Up-930/06, Up-1156/06, Up-2054/06
Natisni
Opravilna št.:
Up-930/06, Up-1156/06, Up-2054/06
Datum odločitve:
11. 6. 2007
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2007:Up.930.06
Akt:
Ustavne pritožbe zoper:
- sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 366/2006 z dne 22. 6. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 986/2006 z dne 14. 6. 2006, 
– sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 495/2006 z dne 7. 9. 2006  v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 1256/2006 z dne 11. 8. 2006, 
– sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 590/2006 z dne 20. 10. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 1560/2006 z dne 10. 10. 2006 in
– sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III K 53/2006 z dne 23. 6. 2006
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 267/2006 z dne 5. 5. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 664/2006 z dne 14. 4. 2006
Izrek:
Ustavne pritožbe zoper:
– sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 366/2006 z dne 22. 6. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 986/2006 z dne 14. 6. 2006, 
– sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 495/2006 z dne 7. 9. 2006  v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 1256/2006 z dne 11. 8. 2006, 
– sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 590/2006 z dne 20. 10. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 1560/2006 z dne 10. 10. 2006 in
– sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III K 53/2006 z dne 23. 6. 2006 se ne sprejmejo.
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 267/2006 z dne 5. 5. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 664/2006 z dne 14. 4. 2006 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Če očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, zatrjevanih v ustavni pritožbi, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ne sprejme v obravnavo.
Ustavno sodišče zavrže ustavno pritožbo, če zoper izpodbijani posamični akt niso izčrpana vsa redna in izredna pravna sredstva.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 22, 25, Ustava [URS] 
Člen 55.2.1, 55.1.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
8. 6. 2006
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe, zavrženje
Dokument:
US27654
Dokument v PDF obliki:
Up-930-06, Up-1156-06, Up-2054-06.pdf
138 KB
Prenesite datoteko
Up-930/06-10
Up-1156/06-8
Up-2054/06-6
11. 6. 2007
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavnih pritožb, ki jih je vložil A. A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata 30. maja 2007 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavne pritožbe zoper:
– sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 366/2006 z dne 22. 6. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 986/2006 z dne 14. 6. 2006,
– sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 495/2006 z dne 7. 9. 2006  v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 1256/2006 z dne 11. 8. 2006,
– sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 590/2006 z dne 20. 10. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 1560/2006 z dne 10. 10. 2006 in
– sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III K 53/2006 z dne 23. 6. 2006
se ne sprejmejo.
2. Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 267/2006 z dne 5. 5. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 664/2006 z dne 14. 4. 2006 se zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnik v treh zadevah ustavnih pritožb izpodbija serijo pravnomočnih sklepov o podaljšanju pripora iz pripornega razloga begosumnosti po 1. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. – v nadaljevanju ZKP). V ustavni pritožbi št. Up-930/06 z dne 6. 6. 2006 pritožnik izpodbija sklep o podaljšanju pripora po vložitvi obtožnice, v ustavnih pritožbah št. Up-1156/06, št. Up-2054/06 in dopolnitvi ustavne pritožbe št. Up-930/06 z dne 13. 11. 2006 pa izpodbija sklepe o podaljšanju pripora v fazi poteka glavne obravnave po drugem odstavku 207. člena ZKP. Zatrjuje kršitev 14., 22. in 25. člena Ustave. Smiselno izpodbija tudi sklep o zavrnitvi predloga za odpravo pripora oziroma nadomestitev s ponujeno varščino. Predlaga, naj Ustavno sodišče vse ustavne pritožbe zaradi skupnega obravnavanja in odločanja združi.
2. Po vsebini se ustavne pritožbe bistveno ne razlikujejo. Pritožnik navaja, da teče zoper njega na Okrožnem sodišču v Ljubljani kazenski postopek (zadeva št. III K 53/2006) zaradi utemeljenega suma storitve nadaljevanega kaznivega dejanja velike tatvine v sostorilstvu po 1. točki prvega odstavka 212. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. – v nadaljevanju KZ) v zvezi s 25. členom KZ in kaznivega dejanja preprečitve uradnega dejanja uradne osebe po prvem odstavku 302. člena KZ. Pripor zoper njega naj bi bil odrejen 19. 3. 2006, dejansko pa naj bi mu bila odvzeta prostost 17. 3. 2006. Navaja, da je sodišče v tej kazenski zadevi opravilo več narokov za glavno obravnavo. Dne 23. 6. 2006 naj bi sodišče glavno obravnavo prekinilo in s sklepom naložilo preiskovalnemu sodniku, naj pridobi določene podatke od oškodovanih bank. Do 22. 9. 2006 naj bi sodišče pridobilo le podatke nekaterih bank, zato in zaradi prevajanja pridobljenih listin naj bi bila glavna obravnava še nekajkrat preložena. Pritožnik navaja, da od 23. 6. 2006 dalje sodišče ni izvedlo nobenega dokaza, do 8. 11. 2006 pa naj bi bil v priporu že 7 mesecev in 22 dni. Meni, da je to v priporni zadevi povsem nedopustno. Navaja, da je tudi že večkrat neuspešno predlagal odreditev varščine, ki naj bi močno presegala višino škode, navedene v sklepu o uvedbi preiskave, in s tem v zvezi ocenjuje, da so mu bile tudi z izdajo sklepa sodečega senata z dne 23. 6. 2006 kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, ki jih jamči Ustava.
3. Kršitev 14. in 22. člena Ustave utemeljuje z navedbo, da je sodišče v izpodbijanjih sklepih odločalo arbitrarno. Meni, da ocene sodišča o obstoju pripornega razloga begosumnosti ni mogoče preizkusiti, saj sodišče ni dovolj natančno navedlo objektivnih in subjektivnih, konkretnih, realnih in razumnih razlogov, ki bi oceno utemeljevali. Navaja, da dejstva, da je tujec, ni mogoče šteti v njegovo škodo, saj je državljan države, ki je v Evropski zvezi in ima sprejeto zakonodajo, ki omogoča učinkovito izvajanje in izvrševanje kazenske represije. Stališče pritožbenega sodišča, da je mogoče na obstoj begosumnosti sklepati tudi glede na višino zagrožene kazni, je po mnenju pritožnika arbitrarno. Meni tudi, da izpodbijani sklepi ne navajajo pravno relevantnih okoliščin, ki bi z vidika neogibnosti za potek kazenskega postopka opravičevale poseg v njegovo osebno svobodo. V izpodbijanih sklepih naj tudi ne bi bilo razumnega pojasnila, zakaj ni mogoče uporabiti milejšega ukrepa za zagotovitev njegove navzočnosti v kazenskem postopku. Nadalje meni, da so se med kazenskim postopkom bistveno spremenile okoliščine, ki vplivajo na ugotovitev obstoja utemeljenega suma storitve očitanih mu kaznivih dejanj. Spremenjene okoliščine naj bi sodišče sicer zaznalo, pa je kljub temu rutinsko podaljševalo pripor, ne da bi novonastale okoliščine vsebinsko pretehtalo. V zvezi z navedenim ugotavlja, da je obtožba, na katero se sodišča sklicujejo, v bistvenem delu nekonsistentna in ne vsebuje bistvenih podatkov, ki so hkrati zakonski znaki očitanega kaznivega dejanja. Izpostavlja, da skuša te podatke pridobiti sodišče na podlagi 338. člena ZKP preko preiskovalnega sodnika šele v fazi glavne obravnave in navaja, da se sam medtem nahaja v priporu, ne da bi se v kazenskem postopku karkoli zgodilo. Ocenjuje, da je nastala situacija enaka tisti, ko obtožba ni vložena v roku šestih mesecev od trenutka odreditve pripora dalje.
4. Kršitev 25. člena Ustave pritožnik utemeljuje z navedbo, da sodišče ni obrazložilo vseh bistvenih razlogov za svojo odločitev, pritožbeno sodišče pa naj bi vse njegove navedbe v pritožbi enostavno prezrlo.
5. Predlaga odpravo pripora, ki jo po njegovem mnenju narekujejo tudi razlogi humanosti, saj je tujec, ki razen maternega in španskega, ne razume nobenega drugega jezika.
B. – I.
6. Pritožnik vlaga ustavne pritožbe zoper serijo pripornih sklepov, ki jih izpodbija iz enakih razlogov, in ustavne pritožbe utemeljuje s podobnimi argumenti. Zato je Ustavno sodišče o vseh ustavnih pritožbah odločilo z enim sklepom.
7. Veljavnost izpodbijanih pripornih sklepov je v času njihove presoje in izdaje tega sklepa že potekla. Zoper nadaljnje sklepe o podaljšanju pripora pritožnik ni vložil ustavne pritožbe. Pravni interes je ena izmed procesnih predpostavk vsakega postopka, tudi postopka z ustavno pritožbo. Ustavno sodišče praviloma šteje, da v primeru, ko posamični akt v času odločanja ne velja več, ni izkazan pravni interes za odločanje Ustavnega sodišča. Vendar pa Ustavno sodišče odloča drugače, kadar gre za primere, v katerih je predmet ustavne pritožbe sodno odločanje o odvzemu osebne svobode (odločba Ustavnega sodišča št. Up-763/03 z dne 8. 4. 2004, Uradni list RS, št. 51/04 in 62/04).
8. Očitek o kršitvi pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ki je v postopkih pred državnimi organi poseben izraz načela enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave, pritožnik v prvi vrsti utemeljuje s trditvijo, da sta sodišči v izpodbijanjih sklepih o podaljšanju pripora odločali arbitrarno. Ustavno sodišče bi lahko ugotovilo, da so odločitve arbitrarne le, če jih sodišče ne bi utemeljilo s pravnimi argumenti, tako da bi bilo mogoče sklepati, da ni odločalo na podlagi zakona, temveč na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev. Tega pritožnik niti ne zatrjuje. Zatrjuje pa, da ocene sodišč o obstoju utemeljenega suma storitve očitanih mu kaznivih dejanj, obstoju pripornega razloga begosumnosti in neogibnosti pripora za potek kazenskega postopka ni mogoče preizkusiti, saj izpodbijani sklepi o podaljšanju pripora niso vsebinsko obrazloženi in zato iz njih niso razvidni razlogi za odločitve sodišč. Pritožnikovim očitkom ni mogoče pritrditi.
9. Pritožnik vlaga ustavne pritožbe zoper odločitve sodišč o podaljšanju pripora. V skladu s prvim odstavkom 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi sklepa sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Pripor je mogoče odrediti oziroma podaljšati le ob izpolnjenih pogojih, določenih v Ustavi in v ZKP. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) in v drugih odločitvah o pripornih zadevah opredelilo pogoje, pod katerimi je dopusten poseg v osebno svobodo posameznika. Pritožnik sodiščem med ostalim očita, da iz izpodbijanih pripornih sklepov ni razvidno, ali so pri ugotavljanju obstoja utemeljenega suma vsebinsko pretehtala bistveno spremenjene okoliščine, nastale med postopkom. Ustavno sodišče je že zavzelo stališče, da se sme sodišče v sklepih o odreditvi oziroma o podaljšanju pripora, izdanih po pravnomočnosti sklepa o uvedbi preiskave oziroma po pravnomočnosti obtožnice, glede obstoja utemeljenega suma opreti na stališče, zavzeto v omenjenih odločitvah (glede pripora po pravnomočnosti obtožnice prim. odločbo št. Up-74/95 z dne 7.7. 1995, OdIUS IV, 131). Vendar pa se mora konkretno opredeliti do tistih okoliščin, ki so nastopile po pravnomočnosti sklepa o uvedbi preiskave oziroma obtožnice, ki bi lahko utemeljenost suma omajale v tolikšni meri, da bi nastal dvom o njegovem obstoju. Iz izpodbijanih sklepov o podaljšanju pripora je razvidno, da so sodišča navedenemu kriteriju zadostila. Tako je zunajobravnavni senat ob siceršnjem sklicevanju na pravnomočno obtožnico navedel, da tudi do tedaj izvedeni kazenski postopek utemeljenosti suma ni prav v ničemer omajal. V izpodbijanem sklepu, navedenem v drugi alineji 1. točke izreka tega sklepa, je senat dodatno pojasnil, da je tožilstvo zoper pritožnika vložilo še eno obtožbo, ki mu očita nadaljevano kaznivo dejanje velike tatvine in da sta bila oba kazenska postopka s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani, št. Ks 1077/2006 z dne 30. 6. 2006 združena. Po mnenju sodišča tako utemeljenost suma izhaja iz obeh pravnomočnih obtožnic. Dejstvo, da je sodišče v skladu s 338. členom ZKP od preiskovalnega sodnika zahtevalo, da opravi določena dejanja za razjasnitev posameznih dejstev, pa po mnenju senata ne omaja obstoja utemeljenosti suma. Tudi v izpodbijanem sklepu, navedenem v tretji alineji 1. točke izreka tega sklepa, se je senat ob sklicevanju na pravnomočni obtožnici opredelil do naknadno nastalih okoliščin in navedel, da dokazi, ki so bili izvedeni v okviru dokaznega postopka na glavni obravnavi, in dodatno izvedena preiskovalna dejanja utemeljenega suma niso omajala, temveč še utrdila. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da pritožnikov očitek, da priporni sklepi v zvezi z obstojem utemeljenega suma storitve očitanih mu kaznivih dejanj niso tako obrazloženi, da bi jih bilo mogoče preizkusiti, očitno ni utemeljen.
10. Tudi očitek pritožnika, da ocene sodišča o obstoju pripornega razloga begosumnosti ni mogoče preizkusiti, saj sodišče ni dovolj natančno navedlo objektivnih in subjektivnih, konkretnih, realnih in razumnih razlogov, ki bi oceno utemeljevali, ni utemeljen. Po določbi 1. točke prvega odstavka 201. člena ZKP je dopustno odrediti pripor iz pripornega razloga begosumnosti, če se oseba skriva, če ni mogoče ugotoviti njene istovetnosti ali če so podane druge okoliščine, ki kažejo na nevarnost, da bi pobegnila. Ustavno sodišče je že v odločbi št. Up-185/95 z dne 24. 10. 1996 (OdlUS V, 186) sprejelo stališče, da mora sklepanje sodišča o obstoju begosumnosti temeljiti na konkretno izkazanih okoliščinah, na podlagi katerih je mogoče z veliko verjetnostjo sklepati na nevarnost bega. Med take okoliščine spadajo poleg teže kaznivega dejanja predvsem okoliščine, ki zadevajo značaj osebe, domicil, poklic, premoženje, družinske in vse druge vezi z domačim oziroma s tujim okoljem. Kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijanih sklepov o podaljšanju pripora, so sodišča o priporu odločila v skladu z navedenimi pogoji, svojo odločitev pa razumno obrazložila. Kot odločilne okoliščine sodišča niso upoštevala le teže očitanih kaznivih dejanj, temveč predvsem osebne lastnosti pritožnika, njegov domicil, družinske in premoženjske razmere ter vse druge vezi z domačim in s tujim okoljem. Navedla so, da je državljan Madžarske, kjer ima prijavljeno stalno bivališče in kjer živi tudi njegova družina, je torej tujec, ki v Republiki Sloveniji nima ne bivališča, ne premoženja ali zaposlitve, niti sorodnikov ali prijateljev. To pa pomeni, da ga na Slovenijo ne veže prav nič. Glede na to je po oceni sodišč podana realna in konkretna nevarnost, da bi obdolženi, če bi bil izpuščen na prostost, pobegnil in se na ta način izognil kazenskemu postopku, kljub temu, da je Madžarska članica Evropske unije, saj to po oceni sodišč ne predstavlja zadostne garancije, da bo dejansko dosegljiv na domačem naslovu. Ugotovila so še, da obdolženčevo domnevno urejeno življenje ni z ničimer izkazano.
11. Pritožnik tudi meni, da izpodbijani sklepi ne navajajo pravno relevantnih okoliščin, ki bi z vidika neogibnosti za potek kazenskega postopka opravičevale poseg v njegovo osebno svobodo. V izpodbijanih sklepih naj tudi ne bi bilo razumnega pojasnila, zakaj ni mogoče uporabiti milejšega ukrepa za zagotovitev njegove navzočnosti v kazenskem postopku. Tudi ta očitek je neutemeljen. Ugotoviti je namreč treba, da je iz izpodbijanih sklepov o podaljšanju pripora razvidno, da so sodišča ob upoštevanju načela sorazmernosti opravila presojo neogibne potrebnosti pripora za potek kazenskega postopka in možnost njegove nadomestitve z milejšim ukrepom in da so svojo odločitev zadovoljivo obrazložila. Iz obrazložitev izpodbijanih sklepov je mogoče razbrati oceno sodišča, da je pripor, kot najhujši poseg v pravico do osebne svobode, sorazmeren z ugotovljeno stopnjo verjetnosti, da se utegne pritožnik z begom v tujino izogniti nadaljnjemu kazenskemu postopku, v katerem se odloča o obtožbi zaradi večjega števila kaznivih dejanj, storjenih v obdobju nekaj dni, s katerimi naj bi bil pridobljen precej visok znesek premoženjske koristi, ob dejstvu, da je prisotnost obdolženega na glavni obravnavi nujna. Sodišča so tudi ocenila, da pripora ni mogoče nadomestiti s kakšnim milejšim ukrepom, tudi ne z varščino. Pri tem so navedla, da je bila varščina med postopkom že predlagana in pravnomočno zavrnjena.
12. Pritožnikov očitek kršitve 22. člena Ustave iz razloga nemožnosti preizkusa sodnih odločitev o podaljševanju pripora zaradi njihove vsebinske neobrazloženosti je tako očitno neutemeljen.
13. Kršitev 22. člena Ustave uveljavlja pritožnik tudi z očitkom, da pritožbeno sodišče ni odgovorilo na njegove navedbe v pritožbah zoper sklepe o podaljšanju pripora. Iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave sicer izhaja pravica stranke, da se izjavi, ter obveznost sodišča, da se z navedbami strank seznani, prouči njihovo dopustnost in pravno relevantnost ter da se do tistih navedb, ki so bistvenega pomena za odločitev, v obrazložitvi svoje odločitve tudi opredeli. Vendar pa iz te pravice ne izhaja obveznost sodišča, da se opredeli do tistih navedb stranke, ki za odločitev o zadevi niso bistvene ali so očitno neutemeljene. Iz obrazložitev izpodbijanih sklepov pritožbenega sodišča je razvidno, da se je sodišče do tistih navedb, ki so bistvenega pomena za odločitev o podaljšanju pripora, opredelilo in tako očitno ni kršilo 22. člena Ustave. Med drugim se je opredelilo tudi do očitka, da dejstva, da je tujec, pri ugotavljanju begosumnosti ni mogoče šteti v obdolženčevo škodo, in do očitka, da na obstoj begosumnosti ni mogoče sklepati glede na višino zagrožene kazni. Slednje posredno navaja tudi pritožnik, ki meni, da je stališče pritožbenega sodišča, da je na obstoj begosumnosti mogoče sklepati tudi iz višine zagrožene kazni, arbitrarno. Tega navedenemu stališču pritožbenega sodišča ni mogoče očitati, saj je razumno in utemeljeno s pravnimi argumenti. Zgolj dejstvo, da se pritožnik s stališčem ne strinja in da pravo razume drugače od sodišča, pa tudi ne utemeljuje zatrjevane kršitve pravice iz 22. člena Ustave.
14. Pritožnik sodiščem očita tudi kršitev pravice iz 25. člena Ustave. Po praksi Ustavnega sodišča 25. člen Ustave zagotavlja pravico do pritožbe. Pritožnik je pritožbo zoper sklepe o podaljšanju pripora vložil, o njih je bilo tudi odločeno. Zato z izpodbijanimi sklepi ni mogla biti kršena njegova pravica iz 25. člena Ustave. Do očitkov, s katerimi pritožnik utemeljuje kršitev te pravice, pa se je Ustavno sodišče opredelilo že v okviru presoje zatrjevanih kršitev 22. člena Ustave.
15. Pritožnikovega očitka, da je nastala priporna situacija enaka tisti, ko obtožba ni vložena v roku šestih mesecev od trenutka odreditve pripora dalje, Ustavno sodišče ni moglo presojati, saj ga pritožnik ni uveljavljal v pritožbah zoper sklepe o podaljšanju pripora in tako v tem delu pred vložitvijo ustavne pritožbe vsebinsko ni izčrpal obstoječih pravnih sredstev (prvi odstavek 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču – v nadaljevanju ZUstS).
16. Pritožnik z ustavno pritožbo smiselno izpodbija tudi sklep o zavrnitvi predloga za odpravo pripora oziroma nadomestitev s ponujeno varščino. Navaja le, da so bile tudi s tem sklepom kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, ki jih jamči Ustava, vendar zatrjevanega z ničimer ne utemelji. Ustavno sodišče zato teh kršitev ni moglo preizkusiti. Zgolj pritožnikovo nestrinjanje z izpodbijano odločitvijo pa za ugotovitev, da so bile kršene človekove pravice, ne zadostuje.
17. Ker očitno ne gre za kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavnih pritožb zoper sklepe o podaljšanju pripora v fazi glavne obravnave
in zoper sklep o zavrnitvi predloga za odpravo pripora oziroma nadomestitev s ponujeno varščino ni sprejelo v obravnavo (1. točka izreka tega sklepa).
B. – II.
18. Pritožnik vlaga ustavno pritožbo tudi zoper sklep o podaljšanju pripora po vložitvi obtožnice. Po prvem odstavku 51. člena ZUstS se lahko ustavna pritožba vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Na podlagi četrtega odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. – v nadaljevanju ZKP) je zoper izpodbijani sklep dovoljena zahteva za varstvo zakonitosti. V takšnem primeru ustavna pritožba zoper pravnomočni sklep o podaljšanju pripora ni dovoljena, zato jo je Ustavno sodišče zavrglo (2. točka izreka tega sklepa).
C.
19. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka in druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 – popr.) v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu s četrtim odstavkom 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer