Up-177/05
Natisni
Opravilna št.:
Up-177/05
Datum odločitve:
19. 4. 2007
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2007:Up.177.05
Akt:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 238/2003 z dne 25. 11. 2004 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 908/2001 z dne 22. 2. 2003 in sodbo Okrajnega sodišča na Ptuju št. K 254/2001 z dne 5. 7. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 238/2003 z dne 25. 11. 2004 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 908/2001 z dne 22. 2. 2003 in sodbo Okrajnega sodišča na Ptuju št. K 254/2001 z dne 5. 7. 2001 se ne sprejme.

Pritožnik nosi stroške postopka z ustavno pritožbo sam.
Evidenčni stavek:
Ker je sprememba obtožnega predloga pomenila dejansko zožitev obtožbe in posledično pravno prekvalifikacijo v drugo kaznivo dejanje, katerega znaki so se že dokazovali s pomočjo dejstev in dokazov v dotedanjem poteku postopka, spremembo obtožbe pa sta pritožnik in njegov zagovornik po lastni izjavi razumela, je očitno, da z dejstvom, da sodišče kljub spremembi obtožbe ni preložilo glavne obravnave, ni bila kršena pritožnikova pravica do primernega časa in možnosti za pripravo obrambe iz prve alineje 29. člena Ustave
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).
5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).
5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).
5.3.13.25 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Pravica imeti dovolj časa in sredstev za obrambo (29).
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
Pravna podlaga:
Člen 22, 23.1, 25, 29, Ustava [URS] 
Člen 34, 49, 55.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
28. 2. 2005
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US27433
Dokument v PDF obliki:
Up-177-05.pdf
130 KB
Prenesite datoteko
Up-177/05-9
19. 4. 2007
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe, ki jo je vložil A. A. s Ž., ki ga zastopa B. B. B., odvetnik na Z., na seji senata 30. marca 2007 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba A. A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 238/2003 z dne 25. 11. 2004 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. Kp 908/2001 z dne 22. 2. 2003 in sodbo Okrajnega sodišča na Ptuju št. K 254/2001 z dne 5. 7. 2001 se ne sprejme.
2. Pritožnik nosi stroške postopka z ustavno pritožbo sam.
Obrazložitev
A.
1. S prvostopenjsko sodbo je bil pritožnik spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja ogrožanja varnosti po prvem odstavku 145. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. – v nadaljevanju KZ). Izrečena mu je bila kazen treh mesecev zapora. Višje sodišče je delno ugodilo pritožbi in spremenilo prvostopenjsko sodbo v odločbi o kazenski sankciji tako, da je pritožniku izreklo pogojno obsodbo. V ostalem delu je pritožbo zavrnilo. Vrhovno sodišče je zagovornikovo zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno.
2. Pritožnik v ustavni pritožbi navaja, da so mu bile v kazenskem postopku kršene pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave, pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave ter pravna jamstva v kazenskem postopku iz 29. člena Ustave. Pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave naj bi mu bila kršena s tem, ker sodišče po spremembi obtožbe obrambi ni dovolilo dodatnega časa za pripravo, čeprav sodišča to po splošno znanih dejstvih redoma dovoljujejo. Pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave naj bi mu bila kršena s tem, ker naj bi sodišča odločala pristransko in očitno nepošteno. Pritožniku naj bi storitev kaznivega dejanja ne bila dokazana.   Obsojen naj bi bil na podlagi neverodostojnih dokazov, sodišče pa iz spisa ni izločilo uradnega zaznamka o izjavi, ki jo je pritožnik dal policiji. S tem v zvezi pritožnik še navaja, da je bilo v kazenskem postopku dokazano, da dejanja, za katero je bil obsojen, ni storil. Pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave naj bi bila pritožniku kršena s tem, da naj bi Višje sodišče povsem "ignoriralo" pritožbo, prav tako pa naj bi Vrhovno sodišče "ignoriralo" zahtevo za varstvo zakonitosti. Pravna jamstva v kazenskem postopku iz 29. člena Ustave naj bi bila pritožniku kršena s tem, da sodišče pritožniku ni dovolilo priprave obrambe po bistveno spremenjeni obtožbi.
3. Pritožnik Ustavnemu sodišču predlaga, naj ustavno pritožbo sprejme, ji ugodi, izpodbijane sodbe razveljavi in zadevo vrne v novo odločanje. Poleg tega predlaga, naj nasprotnemu udeležencu (Vrhovnemu sodišču) naloži plačilo stroškov ustavne pritožbe.
B.
4. Pritožnik med drugim navaja, da je državna tožilka na glavni obravnavi bistveno spremenila obtožbo, zaradi česar sta pritožnik in njegov zagovornik izrecno zahtevala, da jima sodišče omogoči primeren čas za pripravo obrambe. Prvostopenjsko sodišče je to odklonilo, s tem pa naj bi po mnenju pritožnika kršilo njegova pravna jamstva iz 29. člena Ustave, pa tudi pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, saj naj bi sodišča sicer v takšnih primerih praviloma dovolila dodaten čas za pripravo obrambe.
5. Ustava v prvi alineji 29. člena določa, da mora imeti vsakdo, ki je obdolžen kaznivega dejanja, primeren čas in možnosti za pripravo svoje obrambe. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-289/95 z dne 4. 12. 1997 (Uradni list RS, št. 5/98, in OdlUS VI, 165) poudarilo, da sprememba obtožnega akta ne sme okrniti obdolženčeve pravice do obrambe. Njeno spoštovanje posamezniku zagotavlja, da je (1) obveščen natančno in določno o vseh dejanskih in pravnih okoliščinah obtožbe in da (2) ima primeren čas in možnosti za pripravo svoje obrambe. Pravica do vnaprejšnjega natančnega obvestila ne daje obdolžencu samo možnosti, da bo lahko vnaprej pripravil obrambo, ampak zagotavlja tudi, da obdolženi zaradi spremembe obtožbe ne bo prevaran ali spravljen v zadrego glede priprave in predstavitve svoje obrambe, prav tako pa tudi ne sme biti postavljen v položaj presenečenja.
6. Ustavno sodišče je vpogledalo obtožni predlog, vložen zoper pritožnika 3. 6. 2001, ter zapisnik o glavni obravnavi, opravljeni 27. 6. 2001. Iz obtožnega predloga izhaja, da je bilo pritožniku očitano, da je 29., 30. in 31. 5. 2001 ogrožal varnost svoje zunajzakonske partnerice s tem, da ji je na vrat nastavil kuhinjski nož in ji grozil, da jo bo zaklal. S tem naj bi, upoštevaje okoliščino, da jo je že večkrat napadel, pri njej povzročil prestrašenost in ogroženost, zaradi česar se je odločila napraviti samomor z utopitvijo v reki Dravi. Poleg tega naj bi se zaradi njegovega dejanja zgražali drugi stanovalci iste hiše. Obtožni predlog je tako dejanje pravno opredeljeval kot kaznivo dejanje nasilništva iz 299. člena KZ. Na glavni obravnavi 27. 6. 2001 pa je državna tožilka obtožni predlog modificirala tako, da je kot datum storitve vseboval le še 29. 5. 2001, ko naj bi pritožnik ogrozil varnost svoje zunajzakonske partnerice s tem, da ji je dejal, da bo vzel nož in jo bo zaklal, kar je razumela kot resno grožnjo, saj jo je že večkrat fizično napadel in telesno poškodoval. Državna tožilka je posledično spremenila tudi pravno kvalifikacijo dejanja v kaznivo dejanje ogrožanja varnosti po 145. členu KZ. Pritožnik in njegov zagovornik sta izjavila, da modificirano obtožbo razumeta, da pa zaradi spremembe potrebujeta dodatni rok za pripravo obrambe, predvsem za to, da bi predlagala priče, ki bi pojasnile, kako se je oškodovanka obnašala v podobnih primerih. Državna tožilka je predlogu za preložitev nasprotovala, saj naj bi oškodovanka na dveh glavnih obravnavah dovolj opisala občutek ogroženosti, na podlagi česar naj sodišče oceni, ali se je zares počutila ogroženo. Sodišče je glavno obravnavo prekinilo za 20 minut, nato pa odločilo, da se glavna obravnava zaradi razčiščenega dejanskega stanja ne preloži, sicer pa gre za spremembo obtožbe v milejše kaznivo dejanje. Nato je izvedlo še nekaj listinskih dokazov. Stranke dodatnih dokaznih predlogov niso podale.
7. Očitek, da mu sodišče ni omogočilo primernega časa za pripravo obrambe po spremembi obtožbe, je pritožnik smiselno uveljavljal tudi v zahtevi za varstvo zakonitosti. Vrhovno sodišče je pritožniku odgovorilo, da po določbah Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. – v nadaljevanju ZKP) prekinitev glavne obravnave zaradi spremembe obtožbe ni obvezna. To mora sodišče storiti le, če sta obseg in vsebina spremembe takšna, da prekinitev narekuje zahteva po poštenem sojenju. Pri tem je Vrhovno sodišče izrecno opozorilo tudi na pomen prve alineje 29. člena Ustave, ki obdolžencu zagotavlja možnosti za pripravo obrambe. Po stališču Vrhovnega sodišča je v konkretni zadevi spremenjeni obtožni predlog zožil očitek le na kaznivo dejanje ogrožanja varnosti iz 145. člena KZ, pri čemer naj bi se pritožniku ves čas očitalo, da je ogrozil varnost oškodovanke z resno grožnjo, da jo bo zaklal. Takšna sprememba obtožbe naj tako ne bi pomenila presenečenja za pritožnika, pri čemer se je imel možnost izjaviti o vseh navedbah oziroma očitkih spremenjene obtožbe. Zato po stališču Vrhovnega sodišča prvostopenjsko sodišče s tem, ko ni ugodilo pritožnikovemu predlogu za preložitev glavne obravnave, ni kršilo njegove pravice do obrambe.
8. Kot torej izhaja iz izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča, se je to postavilo na stališče, da je preložitev glavne obravnave po spremembi obtožbe obvezna le, če sta vsebina in obseg spremembe takšna, da to narekuje zahteva po poštenem sojenju. Pri tem je štelo, da je v konkretni zadevi tako v dejanskem kot pravnem smislu šlo pravzaprav za zožitev obtožbe. Navedeno stališče Vrhovnega stališča je v nadaljevanju izpodbijane sodbe tudi razumno obrazloženo, pri čemer pravno temelji na določbah Ustave in ZKP, dejansko pa na razmerju med vloženim in spremenjenim obtožnim predlogom, kot je bilo opisano tudi v 6. točki te obrazložitve. Ker je sprememba obtožnega predloga v konkretni zadevi pomenila dejansko zožitev obtožbe ter posledično pravno prekvalifikacijo v drugo kaznivo dejanje, katerega znaki so se že dokazovali s pomočjo dejstev in dokazov v dotedanjem poteku postopka, spremembo obtožbe pa sta pritožnik in njegov zagovornik po lastni izjavi razumela, je očitno, da z dejstvom, da sodišče kljub spremembi obtožbe ni preložilo glavne obravnave, ni bila kršena pritožnikova pravica do primernega časa in možnosti za pripravo obrambe iz prve alineje 29. člena Ustave.
9. V zvezi z zavrnitvijo preložitve glavne obravnave pritožnik še navaja, da je takšna preložitev po splošno znanih dejstvih pravilo in da je zato bila kršena pritožnikova pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. S tem v zvezi Ustavno sodišče ugotavlja, da pritožnik tega očitka v zahtevi za varstvo zakonitosti ni uveljavljal. Ker je skladno z določbo 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) eden od pogojev za dopustnost ustavne pritožbe ta, da so zoper izpodbijani akt izčrpana pravna sredstva, tudi po vsebini, Ustavno sodišče tega pritožnikovega očitka ni moglo preizkusiti. Iz enakih razlogov Ustavno sodišče ni moglo preizkusiti ustavne pritožbe v delu, kjer očita, da prvostopenjsko sodišče ni obravnavalo dokazov v pritožnikovo korist, da sodišče ni izločilo uradnega zaznamka o razgovoru policije s pritožnikom ter da sta bili prvostopenjsko in drugostopenjsko sodišče pristranski.
10. Pristranskost pritožnik očita tudi Vrhovnemu sodišču in sicer zato, ker naj bi nekorektno obravnavalo zahtevo za varstvo zakonitosti in pri tem zatrjevalo, da pritožnik pravzaprav izpodbija dejansko stanje. Dejstvo, da je Vrhovno sodišče sklop očitkov iz zahteve za varstvo zakonitosti opredelilo kot izpodbijanje dejanskega stanja, samo po sebi ne more utemeljevati očitka o pristranskosti. Ker pritožnik drugih navedb, razen zatrjevanja, da je dokazano nedolžen, s tem v zvezi ne ponudi, je očitno, da s tem ni bila kršena pritožnikova pravica do nepristranskega sojenja, kot mu jo zagotavlja prvi odstavek 23. člena Ustave.
11. Višjemu in Vrhovnemu sodišču pritožnik še očita, da se nista opredelili do njegovih pravnih sredstev, s čimer naj bi mu kršili pravico do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Ustavno sodišče pri tem pojasnjuje, da se jamstva 25. člena Ustave, vključno z dolžnostjo sodišča odgovoriti na navedbe v pravnem sredstvu, ne raztezajo tudi na zahtevo za varstvo zakonitosti kot izredno pravno sredstvo v kazenskem postopku. To še ne pomeni, da Vrhovno sodišče, kadar odloča o izrednem pravnem sredstvu, nima dolžnosti opredeliti se do strankinih navedb. Skladno s prvim odstavkom 424. člena ZKP prav strankine navedbe glede relevantnih kršitev predstavljajo okvir presoje Vrhovnega sodišča. Morebitna neopredelitev Vrhovnega sodišča bi lahko pomenila kršitev procesnega prava, ki po ustaljeni ustavnosodni presoji v določenih primerih predstavlja kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena ustave.
12. Ustavno sodišče ugotavlja, da je Višje sodišče obravnavalo vloženo pritožbo in ji glede kazenske sankcije tudi ugodilo, v ostalem pa jo je zavrnilo. Iz izpodbijane sodbe Višjega sodišča in iz priložene pritožbe obrambe ni razvidno, da se to sodišče ne bi opredelilo do katere izmed pritožbenih navedb. Pritožnik pri tem ne navaja, kateri del pritožbe naj Višje sodišče ne bi obravnavalo. Glede na navedeno je očitno, da Višje sodišče z obravnavo pritožbe ni kršilo pritožnikove pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave.
13. Tudi glede izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča Ustavno sodišče ugotavlja, da iz nje ter iz priložene zahteve za varstvo zakonitosti ni razvidno, da se Vrhovno sodišče ne bi opredelilo do katere izmed navedb v zahtevi za varstvo zakonitosti, pri čemer tudi s tem v zvezi velja, da pritožnik ni navedel, kateri del zahteve za varstvo zakonitosti in v kakšnem smislu naj bi Vrhovno sodišče prezrlo. Meni le, da je Vrhovno sodišče nepošteno štelo, da je z nekaterimi navedbami v zahtevi za varstvo zakonitosti izpodbijal dejansko stanje. Kot izhaja iz izpodbijane sodbe, je Vrhovno sodišče razumno obrazložilo, zakaj so pritožnikovi očitki v zvezi z verodostojnostjo oškodovankine izpovedbe pomenili uveljavljanje zmotno ugotovljenega dejanskega stanja. Glede na navedeno je očitno, da Vrhovno sodišče z obravnavo zahteve za varstvo zakonitosti ni kršilo pritožnikove pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
14. Ker z izpodbijanimi odločbami očitno niso bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
15. Pritožnik je v ustavni pritožbi priglasil stroške ustavne pritožbe, s čimer očitno uveljavlja odvetniške stroške v zvezi s sestavo in vložitvijo ustavne pritožbe. V postopku pred Ustavnim sodiščem nosi vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače (prvi odstavek 34. člena ZUstS, ki se po 49. členu ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo). Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebni razlogi, ki jih ustavni pritožnik ne navaja. Ustavno sodišče je zato odločilo, kot izhaja iz 2. točke izreka tega sklepa.
C.
16. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55. člena in 34. člena v zvezi z 49. členom ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer