Up-1090/06
Natisni
Opravilna št.:
Up-1090/06
Datum odločitve:
11. 7. 2007
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2007:Up.1090.06
Akt:
Ustavna pritožba zoper:
– sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 185/2006 z dne 1. 6. 2006 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 284/2006 z dne 11. 5. 2006 in s sklepom Okrožnega sodišča v Krškem št. Ks 117/2006 z dne 3. 5. 2006 
– sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 339/2006 dne 13. 6. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 31. 5. 2006
– sklep Okrožnega sodišča v Krškem št. Ks 142/2006 z dne 17. 5. 2006, 
– sklep Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 31. 5. 2006 in
– sklep Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 19. 7. 2006
Izrek:
Ustavna pritožba zoper:
- sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 185/2006 z dne 1. 6. 2006 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 284/2006 z dne 11. 5. 2006 in s sklepom Okrožnega sodišča v Krškem št. Ks 117/2006 z dne 3. 5. 2006 in 
– sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 339/2006 dne 13. 6. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 31. 5. 2006 se ne sprejme. 
Ustavna pritožba zoper: 
– sklep Okrožnega sodišča v Krškem št. Ks 142/2006 z dne 17. 5. 2006, 
– sklep Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 31. 5. 2006 in
– sklep Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 19. 7. 2006 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Če očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, zatrjevanih v ustavni pritožbi, Ustavno sodšče ustavne pritožbe ne sprejme v obravnavo.
Ustavno sodišče zavrže ustavno pritožbo, če zoper izpodbijani posamični akt niso izčrpana vsa redna in izredna pravna sredstva.
Kljub pritožnikovemu predlogu, naj Ustavno sodišče odloča pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev, Ustavno sodišče zavrže ustavno pritožbo, če zatrjevana krštiev ni očitna ali če z izvršitvijo posamičnega akta pritožniku ne morejo nastati nepopravljive poledice.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.5 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda posameznika (19, 20).
5.3.13.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Neodvisnost (23).
5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).
5.3.37 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do uporabe svojega jezika (62).
1.4.52.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Izčrpanje pravnih sredstev.
1.5.51.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrženje.
Pravna podlaga:
Člen 19, 20, 22, 23, 62, Ustava [URS] 
Člen 55.2.1, 55.1.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
27. 6. 2006
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe, zavrženje
Dokument:
US27758
Dokument v PDF obliki:
Up-1090-06.pdf
193 KB
Prenesite datoteko
Up-1090/06-12
11. 7. 2007
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe, ki jo je vložil A. A. iz Ž. Ž. (Z. Z.), ki ga zastopa Odvetniška družba B. – B., o. p., d. n. o., V., na seji senata 9. julija 2007 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba zoper:
– sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 185/2006 z dne 1. 6. 2006 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 284/2006 z dne 11. 5. 2006 in s sklepom Okrožnega sodišča v Krškem št. Ks 117/2006 z dne 3. 5. 2006 in
– sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 339/2006 dne 13. 6. 2006 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 31. 5. 2006
se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba zoper:
– sklep Okrožnega sodišča v Krškem št. Ks 142/2006 z dne 17. 5. 2006,
– sklep Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 31. 5. 2006 in
– sklep Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 19. 7. 2006
se zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Pritožnik izpodbija sklepe (1. točka izreka tega sklepa), s katerimi je bil po vložitvi obtožnice in po izreku prvostopenjske obsodilne sodbe zoper njega podaljšan pripor iz razloga begosumnosti po 1. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94 in nasl. – v nadaljevanju ZKP). Ustavno pritožbo vlaga tudi zoper sklep o zavrnitvi ugovora zoper obtožnico, sklep o zavrnitvi predloga za izločitev dokazov in zoper sklep, s katerim je sodišče ugodilo predlogu njegovih zagovornikov za predčasno prestajanje kazni zapora (2. točka izreka tega sklepa).
2. Pritožnik ponavlja navedbe, ki jih je večinoma uveljavljal že v postopkih z rednimi in z izrednimi pravnimi sredstvi, ter zatrjuje kršitve 15., 19., 20., 22., 23., 29., 35. in 37. člena Ustave. Po mnenju pritožnika je sodišče v vseh fazah kazenskega postopka vezano na njegovo temeljno načelo, določeno v drugem odstavku 18. člena ZKP[1], in bi ga moralo upoštevati tudi pri odločanju o odreditvi in podaljšanju pripora. Meni, da bi morala sodišča v okviru presoje ter ugotavljanja obstoja utemeljenosti suma in pripornega razloga po uradni dolžnosti paziti, da se njihova odločba ne opira na dokaze, na katere se po drugem odstavku 18. člena ZKP ne bi smela opirati. Stališči Vrhovnega in Višjega sodišča v sklepu z dne 13. 6. 2006, "da v tej fazi postopka nista dolžni opraviti presoje zakonitosti dokazov, temveč zgolj '
prima facie'
presojo o tem, ali očitno gre za nezakonite dokaze", naj bi bili nepravilni. Napačna naj bi bila tudi njuna ocena, "da za očitno nedovoljene dokaze ne gre." Zmotno naj bi bilo tudi stališče Vrhovnega in Višjega sodišča o tem, "da bi moral obdolženec ali kdo drug zanj ponuditi varščino v določenem znesku, o primernosti katerega odloča sodišče prve stopnje." Tak predlog naj bi pritožnik dal v pritožbi zoper sklep št. Ks 117/2006 z dne 3. 5. 2006 in na naroku za glavno obravnavo 31. 5. 2006, torej takoj, ko naj bi le imel možnost. Ker naj sodišči ne bi opravili presoje, ali je bilo cilj, zaradi katerega je bil odrejen pripor, mogoče doseči z milejšim ukrepom, kot npr. z varščino, naj bi bil tudi kršen 20. člen Ustave. Pritožnik nadalje zatrjuje kršitev 22. člena Ustave. Navaja, da mu v postopku odločanja o podaljšanju pripora ni bila zagotovljena pravica do izjave. Čeprav naj pravica do predhodne izjave ne bi bila izrecno določena v primeru, ko sodišče po 272. členu ZKP odloča po uradni dolžnosti o podaljšanju pripora, pritožnik meni, da bi mu jo sodišče glede na druge procesne določbe ZKP in odločitve Ustavnega sodišča moralo zagotoviti. Po navedbah pritožnika naj bi bilo nepravilno tudi stališče Vrhovnega sodišča, "da pritožnikova pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave ni bila prekršena, ker državni tožilec v obtožnici ni utemeljil dejstev, na podlagi katerih se sklepa o obstoju utemeljenega suma, in da sodišče zato presoja obstoj pripornega razloga kot v primeru, če predloga sploh ne bi bilo, torej po uradni dolžnosti." Nazadnje pritožnik še navaja, da je med pravice, s katerimi se uresničuje pravica do enakosti pred sodiščem, treba uvrstiti tudi pravico iz 62. člena Ustave. Glede na dejstvo, da je tuj državljan, in sicer državljan Republike Hrvaške ter Srbije in Črne Gore, naj bi mu bila slednja kršena. Meni, da mu ZKP zagotavlja prevod celotnega dokaznega gradiva, in navaja da pred izdajo izpodbijanih odločb z vsebino dokazov ni bil seznanjen, razen v primerih, ki jih izrecno našteva. Zato naj bi bilo napačno stališče sodišč, "da za kršitev pravice do uporabe njegovega jezika iz 8. člena ZKP ne gre", čeprav naj mu ne bi bil zagotovljen prevod listinskih dokazil, s katerimi je tožilstvo utemeljevalo obtožbo in na podlagi katerih je sodišče 'gradilo' obstoj utemeljenega suma pri odločitvi o podaljšanju pripora." Ustavnemu sodišču predlaga, naj izpodbijane sodne odločbe razveljavi, ugotovi, da mu je bila z njimi kršena pravica do osebne svobode, in ga izpusti na prostost.
B. – I.
3. Pritožnik v pretežnem delu zatrjuje, da kazenski postopek, ki je tekel zoper njega, ni bil pošten. Zapoved o poštenem postopku v temelju pomeni prepoved samovolje državnih organov v postopku zoper posameznika. Za pošteno sojenje pa je bistveno, da ima oseba, katere pravice, dolžnosti ali pravni interesi so predmet sodnega postopka, ustrezne in zadostne možnosti, da zavzame stališče tako glede dejanskih kot glede pravnih vidikov zadeve in da v razmerju do nasprotne stranke ni zapostavljena (tako Ustavno sodišče npr. v odločbi št. Up-120/97 z dne 18. 3. 1999, Uradni list RS, št. 31/99 in OdlUS VIII, 126). Pošteno sojenje zagotavljajo določbe Ustave, zlasti 22. člen, prvi odstavek 23. člena in v kazenskem postopku 29. člen. Krog slednjih je mogoče zaključiti ob upoštevanju tega, da določene pravice izhajajo še iz 27. in 28. člena Ustave ter tretjega in petega odstavka 15. člena Ustave. Ugotovitev, ali konkretni kazenski postopek ustreza standardu poštenega kazenskega postopka, je odvisna od presoje postopka kot celote. Zato bo mogoče pritožnikove navedbe, s katerimi zatrjuje te kršitve, oceniti šele v ustavni pritožbi, po izčrpanju pravnih sredstev zoper odločitev, s katero se kazenski postopek konča. Enako velja tudi za pritožnikove navedbe, s katerimi zatrjuje istovrstne kršitve v predkazenskem postopku. Tudi slednje so po ustaljeni ustavnosodni presoji lahko predmet presoje Ustavnega sodišča ob odločanju o ustavni pritožbi zoper pravnomočno obsodilno sodbo le, če se z ustavno pritožbo uveljavlja izločitev dokazov, pridobljenih s kršitvijo človekovih pravic.
4. Predmet presoje v postopku s to ustavno pritožbo so le priporni sklepi in tiste kršitve, ki so lahko nastale v postopku odločanja o podaljšanju pripora.
5. Pripor, ki je bil zoper pritožnika podaljšan ob izreku prvostopenjske obsodilne sodbe, je bil kasneje odpravljen. Sodišče je namreč ugodilo prošnji njegovih zagovornikov za predčasno prestajanje kazni zapora. Zato je Ustavno sodišče pritožnika pozvalo, naj sporoči, ali pri ustavni pritožbi vztraja. Pritožnik je z dopisom 14. 9. 2006 Ustavnemu sodišču sporočil, da pri ustavni pritožbi vztraja.
6. Pravni interes je ena od procesnih predpostavk vsakega postopka, tudi postopka z ustavno pritožbo. Ustavno sodišče praviloma šteje, da v primeru, ko posamični akt v času odločanja ne velja več, ni izkazan pravni interes za odločanje Ustavnega sodišča. Zgolj ugotovitev kršitve človekove pravice, ne da bi bil izpodbijani posamični akt razveljavljen ali odpravljen (prvi odstavek 59. člena Zakona o Ustavnem sodišču – v nadaljevanju ZUstS), namreč praviloma ne spreminja pritožnikovega pravnega položaja. Vendar pa Ustavno sodišče odloča drugače, kadar gre za primere, v katerih je predmet ustavne pritožbe sodno odločanje o odvzemu osebne svobode. Poseg v pravico do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave je gotovo eden izmed najhujših posegov v človekove pravice ali temeljne svoboščine človeka. Učinkovito varstvo te pravice zahteva, da ima prizadeti možnost pridobiti sodno odločbo o posegih v to človekovo pravico, pa čeprav poseg ne učinkuje več. Zato mora Ustavno sodišče tudi v takšnem primeru ugotavljati, ali je bil poseg opravljen v skladu s procesnimi jamstvi, zagotovljenimi z Ustavo ali ne, čeprav svojo odločitev lahko omeji le na ugotovitev kršitve pravice do osebne svobode oziroma na kršitev tiste človekove pravice, ki ugotavljanje kršitve pravice iz prvega odstavka 19. člena Ustave onemogoča (tako Ustavno sodišče v odločbi št. Up-315/00 z dne 3. 7. 2003, Uradni list RS, št. 70/03, OdlUS XII, 104).
7. Z večino navedb pritožnik izraža nestrinjanje s pripornimi odločitvami, pojasnjuje svoje mnenje o zadevi, ter zatrjuje napačno uporabo prava in zmotno ugotovitev dejanskega stanja. Izraža tudi nestrinjanje z dokazno oceno sodišč, navedeno v njihovih stališčih, s katerimi se pritožnik ne strinja, in meni, da ta niso pravilna. Zgolj s tem ustavne pritožbe ne more utemeljiti. Po prvem odstavku 50. člena ZUstS Ustavno sodišče preizkuša le, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Iz tega sledi, da se preizkus Ustavnega sodišča omejuje le na vprašanje, ali izpodbijana sodna odločba temelji na kakšnem pravnem stališču, ki bi bilo z vidika določene človekove pravice ali temeljne svoboščine nesprejemljivo. Smisel instituta ustavne pritožbe je namreč v tem, da se zagotovi, da sodišča sicer ustavnoskladnim zakonom z razlago v konkretni zadevi ne bodo dajala vsebine, ki bi bila nezdružljiva s človekovimi pravicami ali s temeljnimi svoboščinami. Zato je razumljivo, da se preizkus Ustavnega sodišča v postopku z ustavno pritožbo omejuje le na vprašanje ustavnopravne sprejemljivosti pravnih stališč (razlage zakona). Ustavno sodišče namreč ne more preizkušati pravilnosti dokazne ocene oziroma ugotovitve dejstev, na katerih temeljijo izpodbijane sodne odločbe. Zgornja ugotovitev o nemožnosti Ustavnega sodišča, da presoja pravilnost ugotovitve dejstev, velja tako glede dejstev, ki so pomembna z vidika uporabe materialnega prava, kot tudi glede dejstev, ki jih je sodišče subsumiralo pod določeno procesno normo, kot je bilo to v konkretnem primeru. Glede na ta izhodišča pa se izkaže, da v obravnavani zadevi ustavna pritožba v tej smeri ne more biti uspešna.
8. V skladu s prvim odstavkom 20. člena Ustave se sme osebo, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Pripor je mogoče odrediti oziroma podaljšati le ob izpolnjenih pogojih, določenih v Ustavi in v ZKP. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) in v drugih odločitvah o pripornih zadevah opredelilo pogoje, pod katerimi je dopusten poseg v osebno svobodo posameznika. Glede pripornega razloga begosumnosti je Ustavno sodišče v odločbi št. Up-185/95 z dne 24. 10. 1996 (OdlUS V, 186) sprejelo stališče, da mora sklepanje sodišč o obstoju begosumnosti temeljiti na konkretno izkazanih okoliščinah, na podlagi katerih je mogoče z veliko verjetnostjo sklepati na nevarnost bega. Med slednje spadajo poleg teže kaznivega dejanja predvsem okoliščine, ki zadevajo značaj osebe, domicil, poklic, premoženje, družinske in vse druge vezi z domačim oziroma s tujim okoljem.
9. Že v odločbi št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96 in OdlUS V, 40) je Ustavno sodišče navedlo, da sta splošna pogoja za omejitev pravice iz drugega odstavka 19. člena Ustave določena v njenih nadaljnjih določbah. Tako je prvi pogoj (primer) natančneje določen v prvem odstavku 20. člena Ustave, okvir drugega pogoja (postopek) pa pomenijo zlasti določbe 22. člena (enako varstvo pravic), 23. člena (pravica do sodnega varstva) in druge določbe. V odločbah št. Up-763/03 z dne 8. 4. 2004 (Uradni list RS, št. 51/04 in 62/04) in št. Up-21/05 z dne 26. 5. 2005 (Uradni list RS št. 57/2005 in OdlUS XIV, 44) je Ustavno sodišče zavzelo stališče glede zagotavljanja pravice iz 22. člena Ustave v postopku odreditve oziroma podaljšanja pripora.
10. Pritožnik zatrjuje, da je v postopku odločanja o podaljšanju pripora po vloženi obtožnici prišlo do kršitve 22. člena Ustave. Navedena določba med drugim zagotavlja osebi, o katere priporu odloča sodišče, enak obseg pravic, kot jih ima nasprotna stranka v postopku, se pravi državni tožilec, ki je v obtožnici predlagal podaljšanje pripora. V zvezi s tem je Vrhovno sodišče v relevantnem delu zavzelo naslednje stališče:
"V konkretni kazenski zadevi je državni tožilec v obtožnici predlagal podaljšanje pripora, vendar predloga ni z ničimer utemeljil. Uresničitev načela enakosti pred zakonom obsega tudi pravico stranke do izjave. S tem, da sodišče v konkretni kazenski zadevi pred odločanjem o podaljšanju pripora obdolžencu ni dalo možnosti izjasniti se o predlogu državnega tožilca, je po presoji Vrhovnega sodišča kršilo obdolženčevo pravico do izjave, vendar ta kršitev načela enakosti ni vplivala na zakonitost izpodbijanega pravnomočnega sklepa. Državni tožilec namreč svojega predloga ni argumentiral oziroma ni navedel dejstev, na podlagi katerih sklepa o obstoju pripornega razloga, na katera bi imel obdolženec možnost in pravico odgovoriti, po drugi strani pa bi sodišče lahko po presoji njihove utemeljenosti o priporu tudi odločilo. Ker teh argumentov ni bilo, je sodišče sicer na predlog državnega tožilca o obstoju pripornega razloga begosumnosti presojalo podobno, kot bi to storilo v primeru, če predloga sploh ne bi bilo, torej ko bi presojalo obstoj ali neobstoj pripornega razloga po uradni dolžnosti."
11. V postopku odločanja o podaljšanju pripora zoper pritožnika ni bila spoštovana kontradiktornost postopka kot splošen element pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Kot izhaja iz listin, priloženih k ustavni pritožbi, je Okrožno sodišče v Krškem obtožbo prejelo 3. 5. 2006. Še isti dan je s sklepom št. Ks 117/2006 z dne 3. 5. 2006 podaljšalo pripor zoper pritožnika. Da pred odločitvijo o podaljšanju pripora ni opravilo naroka oziroma pritožniku ni dalo možnosti, da se o predlogu državnega tožilca izjavi, izhaja tako iz obrazložitve sklepa Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 284/2006 z dne 11. 5. 2006 kot tudi iz zgoraj navedenega stališča v obrazložitvi sodbe Vrhovnega sodišča. Ne glede na to, da je državni tožilec v obtožbi navedel le, "da predlaga podaljšanje pripora zoper pritožnika do pravnomočnosti sodbe," bi moral zunajobravnavni senat ob upoštevanju 22. člena v zvezi s prvim odstavkom 23. člena in 29. člena Ustave ter še posebej glede na dejstvo, da mora po 272. členu ZKP tako v primeru iz prvega ali iz drugega odstavka tega člena o priporu odločiti bodisi v 48 urah bodisi v treh dneh, pritožniku zagotoviti, da bi se o predlogu za podaljšanje pripora lahko izjavil. Ker te kršitve nista odpravili ne Višje in ne Vrhovno sodišče, sta sámi storili enako kršitev.
12. Glede na navedeno mora Ustavno sodišče v 6. točki obrazložitve tega sklepa opraviti še presojo, ali je bila ugotovljena kršitev take narave, da bi lahko pomenila kršitev pravice do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave. Pritožnik zatrjuje kršitev človekovih pravic zgolj zaradi kršitve postopka pri podaljševanju pripora (ker ni imel možnosti, da bi se pred odločitvijo zunajobravnavnega senata izjavil o predlogu državnega tožilca za podaljšanje pripora). Pritožnik niti na nivoju verjetne izkazanosti ne navede nobene konkretne okoliščine, ki bi lahko, če bi se do nje oziroma o njej lahko izjavil pred odločitvijo o podaljšanju pripora, privedla do tega, da slednji zoper njega ne bi bil podaljšan. Obstoju ustavnih pogojev za podaljšanje pripora pritožnik ne oporeka, saj niti ne zatrjuje, da ocene sodišč o obstoju utemeljenega suma storitve očitanega mu kaznivega dejanja, obstoju pripornega razloga begosumnosti in neogibnosti pripora ni mogoče preizkusiti, ker izpodbijane sodne odločbe niso vsebinsko obrazložene in zato iz njih niso razvidni razlogi za odločitev. Zatrjuje le, da sodišča niso opravila presoje, ali je bilo cilj, zaradi katerega je bil odrejen (podaljšan) pripor, mogoče doseči z milejšim ukrepom, kot npr. z varščino, zaradi česar naj bi bila podana tudi kršitev 20. člena Ustave. Pritožnikovemu očitku ni mogoče pritrditi. Po presoji Ustavnega sodišča iz obrazložitev izpodbijanih odločb izhaja, da so sodišča presodila vse pogoje, ki jih za odločanje o posegu v osebno svobodo posameznika določa Ustava. Iz njih je tudi razvidno, da so sodišča ob upoštevanju načela sorazmernosti opravila presojo neogibne potrebnosti pripora za potek kazenskega postopka in možnosti za njegovo nadomestitev z milejšim ukrepom in da so svoje odločitve zadovoljivo obrazložila. Iz obrazložitve slednjih je mogoče razbrati tudi oceno sodišč, da je pripor kot najhujši poseg v pravico do osebne svobode sorazmeren z ugotovljeno stopnjo verjetnosti, da se utegne pritožnik z begom v tujino izogniti nadaljnjemu kazenskemu postopku, vključno z izvršitvijo izrečene kazni zapora. Iz obrazložitve sklepa Višjega sodišča z dne 13. 6. 2006 celo jasno izhaja, da se je sodišče izrecno opredelilo do predlogov pritožnikovega zagovornika o uporabi milejših ukrepov in tudi izrecno obrazložilo, zakaj posamezen ukrep ni ustrezen in zadosten za zagotovitev pritožnikove navzočnosti v postopku. Vrhovno in Višje sodišče sta se opredelili tudi do pritožnikovega predloga glede varščine in zavzeli stališče, s katerim se pritožnik ne strinja in meni, da ni pravilno. Kot je bilo že pojasnjeno, zgolj to, ne zadostuje za ugotovitev, da so bile kršene človekove pravice.
13. Glede na navedeno so sodišča pri odločanju o podaljšanju pripora ravnala v skladu s prvim odstavkom 20. člena Ustave, ugotovljena kršitev 22. člena Ustave v postopku podaljšanja pripora pa po presoji Ustavnega sodišča ne pomeni kršitve pritožnikove pravice do osebne svobode. Zato Ustavno sodišče ugotavlja, da pritožniku z izpodbijanimi sodnimi odločbami ni bila kršena pravica do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave.
14. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev 15. člena Ustave, ki pa razen, v četrtem odstavku, ne ureja pravic in svoboščin, temveč določa temeljna načela uresničevanja in omejevanja človekovih pravic. Kršitev ustavnih načel ni mogoče uveljavljati z ustavno pritožbo, v čem naj bi bil kršen četrti odstavek navedenega člena, pa pritožnik ne pove.
15. Da je z izpodbijanimi sodnimi odločbami prišlo do kršitve 35. in 37. člena Ustave, pritožnik zgolj s pavšalnimi navedbami ni izkazal. Zato se Ustavnemu sodišču tudi ni bilo treba opredeliti do tega, ali je za uveljavljanje teh očitkov v ustavni pritožbi sploh podana izčrpanost pravnih sredstev.
16. Pritožnik zatrjuje še kršitev pravice iz 62. člena Ustave.[2] Da je način njenega izvrševanja urejen v ustreznih postopkovnih zakonih, je Ustavno sodišče navedlo že v sklepu št. Up-43/96 z dne 30. 5. 2000 (OdlUS IX, 141). V konkretnem primeru to urejajo določbe ZKP. Vendar pravilna uporaba zakona, na katero se pritožnik v utemeljitev te kršitve ponovno sklicuje, in njegova interpretacija stališča sama po sebi ni predmet presoje Ustavnega sodišča. Relevantno je le vprašanje, ali je Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi Zakon interpretiralo na način, ki je v neskladju s pravico iz 62. člena Ustave. Iz obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča izhaja, da je najprej upoštevalo dejstvo, da je pritožniku odvzeta prostost.[3] Kot še izhaja iz izpodbijane sodbe, je Vrhovno sodišče ugotovilo, da so bili obdolžencu prevedeni sklepi, ki se nanašajo na odreditev in podaljšanje pripora, sklep o uvedbi preiskave in obtožnica, da je bil tolmač navzoč na zaslišanju, ko mu je bila prevedena zahteva za preiskavo, in da je bil poučen tudi o tem, kateri dokazi ga obremenjujejo in kakšne so njegove pravice v postopku. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče ocenilo, da so sodišča obdolžencu poslala prevode vseh listin, ki so jih po ZKP dolžna prevesti, ter mu zaradi varovanja načela kontradiktornosti ali pravice do ugovora zagotovila bodisi pisno bodisi ustno prevajanje aktov nasprotne stranke. Da glede na vsebino tretjega odstavka 7. člena ZKP ni imel pravice dati sodišču vloge v svojem jeziku, pritožnik ne zatrjuje. Glede na navedeno za kršitev pravice iz 62. člena Ustave očitno ne gre.
17. Ker očitno ne gre za kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo (1. točka izreka tega sklepa).
B. – II.
18. Pritožnik vlaga ustavno pritožbo tudi zoper sklep, s katerim je bil zavrnjen ugovor njegovih zagovornikov zoper obtožnico (prva alineja 2. točke izreka tega sklepa), zoper sklep, s katerim je sodišče na naroku za glavno obravnavo 31. 5. 2006 zavrnilo predlog njegove zagovornice za izločitev dokazov (druga alineja 2. točke izreka tega sklepa), in zoper sklep, s katerim je sodišče ugodilo predlogu pritožnikovih zagovornikov za predčasno prestajanje kazni zapora (tretja alineja 2. točke izreka tega sklepa).
19. Ustavna pritožba se po prvem odstavku 51. člena ZUstS lahko vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva.
20. Glede izčrpanosti pravnih sredstev zoper sklep o zavrnitvi ugovora zoper obtožnico je Ustavno sodišče že v sklepu št. Up-34/96 z dne 19. 6. 1996 (OdlUS V, 202) sprejelo stališče, da je ustavna pritožba zoper pravnomočni sklep o zavrnitvi ugovora zoper obtožnico dovoljena šele po izčrpanju pravnih sredstev zoper sodbo oziroma drugo odločbo, s katero se konča kazenski postopek. Pritožnik v tem delu predlaga obravnavo po drugem odstavku 51. člena ZUstS. Po stališču Ustavnega sodišča je ustavna pritožba izjemoma dovoljena, še preden je o obtožbi izdana sodba in so izčrpana izredna pravna sredstva zoper njo, če obstajajo razlogi za njeno predčasno obravnavo v skladu z drugim odstavkom 51. člena ZUstS. Glede razlogov za tako odločitev se Ustavno sodišče v celoti sklicuje na sklep št. Up-34/96.
21. Ustavno sodišče bi torej o ustavni pritožbi zoper sklep o zavrnitvi ugovora zoper obtožnico lahko odločalo, če bi pritožnik izkazal: (1) da bi s pravnomočnostjo obtožnice zanj nastale nepopravljive posledice in (2) da zunajobravnavni senat očitno ni opravil svoje naloge (opisane v obrazložitvi sklepa št. Up-34/96) ter da je posledica tega očitna kršitev njegove ustavne pravice. Pritožnik sicer navaja, da bi s pravnomočnostjo obtožnice zanj nastale nepopravljive posledice. Njihovega nastanka pa ne more utemeljiti zgolj z navedbami, da ga obtožba stigmatizira, da zaradi poteka kazenskega postopka in odrejenega pripora trpi duševne bolečine, in z navedbami, ki po vsebini pomenijo nestrinjanje z dokazno oceno zunajobravnavnega senata. Ker pritožnik nepopravljivih posledic, ki bi nastale s pravnomočnostjo obtožnice, ni izkazal, tako ni izpolnjen eden izmed pogojev za izjemno obravnavanje ustavne pritožbe pred izčrpanostjo izrednih pravnih sredstev (drugi odstavek 51. člena ZUstS). Zato se v presojo obstoja drugih pogojev ni bilo treba spuščati. Glede na navedeno procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev ni podana in je bilo treba ustavno pritožbo zavreči (prva alineja 2. točke izreka tega sklepa).
22. Zoper sklep Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 31. 5. 2006, ki je sestavni del zapisnika o glavni obravnavi s tega dne, sicer ni posebne pritožbe, temveč se sme v skladu s tretjim odstavkom 399. člena ZKP izpodbijati le v pritožbi zoper sodbo. To pa pomeni, da bo lahko očitek o tem, da so bili dokazi, pridobljeni na podlagi opravljenih dejanj carinske službe, pridobljeni nezakonito in s tem v nasprotju z Ustavo ter s Konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP), pritožnik uveljavljal s pravnimi sredstvi zoper končno odločitev sodišča. Šele po izčrpanju teh pravnih sredstev bo ustavna pritožba dopustna. Ker ni podana procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrglo (druga alineja 2. točke izreka tega sklepa).
23. S sklepom Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 19. 7. 2006 je sodišče ugodilo predlogu pritožnikovih zagovornikov za predčasno prestajanje kazni zapora. Pritožnik v vlogi z dne 11. 9. 2006 navaja, da se ne strinja tudi s prvostopenjsko obsodilno sodbo Okrožnega sodišča v Krškem št. K 66/2006 z dne 31. 5. 2006, zoper katero je sicer že vložil pritožbo. Ustavnemu sodišču predlaga, naj sklep z dne 19. 7. 2006 razveljavi in pritožnika izpusti na prostost. Zoper navedeni sklep je dopustna pritožba, pritožnik pa njene izčrpanosti ni izkazal. Ustavno sodišče je zato ustavno pritožbo tudi v tem delu zavrglo (tretja alineja 2. točke izreka tega sklepa).
C.
24. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka in druge alineje prvega odstavka 55. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 93/03 in 98/03 – popr.) v sestavi: predsednik senata dr. Zvonko Fišer ter člana dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe ni sprejel, je bila zadeva v skladu s četrtim odstavkom 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča, razen sodniku Tratniku, ki je bil izločen. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednik senata
dr. Zvonko Fišer
Opombe:
[1]Drugi odstavek 18. člena ZKP se glasi: "Sodišče ne sme opreti sodne odločbe na dokaze, ki so bili pridobljeni s kršitvijo ustavno določenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kot tudi ne na dokaze, ki so bili pridobljeni s kršitvijo določb kazenskega postopka in je zanje v tem zakonu določeno, da se sodna odločba nanje ne more opreti, ali ki so bili pridobljeni na podlagi takega nedovoljenega dokaza."
[2]Po navedeni določbi ima vsakdo pravico, da pri uresničevanju svojih pravic in dolžnosti ter v postopkih pred državnimi in drugimi organi, ki opravljajo javno službo, uporablja svoj jezik in pisavo na način, ki ga določi zakon.
[3]Tretji odstavek 7. člena ZKP določa, da ima tujec, ki mu je vzeta prostost, pravico dajati sodišču vloge v svojem jeziku, v drugih primerih pa tuji državljani lahko dajejo vloge v svojem jeziku samo ob pogoju vzajemnosti.