Up-2776/07
Natisni
Opravilna št.:
Up-2776/07
Datum odločitve:
26. 2. 2008
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2008:Up.2776.07
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 471/2007 z dne 11. 7. 2007 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 223/2007 z dne 9. 5. 2007 in z odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 2143-141/2005/7 (1352-02) z dne 7. 12. 2006
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 471/2007 z dne 11. 7. 2007 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 223/2007 z dne 9. 5. 2007 in z odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 2143-141/2005/7 (1352-02) z dne 7. 12. 2006 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Če očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki bi imela hujše posledice za pritožnika/co, niti ne gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki bi presegalo pomen konkretne zadeve, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ne sprejme v obravnavo.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS] 
Člen 55. b.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Florie Guta in drugi
Datum vloge:
14. 8. 2007
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US27995
Dokument v PDF obliki:
Up-2776-07.pdf
114 KB
Prenesite datoteko
Up-2776/07
26. 2. 2008
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe, ki so jo vložili Florie Guta, Dionis Guta in Dionita Guta, ki jih zastopa mag. Matevž Krivic iz Spodnjih Pirnič, na seji 26. februarja 2008
sklenil:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 471/2007 z dne 11. 7. 2007 v zvezi s sodbo Upravnega sodišča št. U 223/2007 z dne 9. 5. 2007 in z odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 2143-141/2005/7 (1352-02) z dne 7. 12. 2006 se ne sprejme.
O b r a z l o ž i t e v
A.
1. Ministrstvo za notranje zadeve (v nadaljevanju MNZ) je zavrnilo prošnjo pritožnikov za azil in odločilo, da morajo Republiko Slovenijo zapustiti v roku 7 dni od dneva pravnomočno končanega postopka. MNZ je štelo, da pritožniki ne izpolnjujejo niti pogojev za azil niti za subsidiarno zaščito na podlagi drugega in tretjega odstavka 1. člena Zakona o azilu (Uradni list RS, 61/99 in nasl. – v nadaljevanju ZAzil). Glede vprašanja, ali obstaja možnost dodelitve subsidiarne zaščite iz razloga "nehumanega ali poniževalnega ravnanja v izvorni državi" je MNZ na podlagi različnih poročil o stanju na Kosovu in ob sklicevanju na sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) ugotovilo, da ne obstoji utemeljeno tveganje, da bi bili prosilci ob vrnitvi v matično državo izpostavljeni takemu ravnanju. MNZ je ugotovilo tudi, da pritožniki v azilnem postopku ne morejo uveljavljati pravice do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja oziroma načela celovitosti družine, saj partner prvonavedene pritožnice in oče otrok nima statusa begunca, ter pojasnilo, da pa lahko to pravico uveljavljajo na podlagi Zakona o tujcih (Uradni list RS, št. 61/99 in nasl. – ZTuj-1). Upravno sodišče je tožbo pritožnikov zavrnilo. Ugotovilo je, da je MNZ v ponovnem postopku sledilo vsem napotkom Vrhovnega in Upravnega sodišča: da je MNZ pritožnike seznanilo z vsemi poročili, na katera je oprlo svojo odločitev, podrobno naj bi preučilo standarde, vzpostavljene s prakso ESČP glede rokov za zapustitev držav v primeru družin z majhnimi otroki, opredelilo naj bi se do vprašanja odvisnosti pritožnikov od dohodka partnerja prvonavedene pritožnice in očeta otrok ter vprašanja celovitosti družine. Sodišče je v celoti pritrdilo odločitvi MNZ. Vrhovno sodišče je zavrnilo pritožbo pritožnikov. Ugotovilo je, da je Upravno sodišče svojo odločitev oprlo na dejansko stanje, ki ga je ugotovilo MNZ, in primerno ter izčrpno obrazložilo svojo odločitev. Očitek pritožnikov, da naj bi sodba prve stopnje ne vsebovala razlogov o odločilnih dejstvih oziroma da naj bi bili nejasni in v nasprotju z dokazili v spisu je obrazloženo zavrnilo. Ugotovilo je, da je prvostopno sodišče utemeljeno zavrnilo dokazne predloge. Posebej se je opredelilo do očitka v zvezi s stanjem na Kosovu, in sicer glede območja, iz katerega izhajajo pritožniki, in situacije, v kateri se nahajajo prebivalci albanske narodnosti. Strinjalo se je s stališči Upravnega sodišča glede organizacije zdravstva, šolstva in socialne varnosti na tem območju ter glede uporabe načela celovitosti družine.
2. Pritožniki v ustavni pritožbi navajajo, da izpodbijajo opisane odločitve v delu, ki se nanaša na zavrnitev mednarodne zaščite v obliki subsidiarne zaščite. Ta zavrnitev naj bi pomenila napačno uporabo materialnega prava ustavne narave, njen "spregled" (s strani sodišč) pa kršitev 22. člena Ustave. Navedeni očitek pritožniki utemeljujejo s tem, da je MNZ zavrnitev utemeljilo na kriterijih iz sodne prakse ESČP, za uporabo 3. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP)[1], namesto na kriterijih iz domače upravne in sodne prakse v zvezi s tretjim odstavkom 1. člena ZAzil. Navajajo, da naj bi bil ključni del obeh določb sicer besedno enak ("podvrženost nečloveškemu ravnanju ali kaznovanju"), kar pa naj ne bi pomenilo, da je tudi vsebinsko enak. To naj bi izhajalo tudi iz "dosedanje bistveno različne uporabe teh določb". Vsebina te norme, kot naj bi se izoblikovala v Sloveniji, naj bi bila bistveno milejša od prakse ESČP in drugih držav Evropske unije. Pritožniki menijo, da pomeni praksa ESČP "minimum" v posamezni državi, zato bi morali upravni organi in sodišča v Sloveniji izoblikovati svojo prakso. Doslej naj bi ta minimum presegala, sedaj pa naj bi od tega odstopili, česar pa v izpodbijanih odločitvah niso utemeljili. S tem pa naj bi bila pritožnikom kršena tudi pravica do enakosti pred zakonom. Pritožniki še dodajajo, da "natančnejših, podrobnejših dokazov za to bistveno drugačno razumevanje vsebine norme v vseh dosedanjih odločbah MNZ, s katerimi je bila prosilcem priznana subsidiarna zaščita, tu ni mogoče navajati s citiranjem takih odločb MNZ iz preprostega razloga, ker se stranke proti dodelitvi te subsidiarne zaščite niso pritoževale in zato tovrstne odločbe niso javno dostopne". Pritožnikom pa naj bi bilo znano, da je v letu 2006 subsidiarno pomoč prejelo 8 prosilcev, v letu 2007 pa (do trenutka vložitve ustavne pritožbe) vsaj ena družina.
B.
3. Ustavno sodišče se je do zatrjevanih kršitev (kdaj lahko napačna uporaba materialnega prava postane kršitev 22. člena Ustave, vprašanje odstopa od sodne prakse, "neobrazloženost" odločitev kot kršitev 22. člena Ustave, kršitev drugega odstavka 14. člena Ustave v upravnih in sodnih postopkih), pri reševanju podobnih zadev že opredelilo. Ker pritožniki v tej ustavni pritožbi ne navajajo ničesar, kar bi glede na te opredelitve lahko utemeljilo poseg v kakšno od zatrjevanih človekovih pravic, senat Ustavnega sodišča ugotavlja, da so očitki neutemeljeni. Drugačen je edino očitek, da je MNZ (tej odločitvi pa sta sodišči pritrdili) možnost dodelitve subsidiarne zaščite po tretjem odstavku 1. člena ZAzil (glede morebitne podvrženosti pritožnikov mučenju ali nehumanemu ali poniževalnemu ravnanju ali kaznovanju v izvorni državi) presojalo po kriterijih, ki so se izoblikovali v sodni praksi ESČP, namesto na podlagi kriterijev, ki naj bi se za uporabo tretjega odstavka 1. člena ZAzil izoblikovali v domači praksi upravnih organov in sodišč. S tem naj bi dali pogojem, pod katerimi je mogoče dodeliti subsidiarno zaščito, bistveno drugačno ("strožjo") vsebino. Vendar je tudi ta očitek neutemeljen. MNZ je utemeljilo, da gre pri pojmu "nečloveškega ravnanja ali kaznovanja" v okviru 3. člena EKČP oziroma tretjega odstavka 1. člena ZAzil (v zvezi s točko b) osme alineje 2. člena ZAzil) tako po vsebini kot po obsegu varstva za enaka instituta, in pojasnilo, da se je zato sklicevalo na prakso ESČP. V čem naj bi bila ta večja zaščita, kot naj bi izhajala iz dosedanje prakse MNZ v zvezi z dodeljevanjem subsidiarne zaščite, pa pritožniki ne utemeljijo, zato Ustavno sodišče tega očitka ni moglo preizkusiti.
4. Glede na navedeno senat ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
C.
5. Senat je ta sklep sprejel na podlagi drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – ur. p. b. – ZUstS) ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07) v sestavi: predsednik senata mag. Miroslav Mozetič ter člana dr. Janez Čebulj in mag. Marta Klampfer. Sklep je sprejel soglasno.
mag. Miroslav Mozetič
Predsednik senata
Opomba:
[1]Člen 3 EKČP določa: »Nikogar se ne sme mučiti ali nečloveško in ponižujoče z njim ravnati ali ga kaznovati.«