Ministrstvo za gospodarstvo, Ljubljana
Datum vloge:
6. 12. 2006
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
določitev pristojnega organa
Dokument:
US27181
Dokument v PDF obliki:
P-32-06.pdf
108 KB
Prenesite datoteko
P-32-06 LM Fišer.pdf
107 KB
Prenesite datoteko
P-32/06-4
7. 2. 2007
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku za rešitev spora glede pristojnosti, začetem z zahtevo Ministrstva za gospodarstvo, na seji 7. februarja 2007
odločilo:
Za odločanje o pravnih sredstvih zoper sklepa Tržnega inšpektorata Republike Slovenije, Enote Ljubljana, št. 0613-3004/2005-12-11017 z dne 16. 1. 2006 in št. 0613-3004/2005-21-11018 z dne 13. 3. 2006 je pristojno Okrajno sodišče v Ljubljani.
Obrazložitev
A.
1. Tržni inšpektorat Republike Slovenije, Enota Ljubljana, je s sklepom št. 0613-3004/05-12-11017 z dne 16. 1. 2006 zavrnil predlog za vrnitev v prejšnje stanje, ki je bil vložen zaradi zamude roka za vložitev zahteve za sodno varstvo zoper odločbo o prekršku. Naknadno je izdal še popravni sklep št. 0613-3004/2005-21-11018 z dne 13. 3. 2006, s katerim je popravil datum in pravni pouk prej navedenega sklepa. Upravičenca (kršitelja) sta zoper sklep o zavrnitvi predloga za vrnitev v prejšnje stanje vložila pritožbo, zoper popravni sklep pa zahtevo za sodno varstvo, ki sta bili poslani v odločitev Okrajnemu sodišču v Ljubljani.
2. Okrajno sodišče v Ljubljani se je izreklo za stvarno nepristojno za obravnavo pritožbe upravičencev zoper sklep o zavrnitvi predloga za vrnitev v prejšnje stanje in zahteve za sodno varstvo (po oceni sodišča pritožbe) zoper popravni sklep ter zadevi odstopilo v obravnavo Ministrstvu za gospodarstvo. Navedlo je, da se po prvem odstavku 59. člena Zakona o prekrških (Uradni list RS, št. 7/03 in nasl. – v nadaljevanju ZP-1) zahteva za sodno varstvo lahko vloži samo zoper odločbo o prekršku, ki jo je na prvi stopnji izdal prekrškovni organ. Po oceni sodišča gre v obeh primerih za upravni odločbi, ki se obravnavata po določbah Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS, št. 80/99 in nasl. – v nadaljevanju ZUP).
3. Ministrstvo za gospodarstvo je pred Ustavnim sodiščem sprožilo spor glede pristojnosti med njim in Okrajnim sodiščem v Ljubljani. V zahtevi med drugim navaja, da je iz 63. člena ZP-1 razviden namen zakona, da se vsa vprašanja v zvezi s storjenim prekrškom obravnavajo pred pristojnim sodiščem. Drugačno sklepanje naj bi bilo v nasprotju z določbami osmega poglavja ZP-1, ki opredeljujejo postopek za prekrške prekrškovnega organa kot hitri postopek, saj bi pomenilo obravnavo spornih vprašanj v upravnem sporu. Poleg tega naj 58. člen ZP-1 ne bi odkazoval na smiselno uporabo določb ZUP o vrnitvi v prejšnje stanje. Po mnenju Ministrstva za gospodarstvo je za odločanje o pravnih sredstvih pristojno Okrajno sodišče v Ljubljani.
B.
4. Ustavno sodišče je na podlagi osme alineje prvega odstavka 160. člena Ustave pristojno, da odloča o sporih glede pristojnosti med sodišči in drugimi državnimi organi. Po določbi drugega odstavka 61. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 – v nadaljevanju ZUstS) lahko, če pride do spora glede pristojnosti zato, ker več organov zavrača pristojnost v posamezni zadevi, zahteva rešitev spora glede pristojnosti organ, ki mu je bila zadeva odstopljena, pa meni, da zanjo ni pristojen.
5. Iz predloga Ministrstva za gospodarstvo za odločitev v sporu glede pristojnosti je razvidno, da zavrača pristojnost za odločanje v obravnavani zadevi, ker se ne strinja s stališčem Okrajnega sodišča v Ljubljani, da je mogoče zahtevo za sodno varstvo vložiti le zoper odločbo o prekršku in da je za obravnavo pravnih sredstev zoper navedena sklepa pristojen drugostopenjski upravni organ.
6. Po prvem odstavku 210. člena ZP-1 so okrajna sodišča pristojna za odločanje o zahtevi za sodno varstvo zoper odločbo o prekršku, ki jo je izdal prekrškovni organ, za odločanje o prekrških na prvi stopnji, za opravljanje zadev pravne pomoči v zadevah prekrškov in za opravljanje drugih zadev, ki jih določa zakon. Okrajno sodišče odloča tudi o zahtevi za sodno varstvo zoper sklep, s katerim  prekrškovni organ zavrže nedovoljeno ali prepozno zahtevo za sodno varstvo (tretji odstavek 63. člena ZP-1). ZP-1 ne določa izrecno, kateri organ odloča o pravnih sredstvih zoper druge sklepe prekrškovnega organa, izdane v postopku z zahtevo za sodno varstvo. Gre za vprašanje, ki ga je mogoče razrešiti le z ustrezno razlago zakona.
7. Po tretjem odstavku 59. člena ZP-1 se v postopku z zahtevo za sodno varstvo smiselno uporabljajo določbe pritožbenega postopka v rednem sodnem postopku. V pritožbenem postopku rednega sodnega postopka se uporabljajo tudi temeljne določbe tega postopka, med katere je uvrščen 67. člen ZP-1, ki odkazuje na smiselno uporabo določb zakona o kazenskem postopku.[1] Po prvem odstavku 90. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. – v nadaljevanju ZKP) odloči o vrnitvi v prejšnje stanje predsednik senata, ki je izdal sodbo ali sklep, ki se s pritožbo izpodbija. Če se obdolženec pritoži zoper sklep, s katerim mu ni bila dovoljena vrnitev v prejšnje stanje, mora sodišče to pritožbo skupaj z napovedjo pritožbe zoper sodbo oziroma s pritožbo zoper sodbo ali zoper sklep o varnostnem ali vzgojnem ukrepu ali o odvzemu premoženjske koristi ter z odgovorom na pritožbo in z vsemi spisi poslati v odločitev višjemu sodišču (tretji odstavek 90. člena ZKP).
8. Smiselna uporaba navedenih določb v obravnavanem primeru omogoča sklepanje, da o pravnem sredstvu zoper sklep prekrškovnega organa, ki se nanaša na predlagano vrnitev v prejšnje stanje, odloča tisti drugostopenjski organ, ki mu je naložena presoja meritorne odločitve prekrškovnega organa. O pravnem sredstvu (zahtevi za sodno varstvo) zoper odločbo o prekršku, ki jo je izdal prekrškovni organ, odloča okrajno sodišče. Ustavno sodišče je zato odločilo, da je za odločanje o pravnih sredstvih zoper sklepa prekrškovnega organa št. 0613-3004/2005-12-11017 z dne 16. 1. 2006 in št. 0613-3004/2005-21-11018 z dne 13. 3. 2006 pristojno Okrajno sodišče v Ljubljani.
C.
9. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi četrtega odstavka 61. člena ZUstS in četrte alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 ─ popr.) v sestavi: predsednik dr. Janez Čebulj ter sodnice in sodnika dr. Zvonko Fišer, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, dr. Mirjam Škrk in dr. Dragica Wedam Lukić. Odločbo je sprejelo s šestimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Fišer, ki je dal odklonilno ločeno mnenje.
Predsednik
dr. Janez Čebulj
Opomba:
[1]  67. člen ZP-1 se glasi: "Kolikor ni s tem zakonom drugače določeno, se v rednem postopku smiselno uporabljajo določbe zakona o kazenskem postopku o: jeziku v postopku, vlogah in zapisnikih, vročanju pisanj, rokih, zaslišanju obdolženca, zasliševanju prič, izvedenstvu, hišni in osebni preiskavi, zasegu in odvzemu predmetov, glavni obravnavi v skrajšanem postopku pred okrajnim sodiščem, hrambi in upravljanju zaseženih predmetov in začasnem zavarovanju zahtevka za odvzem premoženjske koristi, prenosu krajevne pristojnosti."
Odklonilno ločeno mnenje sodnika dr. Fišerja
1. Med prekrškovnim organom in Okrajnim sodiščem je nastal spor o pristojnosti glede odločanja o predlogu za vrnitev v prejšnje stanje. Upravičenca sta v hitrem postopku zamudila rok za vložitev zahteve za sodno varstvo, zato sta zaprosila za vrnitev v prejšnje stanje (in obenem vložila omenjeno pravno sredstvo). Prekrškovni organ je prošnjo za vrnitev v prejšnje stanje zavrnil, upravičenca pa sta se pritožila. Nastal je kompetenčni konflikt glede tega, kateri organ je pristojen za odločanje o takšni pritožbi. Glede na to, da ZP-1 nima posebnih določb o vrnitvi v prejšnje stanje, temveč je v tem primeru predvidena smiselna uporaba določb ZKP, je US ob uporabi tretjega odst. 59. člena in 67. člena ZP-1 sklenilo, da pride v takšnih primerih v poštev le odločanje sodišča.
2. Tudi sam mislim, da je takšna odločitev mogoča, vendar ocenjujem, da je manj primerna. Zato sem se odločil, da odločbe ne bom podprl in v svojem ločenem mnenju prav na kratko opozoril na drugačne – po moji oceni boljše – možnosti, ki se nakazujejo pri rešitvi tega vprašanja. To še posebej zaradi tega, ker je, po mojem prepričanju, prekrškovni zakon na tej točki pomanjkljiv: tudi v tem primeru se je pokazalo, da odkazovanje na rešitve v drugih zakonih, ki jih v ZP-1 kar mrgoli, ni vselej najboljša rešitev.
3. Vrnitev v prejšnje stanje je splošno uporaben procesni institut, ki ga najdemo v vseh postopkih. Zaradi tega mora biti urejen tako, da bo prilagodljiv in uporaben v vseh tistih situacijah, v katerih lahko nastane potreba po takšnem odločanju[1]. Zaželeno je, da se o vrnitvi v prejšnje stanje, ki nikakor ni meritorna odločitev, temveč zgolj odločanje o obstoju pravočasnosti kot enega izmed pogojev za dovoljenost pravnega sredstva, odloči hitro v poenostavljenem postopku, omejenem na manjšo količino dejstev, ki prihajajo v poštev pri ugotavljanju upravičenih razlogov za zamudo roka. To z drugimi besedami pomeni, da odločanje o vrnitvi v prejšnje stanje ni sojenje in torej ni tiste vrste odločanje, ki bi moralo biti pridržano zgolj sodišču.
4. V konkretnem primeru se pri odločanju o pritožbi v postopku vrnitve v prejšnje stanje nakazujeta dve tehnično mogoči rešitvi. Po prvi varianti bi o pritožbi zoper odločbo prekrškovnega organa odločil temu organu neposredno nadrejeni upravni organ, po drugi pa bi o pritožbi odločilo tisto Okrajno sodišče, ki bi v nadaljevanju, če bi bila zahteva za sodno varstvo dopuščena, odločalo o tem pravnem sredstvu. Za prvo varianto se je odločilo US na podlagi argumentov, ki jih je obrazložilo v svoji odločbi.
5. Sam dajem prednost drugi varianti, saj je moj pogled na kompetenčni konflikt glede odločanja o vrnitvi v prejšnje stanje nekoliko drugačen. Naslonitev na rešitve v kazenskem postopku je za odločanje v kompetenčnem konfliktu v precejšnji meri neuporabna, kajti v kazenskem postopku bo o vrnitvi v prejšnje stanje v katerikoli situaciji vselej odločalo sodišče; položaj, podoben obravnavanemu, sploh ne more nastati.
Poglavitni argument za drugačno rešitev pa vidim v posebnostih zahteve za sodno varstvo v prekrškovnem pravu, ki jih ne najdemo v kazenskem postopku. Za razliko od kazenskega postopka, v katerem o pritožbi (ta je zagotovo primerljiva z zahtevo za sodno varstvo) meritorno odloči vselej inštančno sodišče, je ZP-1 glede odločanja o zahtevi predvidel posebnost, ki si jo je "sposodil" v upravnem postopku. V četrtem in petem odstavku 63. člena je namreč določil, da prekrškovni organ po prejemu zahteve najprej po potrebi dopolni dokazni postopek. Če ugotovi, da je zahteva utemeljena, prvo odločbo sam odpravi in ustavi postopek ali pa jo nadomesti z novo, ki jo vroči storilcu in osebi, ki je vložila zahtevo za sodno varstvo. Šele če prekrškovni organ odločbe ne odpravi ali nadomesti z novo, pošlje zahtevo za sodno varstvo v odločanje pristojnemu sodišču.
6. Če si na kratko ogledamo, kako bi v konkretnem primeru potekal postopek z vloženo zahtevo za sodno varstvo po prvi ali drugi varianti, seveda če bi upravičenca s svojo prošnjo uspela, ugotovimo, da bi se po rešitvi, za katero se je odločilo US, zadeva s sodišča morala najprej vrniti k prekrškovnemu organu, ki bi postopal po 63. členu. Če ta ne bi odločil sam, bi zadevo spet poslal pristojnemu Okrajnemu sodišču, torej tistemu, ki je odločalo o vrnitvi v prejšnje stanje. Bližnjica, po kateri bi po dovolitvi vrnitve v prejšnje stanje zadeva kar ostala pri sodišču, ki bi odločilo še o zahtevi sami, ni sprejemljiva, saj bi onemogočila predvideno odločanje prekrškovnega organa po petem odstavku 63. čl. ZP-1, kar bi bilo v očitnem nasprotju z namenom, ki ga je imel zakonodajalec, ko je vpeljal omenjeno rešitev[2].
Po drugi varianti bi o pritožbi v postopku za vrnitev v prejšnje stanje odločil inštančni upravni organ, ki bi nato zadevo vrnil prekrškovnemu organu v odločanje po 63. členu ZP-1[3]. Od tu dalje bi bil postopek enak, kakor pri prvi varianti. Rešitev je bolj preprosta, verjetno hitrejša, spis pa na sodišče potuje samo enkrat in ne dvakrat.
Sodnik
dr. Zvonko Fišer
Opombe:
[1]  To je, mimogrede, pomanjkljivost, ki jo je mogoče očitati vrnitvi v prejšnje stanje v ZKP. Omejena je zgolj na zamudo roka za napoved pritožbe in na zamudo roka za pritožbo zoper sodbo, sklep o varnostnem ali vzgojnem ukrepu ali o odvzemu premoženjske koristi (1. odst. 89. čl. ZKP).
[2]  Ta je, mimogrede, novost v našem kaznovalnem pravu in celo zgolj podobne situacije bi v njem težko našli. Naši pravni kulturi niso blizu rešitve, po katerih bi o pravnih sredstvih v kaznovalnem pravu meritorno odločal organ, ki je odločal na prvi stopnji (gl. tudi 25. člen Ustave).
[3]  To mora tako ali tako storiti.