Up-719/06
Natisni
Opravilna št.:
Up-719/06
Datum odločitve:
14. 6. 2007
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 61/2007 in OdlUS XVI, 96
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2007:Up.719.06
Akt:
Sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 80/2006 z dne 29. 3. 2006
Izrek:
Sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 80/2006 z dne 29. 3. 2006 se razveljavi in se zadeva vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Če Vrhovno sodišče zavrže revizijo, ker sta jo vložila pritožnika sama in ne po odvetniku, ne da bi pritožnika pred tem (v skladu z načelom pomoči prava neuki stranki) opozorilo na to procesno omejitev oziroma na njene pravne posledice, krši pravico do dostopa do sodišča iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.3.13.2 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dostop do sodišč.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 23, Ustava [URS] 
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
12. 6. 2006
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US27721
Dokument v PDF obliki:
Up-719-06.pdf
109 KB
Prenesite datoteko
Up-719-06-LM.pdf
121 KB
Prenesite datoteko
Up-719/06-6
29. 3. 2007
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. in B. B., obeh iz Ž. v Ž. Ž., na seji senata 20. marca 2007 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 80/2006 z dne 29. 3. 2006 se sprejme v obravnavo.
2. Ustavna pritožba zoper sodbo Višjega sodišča v Celju št. Cp 923/2004 z dne 6. 10. 2005 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Celju št. P 1120/2001 z dne 8. 3. 2004 se zavrže.
Obrazložitev
1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da sta pritožnika nerazdelno dolžna plačati tožniku 1.060.468,50 SIT s pripadajočimi zamudnimi obrestmi in pravdnimi stroški. Višje sodišče je zavrnilo pritožbo pritožnikov in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Zoper drugostopenjsko sodbo sta pritožnika vložila revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče zavrglo na podlagi 377. člena v zvezi s tretjim odstavkom 86. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, in nasl. – ZPP), ker pritožnika revizije nista vložila po pooblaščencu, ki je odvetnik, ter hkrati nista zatrjevala, da imata oba ali eden izmed njiju opravljen pravniški državni izpit, niti o tem nista predložila dokaza.
2. Pritožnika v ustavni pritožbi zoper sodbi sodišč prve in druge stopnje zatrjujeta kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Navajata, da jima je bilo sojeno v njuni nenavzočnosti in da zato nista mogla predlagati dokazov v njuno korist. Dalje Višjemu sodišču očitata, da ni upoštevalo njune pritožbe in priloženega zdravniškega potrdila, s čimer naj bi izkazala, da se naroka opravičeno nista udeležila zaradi bolezni. Pritožnika dalje navajata, da se ne moreta strinjati z odločitvijo Vrhovnega sodišča, ki njune revizije ni dovolilo, saj menita, da bi z revizijo lahko uspela.
3. Senat Ustavnega sodišča je sklenil, da ustavno pritožbo zoper sklep Vrhovnega sodišča sprejme v obravnavo (1. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene človekove pravice oziroma temeljne svoboščine pritožnikov.
4. Ustavna pritožba zoper sodbo sodišča druge stopnje, s katero je bilo meritorno odločeno o zahtevku, ni dovoljena, ker je prepozna. Po prvem odstavku 52. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) se ustavna pritožba vloži v 60 dneh od vročitve posamičnega akta, zoper katerega je mogoča ustavna pritožba. Iz podatkov, ki jih je Ustavnemu sodišču poslalo Okrajno sodišče v Celju, izhaja, da je bila pritožnikoma izpodbijana sodna odločba vročena 26. 10. 2005. Naslednji dan po vročitvi je začel teči šestdesetdnevni rok, ki se je iztekel 26. 12. 2005. Ustavna pritožba, vložena 11. 5. 2006, je torej prepozna. Zato je Ustavno sodišče ustavno pritožbo v tem delu kot nedovoljeno zavrglo (2. točka izreka).
5. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prvega odstavka 54. člena in prve alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS ter prve alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 – popr.) v sestavi: predsednica senata Dragica Wedam Lukić ter člana mag. Marija Krisper Kramberger in Jože Tratnik. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel (2. točka izreka), je bila zadeva v tem delu v skladu z določbo četrtega odstavka 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
dr. Dragica Wedam Lukić
Up-719/06-14
14. 6. 2007
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A. in B. B., obeh iz Ž. v Ž. Ž., na seji 14. junija 2007
odločilo:
Sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 80/2006 z dne 29. 3. 2006 se razveljavi in se zadeva vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
Obrazložitev
A.
1. Vrhovno sodišče je z izpodbijanim sklepom na podlagi 377. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. – v nadaljevanju ZPP) zavrglo revizijo pritožnikov, ker je nista vložila po pooblaščencu, ki je odvetnik. Odločitev je oprlo na stališče, da revizija ni dovoljena, ker sta jo vložili osebi, ki nimata te pravice (drugi odstavek 374. člena ZPP). V obrazložitvi je zapisalo, da lahko po tretjem odstavku 86. člena ZPP v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi stranka opravlja pravdna dejanja samo po pooblaščencu, ki je odvetnik. Pojasnilo je, da sme po četrtem odstavku 86. člena ZPP stranka ta dejanja izjemoma opravljati sama, če ima opravljen pravniški državni izpit, vendar pritožnika nista zatrjevala in tudi ne dokazala, da bi ta izpit opravila.
2. Pritožnika v ustavni pritožbi navajata, da se s tako odločitvijo Vrhovnega sodišča ne moreta strinjati, saj menita, da bi z revizijo lahko uspela.
3. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-719/06 z dne 29. 3. 2007 ustavno pritožbo sprejel v obravnavo. V skladu s 56. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče ustavno pritožbo poslalo Vrhovnemu sodišču, ki nanjo ni odgovorilo. V skladu z 22. členom Ustave pa je ustavno pritožbo poslalo nasprotni stranki v pravdi, ki je nanjo odgovorila. V odgovoru zatrjuje, da sta pritožnika s tem, ko sta revizijo vložila sama, kršila določbe ZPP ter da je bil njun edini namen zavlačevati postopek. Zato predlaga, da se njuna ustavna pritožba zavrne. Odgovor nasprotne stranke je bil poslan pritožnikoma, ki sta nanj odgovorila in zatrjevala enako, kot že v ustavni pritožbi.
B.
4. Pritožnika z navedbami v ustavni pritožbi smiselno nasprotujeta odločitvi Vrhovnega sodišča, ker je revizijo, ki sta jo vložila sama, zavrglo, ne da bi ju pred tem pozvalo, naj (sama oziroma po pooblaščencu) odpravita njene pomanjkljivosti.
5. Ustava ne zagotavlja pravice do revizije. Iz pravice do učinkovitega sodnega varstva iz prvega odstavka 23. člena Ustave izhaja, da v primeru, ko zakon pravno sredstvo dopusti, niti zakon niti sodišče, ki ta zakon uporablja, ne smeta postavljati nesorazmernih formalnih ovir, ki onemogočajo meritoren preizkus pravnega sredstva.[1] Glede na trditve v ustavni pritožbi je Ustavno sodišče izpodbijani sklep preizkusilo z vidika morebitne kršitve te človekove pravice.
6. Po tretjem odstavku 86. člena ZPP sme v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi stranka opravljati pravdna dejanja samo po pooblaščencu, ki je odvetnik. Navedena določba ZPP pomeni omejitev postulacijske sposobnosti stranke v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi in s tem omejitev dostopa do Vrhovnega sodišča. Očitke o neskladnosti te omejitve z Ustavo je Ustavno sodišče zavrnilo s sklepom št. U-I-137/00 z dne 10. 7. 2003 (Uradni list RS, št. 73/03 in OdlUS XII, 73). Pogoj obveznega odvetniškega zastopanja ne velja le, če ima stranka ali njen zakoniti zastopnik opravljen pravniški državni izpit (četrti odstavek 86. člena ZPP).
7. Ustavno sodišče je v odločbi št. Up-736/04 sprejelo stališče, da gre za nesorazmeren poseg v pritožnikovo pravico do dostopa do sodišča iz prvega odstavka 23. člena Ustave, če Vrhovno sodišče zavrže revizijo, ki jo vloži pritožnik sam, ne da bi bil pritožnik pred tem opozorjen na procesno omejitev pri vložitvi revizije (bodisi s pravnim poukom v odločbi Višjega sodišča bodisi s pozivom v postopku z revizijo) in na njene posledice. Pri tem je opozorilo na določbo 12. člena ZPP, ki sodišču nalaga, naj stranko, ki nima pooblaščenca in ki iz nevednosti ne uporablja procesnih pravic, ki jih ima po tem zakonu, opozori, katera pravdna dejanja lahko opravi. Ocenilo je, da predhodno opozorilo pritožnika na omejitev postulacijske sposobnosti stranke v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi ne bi bistveno zmanjšalo učinkovitosti vodenja postopka z revizijo, medtem ko je na drugi strani posledica za stranko, ki vloži revizijo sama ter ni opozorjena na to omejitev in na njene posledice, v tem, da Vrhovno sodišče o njeni reviziji ne bo vsebinsko odločalo. Enako je Ustavno sodišče odločilo tudi z odločbo št. Up-162/05.
8. Obravnavani primer je enak navedenima primeroma. Vrhovno sodišče je revizijo, ki sta jo pritožnika vložila sama, zavrglo kot nedovoljeno (sklicujoč se zgolj na drugi odstavek 374. člena ZPP[2] in na 377. člen ZPP[3], ne da bi bila pritožnika pred tem opozorjena na procesno omejitev pri vložitvi revizije in na njene posledice. S takšno razlago zakona je pritožnikoma nesorazmerno omejilo dostop do (Vrhovnega) sodišča in s tem kršilo njuno pravico do sodnega varstva (prvi odstavek 23. člena Ustave).
9. Ker je Ustavno sodišče ugotovilo, da je bila pritožnikoma z izpodbijanim sklepom Vrhovnega sodišča kršena pravica iz prvega odstavka 23. člena Ustave, ga je razveljavilo in zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
C.
10. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Janez Čebulj ter sodnice in sodniki dr. Zvonko Fišer, dr. Franc Grad, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, dr. Mirjam Škrk in Jože Tratnik. Odločbo je sprejelo s petimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodnica Krisper Kramberger in sodnika Grad in Fišer. Sodnica Krisper Kramberger je dala odklonilno ločeno mnenje.
Predsednik
dr. Janez Čebulj
Opombe:
[1]Tako Ustavno sodišče že v odločbi št. Up-736/04 z dne 9. 11. 2006 (Uradni list RS, št. 127/06) in odločbi št. Up-162/05 z dne 7. 2. 2007 (Uradni list RS, št. 18/07). Primerjaj tudi stališče Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi Liakopoulou proti Grčiji, št. 20627/04, sodba z dne 24. 5. 2006.
[2]Drugi odstavek 374. člena ZPP določa: "Revizija je nedovoljena, če jo vloži nekdo, ki nima te pravice, nekdo, ki jo je umaknil, ali nekdo, ki zanjo nima pravnega interesa, ali če je vložena zoper sodbo, zoper katero jo po zakonu ni mogoče vložiti."
[3]377. člen ZPP določa: "Prepozno, nepopolno ali nedovoljeno revizijo zavrže revizijsko sodišče s sklepom, če tega ni storil v mejah svojih pravic (374. člen) že sodnik sodišča prve stopnje.")
Up-719/06
22. 6. 2007
Odklonilno ločeno mnenje sodnice mag. Krisper Kramberger, ki se mu pridružuje sodnik dr. Fišer
1. Glasovala sem proti odločbi večine, ker se ne strinjam z nosilnimi argumenti. Ker je to že tretja odločba, ki sledi nosilni odločbi št. Up-736/04 z dne 9.11.2006,[1] sem se odločila pojasniti razloge svojega nestrinjanja.
2. Odločba temelji na ugotovitvi, da je Vrhovno sodišče s tem, ko je zavrglo pritožnikovo revizijo, ne da bi bil pritožnik prej opozorjen na procesno omejitev pri vložitvi revizije in na njene posledice (bodisi s pravnim poukom v odločbi višjega sodišča bodisi s pozivom), nesorazmerno omejilo dostop do (Vrhovnega) sodišča in s tem kršilo pritožnikovo pravico do dostopa do sodišča iz prvega odstavka 23. člena Ustave. V odločbi Up-736/04 je še opozorilo na 12. člen ZPP, ki sodišču nalaga, naj stranko, ki nima pooblaščenca in ki iz nevednosti ne uporablja procesnih pravic, ki jih ima po tem zakonu, opozori, katera pravdna dejanja naj opravi.
3. S tem stališčem se že iz pravnosistemskih razlogov ne morem strinjati. Revizija je izredno pravno sredstvo, Ustava pa o izrednih pravnih sredstvih ne govori. V skladu s 25. členom Ustave je zagotovljeno le dvostopenjsko odločanje, v pravdnem postopku torej pritožba. Zato je v šestem odstavku 324. člena ZPP določeno, da mora sodba prve stopnje vsebovati tudi pravni pouk, v katerem mora biti naveden rok za pritožbo in pri katerem sodišču se pritožba vloži. Iz te zakonske določbe torej izhaja dolžnost sodišča prve stopnje, da stranko pouči o možnosti pritožbe proti odločitvi sodišča, kar je v skladu z navedeno ustavno določbo iz 25. člena Ustave. ZPP pa ne določa, da mora pritožbeno sodišče pravdno stranko poučiti o možnosti in načinu vložitve revizije kot izrednega pravnega sredstva.[2] Po mojem mnenju taka zahteva ne izhaja ne iz Ustave ne iz EKČP.
4. Da je revizija izredno pravno sredstvo, ni dvoma. Da je dostop do sodišča z izrednim pravnim sredstvom omejen, prav tako ne. Nadalje ni sporno, da samo pomembnejše zadeve sodijo pred Vrhovno sodišče. Zato revizije po ZPP ni zoper odločbe, katerih sporni predmet ne presega določenega zneska (praga), ki so manj pomembne, ki so začasne, zoper katere lahko stranka doseže pravno varstvo v petitorni pravdi (posestni spori, začasne odredbe itd.).
5. Glede navedenih omejitev Ustavno sodišče doslej ni imelo pomislekov.[3] Problem pa je nastal, ko je ZPP uvedel omejitev postulacijske sposobnosti (obvezno zastopanje po odvetniku po tretjem odstavku 86. člena ZPP oziroma pravniški državni izpit po četrtem odstavku 86. člena ZPP). Razlog za to omejitev so večja kakovost sojenja, razbremenitev sodišč, pospešitev postopkov. Tudi Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) se je izreklo za postulacijsko omejitev, vendar le pod pogojem, da je vzpostavljen ustrezen sistem brezplačne pravne pomoči za tiste, ki nimajo finančnih možnosti za zagotovitev odvetnika.[4]
6. Ustavno sodišče je najprej pobudo, s katero je pobudnik izpodbijal tretji odstavek 86. člena ZPP, zavrnilo kot očitno neutemeljeno (sklep št. U-I-137/00 z dne 10.7.2003).[5] Nato pa je z zahtevo, da mora sodišče storiti vse, da bo stranka pozvana, da mora imeti odvetnika oziroma, da bo pozvana, da dokaže, da ima pravniški državni izpit,[6] izničilo ti omejitvi. Na ta način je Ustavno sodišče dalo izrednemu pravnemu sredstvu naravo rednega in vsaj posredno uvedlo tristopenjsko redno sojenje. To gotovo ni ustavna zahteva, pa tudi k večji učinkovitosti sodnega varstva ne prispeva. In kar je najbolj pomembno, izničuje institut pravnomočnosti sodne odločbe.
7. To pa ne velja za obveznost sodišča v prvostopenjskem in pritožbenem postopku. Po 88. členu ZPP mora sodišče, če stranka vloži tožbo pri okrožnem sodišču po pooblaščencu, ki ni odvetnik oziroma oseba, ki ni opravila pravniškega državnega izpita, stranki s sklepom naložiti, da v roku, ki ni daljši od 15 dni, imenuje pooblaščenca v skladu z ZPP ali izjavi, da se bo zastopala sama, ter jo opozori na pravne posledice (zavrženje tožbe). ZPP v 89. členu nadalje določa, da mora prvostopenjsko sodišče v pravnem pouku navesti, da mora stranka v primeru, če bo vložila pritožbo po pooblaščencu, pooblaščenec biti oseba iz tretjega odstavka 87. člena ZPP, sicer bo sodišče pritožbo zavrglo. Za te primere torej veljajo specialne določbe o odpravi pomanjkljivosti. In sicer zato, ker gre za zahtevi iz prvega odstavka 23. (dostop do sodišča) in 25. člena Ustave (pravica do pritožbe). Za revizijski postopek takih določb ni. ZPP ima za primere, ko stranka ne ravna v skladu z navedenima zahtevama, zgolj določbo, po kateri sodišče takšno revizijo zavrže (91. člen ZPP).
8. Obravnavanje izrednih pravnih sredstev z vidika pravice do sodnega varstva (prvi odstavek 23. člen Ustave) je zato napačno. Pravni pouk, v katerem naj bi pritožbeno sodišče opozarjalo na izredno pravno sredstvo pred Vrhovnim sodiščem, ne sodi med zahteve iz tega člena Ustave. Še več, takšno stališče bi, če bi bili dosledni, zahtevalo, da bi sodba druge stopnje morala vsebovati tudi pravni pouk o drugih izrednih pravnih sredstvih (obnova, tožba na razveljavitev sodne poravnave). Če pa je sodišče dolžno stranko pred zavrženjem opozoriti na to, na kakšen način lahko vloži revizijo, oziroma na pravne posledice nepravilno vložene revizije, to pomeni, da je njena vloga nepopolna, čeprav ni ne nerazumljiva in v njej tudi nič ne manjka. Zato jo mora sodišče zavreči kot nedopustno, ne pa je vrniti stranki v popravo kot "nepopolno" po108. členu ZPP.[7]
9. ESČP takšnih zahtev pri presoji 6. člena EKČP doslej še ni postavilo. ESČP vedno najprej prouči notranjo pravno ureditev in doslej ni izreklo, da bi moral biti dostop do tretje stopnje enak kot do pritožbene.
10. ESČP omenjam zato, ker se na njegovo odločitev sklicuje že odločba Ustavnega sodišča št. Up-736/04. Za drugačen pristop k obravnavanju izrednih pravnih sredstev se je Ustavno sodišče namreč odločilo po tem, ko je ESČP izdalo sodbo v Zadevi Liakopoulou proti Grčiji, št. 20627/04 z dne 24. 5. 2006. Vendar ta odločba ni nosilna. V njej se ESČP sklicuje na zgodnejšo sodbo v zadevi Brualla Gómez de la Torre proti Španiji, št. 155/1996/774/975 z dne 19. 12. 1997.[8] V njej se ESČP najprej sklicuje na svoje večkrat izraženo stališče, da ni njegova naloga, da sodi namesto sodišč držav pogodbenic. Razlaga notranjega prava je predvsem naloga domačih sodišč.
11. Ko ESČP presoja posamezne primere, upošteva ureditev sodnega postopka v državi pogodbenici kot celoto ter vlogo najvišjega (vrhovnega) sodišča, pri čemer so pogoji za dostop do vrhovnega sodišča strožji kot do pritožbenega. V navedeni španski zadevi je prišlo do zvišanja vrednosti spornega predmeta, nad katerim je bilo izredno pravno sredstvo dovoljeno, in sicer že med postopkom s tem pravnim sredstvom. ESČP je ugotovilo, da je zakonodajalec zasledoval legitimen cilj, tj. preprečitev preobremenjenosti vrhovnega sodišča z manj pomembnimi zadevami. Ko je ESČP ugotovilo, da je bil strankin tožbeni zahtevek, preden je prišel na Vrhovno sodišče, obravnavan na dveh stopnjah (sodiščem prve stopnje v Madridu in pred
Audencia Provincial
), in sicer pred sodišči s polno jurisdikcijo
(disposant de la plénitude de juridiction),
je presodilo, da ni prišlo do kršitve 6. člena EKČP
.
12. V navedeni grški zadevi je ESČP Izhajalo iz enakih predpostavk in se sklicevalo na nosilne razloge iz navedene sodbe zoper Španijo. Vendar pa je bilo dejansko stanje drugačno. Grško vrhovno (Kasacijsko) sodišče je zavrglo izredno pravno sredstvo pritožnice zato, ker "ni dovolj jasno opredelila dejanskega stanja, na podlagi katerega je odločalo pritožbeno sodišče". To zahtevo je sprejela sodna praksa Vrhovnega sodišča in ni izhajalo iz zakona. Pritožnica je v izrednem pravnem sredstvu sicer povzela bistvene razloge sodišča druge stopnje in priložila izpodbijano sodbo. Kljub temu je bilo pravno sredstvo zavrženo. Takšno stališče je po mnenju ESČP preveč formalistično in je pritožnici preprečilo, da bi od vrhovnega sodišča dobila vsebinski odgovor na njeno zahtevo. ESČP je še poudarilo, da je navedeno stališče nesorazmerno z zastavljenim ciljem, ki naj zagotovi pravno varnost in učinkovito delovanje pravosodja (bonne administration de la justice).
13. In kaj sledi iz prakse ESČP? Da so postopki v notranjem pravu različni in da ESČP spoštuje njihove posebnosti. Pomembno je le, da pravica, ki jo sicer zakon daje, ni tako nesorazmerno omejena, da je praktično izničena. Menim, da omejitev postulacijske sposobnosti stranke v revizijskem postopku ne sodi med omejitve, ki bi imele takšen učinek.
14. Zavedam se, da je tudi Ustavno sodišče zaradi preobilice ustavnih pritožb v zadevah, ki do Vrhovnega sodišča ne morejo priti, pogosto v vlogi usklajevalca sodne prakse, kar gotovo ni njegova naloga. Strinjam se sicer z restriktivnim pristopom Vrhovnega sodišča k razlagi določb o dovoljenosti revizije, vendar pa se njegova vloga usklajevalca sodne prakse iz leta v leto manjša (vedno manj je pravnih mnenj in načelnih pravnih mnenj občnih sej), kar vse prispeva k temu, da tudi na istem sodišču ni enotne sodne prakse. Zato bi zakonodajalec ob pripravah novele ZPP moral poiskati institut, ki bi Vrhovnemu sodišču omogočil učinkovito opravljanje te naloge.
mag. Marija Krisper Kramberger
dr. Zvonko Fišer
Opombe:
[1]Uradni list RS, št. 18/07.
[2]Tudi po stališču nemškega zveznega sodišča nižje sodišče v pravni pouk ni dolžno vključiti opozorila, da glede pravnega sredstva, vloženega na zvezno sodišče, obstaja obvezno odvetniško zastopanje (Galič, A. v Pravdni postopek: zakon s komentarjem (redaktorja Ude, L. in Galič, A.), 1. knjiga, Ljubljana, Uradni list, GV založba, 2005, str. 382, opomba), v nadaljevanju Komentar ZPP.
[3]Vrhovno sodišče vedno pogosteje zavrže revizije zaradi "nepravilne označitve spornega predmeta", kar pa ni predmet tega ločenega mnenja.
[4]Komentar ZPP, str. 367.
[5]Uradni list RS, št. 73/03 in OdlUS XII, 73.
[6]Vrhovno sodišče je sprejelo pravno mnenje, da takšna revizija ni nepopolna, temveč nedovoljena (glej Pravna mnenja, št. 1/02, str. 21).
[7]Če bi sledili tej argumentaciji, in ugotovili, da ZPP sodišču ne nalaga, naj stranko pred zavrženjem revizije opozori na omejitev iz tretjega odstavka 86. člena tega zakona, bi ob predpostavki, da je to opozorilo ustavna zahteva (kot to izhaja iz odločbe Ustavnega sodišča), morali ugotoviti, da je ZPP v neskladju z Ustavo.
[8]Recueil 1997-VIII, str. 2956, par. 37 in sodbo v zadevi Bulut proti Avstriji z dne 22. 2. 1996, Recueil 1996-II, str. 356, par. 29.