Up-688/05
Natisni
Opravilna št.:
Up-688/05
Datum odločitve:
7. 6. 2007
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 55/2007 in OdlUS XVI, 89
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2007:Up.688.05
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS št. II Ips 633/2003 z dne 13. 4. 2005 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 214/2002 z dne 4. 6. 2003 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III P 784/98 z dne 28. 9. 2001
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS št. II Ips 633/2003 z dne 13. 4. 2005 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 214/2002 z dne 4. 6. 2003 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III P 784/98 z dne 28. 9. 2001 se zavrne.
Evidenčni stavek:
Sodišče prve stopnje je s tem, ko je pritožnika spodbudilo, naj v dokaz zatrjevanega dejstva predlaga dodaten dokaz, izpolnilo svojo razjasnjevalno dolžnost iz 285. člena ZPP, zato pritožniku pravica do izjave iz 22. člena Ustave ni bila kršena.
Geslo:
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.13.16 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dokazna pravila.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS] 
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Datum vloge:
18. 7. 2005
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US27646
Dokument v PDF obliki:
Up-688-05.pdf
115 KB
Prenesite datoteko
Up-688/05-6
29. 3. 2007
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji senata 20. marca 2007 in v postopku po četrtem odstavku 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94)
sklenilo:
1. Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 633/2003 z dne 13. 4. 2005 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 214/2002 z dne 4. 6. 2003 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III P 784/98 z dne 28. 9. 2001 se v delu, ki se nanaša na zavrnitev zahtevka iz naslova izgubljenega zaslužka in denarne rente zoper prvega toženca, sprejme v obravnavo.
2. Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 633/2003 z dne 13. 4. 2005 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 214/2002 z dne 4. 6. 2003 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III P 784/98 z dne 28. 9. 2001 se v delu, ki se nanaša na zavrnitev zahtevka zoper drugo toženo stranko, ne sprejme.
Obrazložitev
A.
1. V odškodninski pravdi je sodišče prve stopnje tožbenemu zahtevku pritožnika zoper prvega toženca (povzročitelja nesreče) delno ugodilo ter prvemu tožencu naložilo plačilo odškodnine za nepremoženjsko in premoženjsko (navadno) škodo, ki jo je pritožnik utrpel v obravnavanem škodnem dogodku, medtem ko je v presežku ter glede zahtevka na izplačilo izgubljenega zaslužka in denarne rente tožbeni zahtevek zavrnilo. V celoti pa je zavrnilo tožbeni zahtevek zoper drugo toženo zavarovalnico. Višje sodišče je pritožnikovi pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je pritožniku priznalo višjo odškodnino iz naslova nepremoženjske škode, razveljavilo pa je prvostopenjsko odločitev o stroških predpravdnega in pravdnega postopka ter v tem delu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ostalem delu je pritožnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Zoper zavrnilni del sodbe Višjega sodišča je pritožnik vložil revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče zavrnilo. Odločitev sodišč o zavrnitvi zahtevka zoper zavarovalnico temelji na stališču, da obravnavana škoda ni krita iz naslova obveznega zavarovanja avtomobilske odgovornosti. Odločitev o zavrnitvi zahtevka za izplačilo izgubljenega zaslužka in denarne rente pa na stališču, da pritožnik s predloženimi dokazi višine škode ni izkazal.
2. Pritožnik z ustavno pritožbo izpodbija zavrnilni del sodbe Vrhovnega sodišča. Zatrjuje kršitev 22. člena Ustave. Nasprotuje stališču sodišč, da tožena zavarovalnica za škodni dogodek ne odgovarja, ker obvezno zavarovanje avtomobilske odgovornosti takšnih škodnih primerov, kot je njegov (ker naj ne bi šlo za tipično prometno situacijo), ne krije.[1] Sodiščem očita, da so pri razlagi pravnega standarda "rabe motornega vozila" v smislu določbe 15. člena Zakona o obveznih zavarovanjih v prometu (Uradni list RS, št. 70/94 in nasl. – ZOZP) neobrazloženo odstopila od uveljavljene in enotne sodne prakse. Po slednji naj bi se štelo, da je vozilo v rabi tudi tisti čas, ko stoji na cesti, kot tudi, da je z zavarovanjem motornega vozila krita tudi škoda, ki jo povzroči odpiranje vrat vozila. To naj bi potrjevali številni primeri iz sodne prakse. Kot primer prilaga dve sodni odločbi Vrhovnega sodišča (sodbo št. II Ips 117/2002 z dne 18. 12. 2002 in sodbo št. II Ips 454/97 z dne 31. 3. 1999). Sklicujoč se na strokovno literaturo še dodaja, da je bila takšna tudi starejša sodna praksa.
3. Višjemu in Vrhovnemu sodišču tudi očita, da sta v nasprotju z načelom kontradiktornosti kršili njegovo pravico do poštenega sojenja. Višje sodišče naj bi namreč nedopustno spremenilo na prvi stopnji ugotovljeno dejansko stanje. Samo naj bi prišlo do zaključka, da je bil osebni avtomobil prvega toženca oziroma vrata le-tega le sredstvo, ki ga je prvi toženec uporabil pri razčiščevanju spora s pritožnikom, saj razlogi sodbe sodišča prve stopnje takšne ugotovitve ne vsebujejo. Vrhovnemu sodišču pa očita, da je ta njegov revizijski očitek neutemeljeno zavrnilo. S takšnim ravnanjem naj bi mu bili kršeni pravica do pritožbe (25. člen Ustave) in pravica do enakega varstva pravic (22. člen Ustave).
4. Tudi z odločitvijo o zavrnitvi zahtevka za izplačilo izgubljenega  zaslužka in denarne rente naj bi sodišča posegla v pritožnikovo pravico do izjave iz 22. člena Ustave.  Pritožnik graja ravnanje sodišča prve stopnje, ki ni upoštevalo podatkov, kot izhajajo iz predložene napovedi za odmero davka od dohodkov iz dejavnosti, ker je dvomilo v njeno verodostojnost. Poudarja, da je sodišče s tem, ko je listino povzelo v dokazni sklep, pri njem ustvarilo mnenje, da je dokaz pravno relevanten in verodostojen za ugotavljanje elementov premoženjske škode. Zato meni, da bi ga moralo (kolikor je takrat dvomilo v verodostojnost predložene listine) v okviru poštenega postopka pozvati na predložitev potrjene kopije izvirnika. Prav tako graja stališče prvostopenjskega sodišča, da bi višino škode lahko izkazal z izvedencem finančne stroke, katerega ni predlagal. Nasprotuje tudi stališču Vrhovnega sodišča, da je bil glede predložitve overjenega prepisa davčne napovedi v postopku revizije prekludiran, saj je ta dokaz priložil že k tožbi.
B. – I.
5. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo v delu, ki se nanaša na zavrnitev zahtevka za plačilo izgubljenega zaslužka in denarne rente zoper prvega toženca, sprejel v obravnavo. O njeni utemeljenosti bo določalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijanimi sodnimi odločbami kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine (1. točka izreka).
B. – II.
6. Pritožnik v ustavni pritožbi v delu, ki se nanaša na odločitev o zavrnitvi zahtevka zoper drugo toženo stranko, sodiščem očita arbitraren odstop od uveljavljene in enotne sodne prakse. Ta očitek bi lahko bil pomemben z vidika pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Za uspeh ustavne pritožbe bi moral pritožnik izkazati troje: 1) da glede določenega pravnega vprašanja že obstoji enotna in uveljavljena sodna praksa; 2) da je sodišče v njegovem primeru, ki je istovrsten, od te prakse odstopilo in 3) da ta odstop (v procesnem smislu) ni ustrezno obrazložilo. Vendar pritožnik že obstoja prvega pogoja ne izkaže. Uveljavljene in enotne sodne prakse pritožnik ne more utemeljevati s sklicevanjem na starejšo sodno prakso. Sodna praksa se namreč spreminja in teh sprememb splošna zapoved enakosti pred zakonom (ki je v sodnih postopkih posebej varovana v 22. členu Ustave) ne ovira. Očitek o kršitvi človekovih pravic je lahko utemeljen le v položaju, ko sodišče samovoljno odstopi od sodne prakse, kakršna je sicer uveljavljena v času odločanja tega sodišča. Pritožnik svoj očitek sicer utemeljuje tudi s sklicevanjem na dva primera iz novejše sodne prakse, vendar tudi s predloženima sodnima odločbama enotne in ustaljene sodne prakse ne izkaže. Iz predloženih sodb je namreč razvidno, da gre v tistih primerih za drugačne bistvene okoliščine kot v pritožnikovem primeru. V zadevi št. II Ips 454/97 z dne 31. 3. 1999 je namreč (za razliko od obravnavane) prišlo do prometne nesreče.[2] V zadevi št. II Ips 117/2002 z dne 18. 12. 2002 pa do škode sicer ni prišlo zaradi prometne nesreče,[3] vendar je treba (ne glede na to, da tudi ta zadeva ni povsem primerljiva z obravnavano) poudariti, da en primer iz sodne prakse še ne izkazuje ustaljene sodne prakse. Pritožnik se sicer sklicuje še na "druge številne primere iz sodne prakse", vendar očitka o odstopu od ustaljene sodne prakse zgolj s pavšalnim zatrjevanjem o drugačnih odločitvah sodišč ne more utemeljiti. Prav tako ni mogoče reči, da bi bilo sporno stališče Vrhovnega sodišča samovoljno oziroma arbitrarno. Vrhovno sodišče je namreč navedeno pravno stališče utemeljilo z razumnimi pravnimi argumenti. V pravilnost pravnega stališča, ali je v konkretnem primeru škoda krita z obveznim zavarovanjem avtomobilske odgovornosti, ali ne, pa se Ustavno sodišče ne more spuščati.
7. Prav tako ni utemeljen pritožnikov očitek, da je Višje sodišče nedopustno spremenilo dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje ter s tem kršilo njegove pravice iz 22. in 25. člena Ustave. Že Vrhovno sodišče je pritožniku pojasnilo, da stališče Višjega sodišča, da so bila vrata osebnega avtomobila le sredstvo, ki ga je prvi toženec uporabil pri razčiščevanju spora s tožnikom, niti ne pomeni ugotovitve novega dejstva, temveč le izpeljavo stališča prvostopenjskega sodišča o tem, da škoda ni nastala zaradi rabe vozila. Višje sodišče je torej na podlagi dejstev, ki jih je ugotovilo že sodišče prve stopnje, navedlo le dodaten argument, ki utemeljuje pravilnost prvostopenjske odločitve. S tem svojih pooblastil ni prekoračilo. Dejstvo, da se pritožnik s takšnim stališčem ne strinja, pa za utemeljitev zatrjevane kršitve ne zadošča.
8. Ker očitno ne gre za kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, kot jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče ustavne pritožbe v tem delu ni sprejelo v obravnavo (2. točka izreka).
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prvega odstavka 54. člena in prve alineje drugega odstavka 55. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) v sestavi: predsednica senata dr. Dragica Wedam Lukić ter člana mag. Marija Krisper Kramberger in Jože Tratnik. Sklep je sprejel soglasno. Ker senat ustavne pritožbe v delu ni sprejel (2. točka izreka), je bila zadeva v tem delu v skladu s četrtim odstavkom 55. člena ZUstS predložena drugim sodnicam in sodnikom Ustavnega sodišča. Ker se za sprejem niso izrekli trije od njih, ustavna pritožba ni bila sprejeta v obravnavo.
Predsednica senata
dr. Dragica Wedam Lukić
Opombe:
[1]Iz razlogov prvostopenjske sodbe izhaja, da se je obravnavani škodni dogodek odvijal sledeče: Prvi toženec je z osebnim avtomobilom pred križiščem prehitel tožnika (kolesarja) ter nato ustavil. Tožnik se je nato zapeljal v neposredno bližino avtomobila ter z roko udaril po vetrobranskem steklu. Prvi toženec je odprl vrata svojega avtomobila, tožnik, ki se je s kolesom ustavil tik ob levih sprednjih vratih vozila, pa je zaradi udarca vrat izgubil ravnotežje in padel.
[2]V tej zadevi se je oškodovanka z osebnim vozilom zaletela v neosvetljeno traktorsko prikolico, ki jo je voznik traktorja zaradi okvare pustil na cesti.
[3]V tej zadevi se je oškodovanec poškodoval pri razkladanju tovora s tovornjaka.
Up-688/05-13
7. 6. 2007
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. A. iz Ž., ki ga zastopa B. B., odvetnik v Z., na seji 7. junija 2007
odločilo:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča RS št. II Ips 633/2003 z dne 13. 4. 2005 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 214/2002 z dne 4. 6. 2003 in s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. III P 784/98 z dne 28. 9. 2001 se zavrne.
Obrazložitev
A.
1. V odškodninski pravdi je sodišče prve stopnje tožbenemu zahtevku pritožnika zoper prvega toženca (povzročitelja nesreče) delno ugodilo ter prvemu tožencu naložilo plačilo odškodnine za nepremoženjsko in (navadno) premoženjsko škodo, ki jo je pritožnik utrpel v obravnavanem škodnem dogodku, medtem ko je v presežku ter glede zahtevka za izplačilo izgubljenega zaslužka (ki ga je pritožnik delno uveljavljal tudi v obliki denarne rente) tožbeni zahtevek zavrnilo. V celoti pa je zavrnilo tožbeni zahtevek zoper drugo toženo zavarovalnico. Višje sodišče je pritožnikovi pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je pritožniku priznalo višjo odškodnino iz naslova nepremoženjske škode, razveljavilo pa je prvostopenjsko odločitev o stroških predpravdnega in pravdnega postopka ter v tem delu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo odločanje. V preostalem delu je pritožnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Zoper zavrnilni del sodbe Višjega sodišča je pritožnik vložil revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče zavrnilo. Odločitev sodišč o zavrnitvi zahtevka za izplačilo izgubljenega zaslužka zaradi nezmožnosti za delo med zdravljenjem temelji na stališču, da pritožnik s predloženimi dokazi ni izkazal višine škode. Zavrnitev zahtevka za izplačilo izgubljenega zaslužka (oziroma denarne rente) po zaključku zdravljenja pa je utemeljena še z dodatnim stališčem o neizkazanosti trajne nezmožnosti za delo ter o neizkazanosti vzročne zveze med poškodbo in opustitvijo samostojne dejavnosti.
2. Pritožnik izpodbija zavrnilni del sodbe Vrhovnega sodišča. Zatrjuje kršitev 22. člena Ustave. Sodišča naj bi z odločitvijo, da druga tožena stranka ne odgovarja za škodni dogodek, posegla v njegovo pravico do enakega varstva pravic ter v pravico do izjave. Tudi z odločitvijo o zavrnitvi zahtevka za izplačilo izgubljenega zaslužka in denarne rente naj bi bilo poseženo v njegovo pravico do izjave. Pritožnik graja ravnanje sodišča prve stopnje, ki za ugotovitev višine izgubljenega zaslužka ni upoštevalo podatkov, kot izhajajo iz predložene napovedi za odmero davka od dohodkov iz dejavnosti, ker je dvomilo v njeno pristnost. Poudarja, da je sodišče s tem, ko je listino povzelo v dokazni sklep, pri njem ustvarilo mnenje, da je dokaz pravno relevanten in verodostojen za ugotavljanje tega elementa premoženjske škode. Zato meni, da bi ga moralo (če je takrat dvomilo v pristnost predložene listine) v okviru poštenega postopka pozvati na predložitev overjene kopije izvirnika. Tako pa je bil šele v prvostopenjski sodbi seznanjen s tem, da sodišče predložene davčne napovedi ne bo upoštevalo. Graja tudi stališče prvostopenjskega sodišča, da bi višino izgubljenega zaslužka lahko izkazal z izvedencem finančne stroke, katerega ni predlagal, saj gre le za matematični izračun, ki ga je v tožbi že sam opravil. Nasprotuje tudi stališču Vrhovnega sodišča, da je bil glede predložitve overjenega prepisa davčne napovedi v postopku revizije prekludiran, saj je enak izvod davčne napovedi priložil že k tožbi.
3. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-688/05 z dne 20. 3. 2007 sklenil, da ustavno pritožbo sprejme v obravnavo v delu, v katerem pritožnik izpodbija odločitev sodišč o zavrnitvi zahtevka za izplačilo izgubljenega zaslužka (in denarne rente) zoper prvega toženca, medtem ko ustavne pritožbe v preostalem delu ni sprejel v obravnavo. V skladu s 56. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče ustavno pritožbo poslalo Vrhovnemu sodišču, v skladu z 22. členom Ustave pa nasprotni stranki iz pravde (prvemu tožencu), ki na ustavno pritožbo nista odgovorila.
B.
4. Pritožnik sodiščem očita kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Sodišču prve stopnje zato, ker ga ni opozorilo, da predložene dokazne listine zaradi dvoma v njeno verodostojnost ne bo upoštevalo, s čimer naj bi mu onemogočilo, da bi pravočasno predložil nov dokaz, Višjemu in Vrhovnemu sodišču pa zato, ker sta takšnemu ravnanju prvostopenjskega sodišča pritrdila. Glede na trditve pritožnika je Ustavno sodišče izpodbijane sodbe preizkusilo z vidika morebitne kršitve te pravice.
5. Ena od temeljnih pravic, ki izvirajo iz 22. člena Ustave, je pravica do izjave. Ta pravica vsaki stranki zagotavlja, da jo bo sodišče obravnavalo kot aktivnega udeleženca postopka in ji omogočilo, da lahko učinkovito vpliva na tek in rezultat postopka, ki zadeva njene pravice. Da stranka to pravico lahko izkoristi, mora biti seznanjena ne samo s tem, katera dejstva bo sodišče štelo kot pravno odločilna za svojo odločitev, temveč tudi z oceno sodišča o tem, ali je v dokaz pravno odločilnih dejstev predlagala ustrezne dokaze. Takšna razjasnjevalna dolžnost sodišča neposredno izhaja tudi iz 285. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. – v nadaljevanju ZPP), ki predsedniku senata med drugim nalaga, da skrbi za to, da se ponudijo ali dopolnijo dokazila, ki se nanašajo na navedbe strank, in sploh, da se dajo vsa potrebna pojasnila, da se ugotovita sporno dejansko stanje in sporno pravno razmerje, ki sta pomembni za odločbo. Angažiranost sodišča v okviru materialnega procesnega vodstva mora biti v ureditvi pravdnega postopka, v kateri je na področju navajanja dejstev in dokazov dosledno izpeljano razpravno načelo (prim. 7. člen ZPP), hkrati pa je glede njihovega navajanja uveljavljena tudi prekluzija (prim. 286. in 337. člen ZPP), še posebej velika.[1] Vendar je treba po drugi strani upoštevati, da tudi stranke nosijo odgovornost, da s svojim ravnanjem v postopku pripomorejo k uresničitvi svojih pravic. Zato morajo    pri zbiranju trditvenega in dokaznega gradiva tudi same ravnati s potrebno skrbnostjo. Pri odgovoru na vprašanje, kako daleč gre razjasnjevalna dolžnost sodišča, je treba upoštevati tudi to, da pravice stranke do enakega varstva pravic v civilnih postopkih ni mogoče obravnavati ločeno od pravic nasprotne stranke do učinkovitega pravnega varstva, do nepristranskega sojenja in do sojenja brez nepotrebnega odlašanja.[2]
6. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek za izplačilo izgubljenega zaslužka zaradi nezmožnosti za delo v času zdravljenja (po prvem odstavku 195. člena Zakona o obligacijskih razmerjih, Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. – v nadaljevanju ZOR) zavrnilo z utemeljitvijo, da predložena listinska dokumentacija ne daje dovolj podlage za zaključek, da je tožbeni zahtevek pritožnika v tem delu utemeljen. Zavzelo je stališče, da pritožnik v tem delu ni zadostil dokaznemu bremenu, ker sodišče dvomi v verodostojnost listin, ki jih je predložil.[3] Dodalo je še, da bi pritožnik dvom lahko odvrnil tako, da bi predlagal izvedenca finančne stroke, česar pa kljub pozivu sodišča ni storil. Višje sodišče je potrdilo pravilnost prvostopenjske odločitve. Pritožnikove očitke je zavrnilo z utemeljitvijo, da je imel vso možnost, da bi sodišču predlagal, naj nejasnosti odpravi bodisi s poizvedbami pri Davčni upravi bodisi kako drugače, vendar tega ni storil. Vrhovno sodišče je pritrdilo razlogom Višjega sodišča.
7. Iz pravdnega spisa izhaja, da je sodišče prve stopnje pritožnika spodbudilo, naj v dokaz obstoja izgubljenega zaslužka predlaga dodatne dokaze. S tem je svojo  razjasnjevalno dolžnost izpolnilo. Pritožnik, ki ima kot stranka vlogo subjekta v postopku in s tem odgovornost za uveljavljanje svojih pravic, bi namreč ob zadostni skrbnosti (ki jo je glede na to, da ga je zastopal pooblaščeni odvetnik, treba še toliko bolj pričakovati) mogel predvideti, da predloženi dokazi za ugodno odločitev sodišča v tem delu ne zadoščajo. Drži sicer, da glede na načelo proste presoje dokazov, uveljavljeno v pravdnem postopku (prim. 8. člen ZPP), iz katerega med drugim izhaja, da lahko stranke prosto predlagajo katerokoli dokazno sredstvo, izgubljenega zaslužka ni bil dolžan dokazovati prav z izvedencem finančne stroke, vendar pritožniku takšno dokazno breme ni bilo naloženo. Kot mu je pojasnilo že Višje sodišče, bi pritožnik v dokaz višine izgubljenega zaslužka lahko predlagal izvedbo še kakšnih drugih dokazov, pa tega ni storil. Overjen prepis davčne napovedi je tako (prepozno) predložil šele k reviziji in Vrhovno sodišče mu je tudi pojasnilo, da tega dokaza zaradi prekluzije ni več mogoče upoštevati.
8. Glede na navedeno pritožniku z odločitvijo o zavrnitvi zahtevka za izplačilo izgubljenega zaslužka zaradi nezmožnosti za delo med zdravljenjem pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave ni bila kršena. Zato je bilo treba ustavno pritožbo v tem delu kot neutemeljeno zavrniti.
9. Iz istega razloga je bilo treba zavrniti ustavno pritožbo tudi v delu, v katerem pritožnik izpodbija odločitev sodišč o zavrnitvi zahtevka za izplačilo izgubljenega zaslužka oziroma denarne rente zaradi trajne nezmožnosti za delo po drugem odstavku 195. člena ZOR. Sicer pa Ustavno sodišče še dodaja, da sodišča svoje odločitve v tem delu niso utemeljila le na stališču o neizkazanosti višine izgubljenega zaslužka, temveč še posebej na (od prvega stališča neodvisnem) stališču, da pritožnik vzročne zveze med poškodbo in opustitvijo samostojne dejavnosti kot tudi trajne nezmožnosti za delo računovodje ni uspel dokazati. Ker za zavrnitev zahtevka zadostuje že eno od navedenih stališč, bi moral pritožnik za uspeh ustavne pritožbe izkazati, da sta obe stališči v neskladju s kakšno človekovo pravico ali temeljno svoboščino. Pritožnik pa v ustavni pritožbi drugega – nosilnega stališča za zavrnitev zahtevka v tem delu niti ne izpodbija.
C.
10. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Janez Čebulj ter sodnice in sodniki dr. Zvonko Fišer, dr. Franc Grad, Lojze Janko, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, dr. Ciril Ribičič, dr. Mirjam Škrk in Jože Tratnik. Odločbo je sprejelo soglasno, razen v delu, v katerem se zavrne ustavna pritožba glede odločitve o izgubljenem zaslužku med zdravljenjem, v katerem je odločbo sprejelo z osmimi glasovi proti enemu; proti je glasoval sodnik Čebulj.
Predsednik
dr. Janez Čebulj
Opombe:
[1]Prim. D. Wedam Lukić: Vloga sodišča in strank pri zbiranju procesnega gradiva (1. del), Podjetje in delo, Gospodarski vestnik, Ljubljana, št. 6-7/1998, str. 987 in 990. Tako tudi J. Zobec: Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 2. knjiga, str. 349–351; ter N. Betteto: isto delo, str. 589.
[2]Takšno stališče je Ustavno sodišče že zavzelo v sklepu št. Up-216/99 z dne 19. 12. 2000 (OdlUS IX, 315) in v sklepu št. Up-108/04 z dne 8. 9. 2005 (Uradni list RS št. 85/2005 in OdlUS XIV, 98).
[3]Sodišče prve stopnje je v razlogih sodbe navedlo, da ima resne pomisleke, da so podatki iz davčne napovedi prirejeni za potrebe tega postopka. Pojasnilo je, da na obrazcu, datiranim z 2. 3. 1998, ni štampiljke Davčnega urada, ki bi dokazoval, da je pritožnik to napoved res oddal. Dvom naj bi vzbujalo tudi potrdilo Davčnega urada z dne 27. 2. 1998 o prejemu davčne napovedi, iz katerega sledi, da je pritožnik davčno napoved oddal že 27. 2. 1998 in ne 2. 3. 1998.