Up-870/13
Natisni
Opravilna št.:
Up-870/13
Datum odločitve:
27. 5. 2015
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2015:Up.870.13
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 128/2013 z dne 16. 9. 2013, sodba Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Psp 130/2013 z dne 4. 4. 2013 in sodba Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. II Ps 1862/2011 z dne 25. 1. 2013
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 128/2013 z dne 16. 9. 2013, sodba Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Psp 130/2013 z dne 4. 4. 2013 in sodba Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. II Ps 1862/2011 z dne 25. 1. 2013 se razveljavijo in zadeva se vrne Delovnemu in socialnemu sodišču v Ljubljani v novo odločanje.
Pritožnica sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Ker je Ustavno sodišče že odločilo o enakem ustavnopravnem primeru tako, da je pritožniku ugodilo, je senat izdal odločbo, s katero je ugodil ustavni pritožbi.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).
Pravna podlaga:
Člen 14.2, Ustava [URS] 
Člen 34.1, 49.1, 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Stojana Bavčar
Datum vloge:
30. 10. 2013
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US30676
Dokument v PDF obliki:
Up-870-13.pdf
161 KB
Prenesite datoteko
Up-870/13-9
27. 5. 2015
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Stojane Bavčar, Koper,
ki jo zastopata Janez Starman in Maja Škrinjar, odvetnika v Kopru, na seji 27. maja 2015
odločil:
1.
Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 128/2013 z dne 16. 9. 2013, sodba Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Psp 130/2013 z dne 4. 4. 2013 in sodba Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. II Ps 1862/2011 z dne 25. 1. 2013
se razveljavijo in zadeva se vrne Delovnemu in socialnemu sodišču v Ljubljani v novo odločanje.
2. Pritožnica sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije (v nadaljevanju Zavod) je zavrgel zahtevo pritožnice za ponovno odmero starostne pokojnine (sklep z dne 2. 4. 2011), pritožbo zoper to odločitev pa zavrnil (odločba z dne 5. 7. 2011) zato, ker je bila pritožnici pravica do starostne pokojnine že priznana s pravnomočno odločbo z dne 11. 10. 2005. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek pritožnice za odpravo odločb Zavoda, novo odmero starostne pokojnine in izplačilo razlik med že izplačanimi zneski starostne pokojnine in na novo odmerjeno pokojnino od 18. 4. 2011 zavrnilo. Pri tem je pojasnilo, da je pri odločanju upoštevalo sodno prakso Vrhovnega sodišča, ki je v podobnih zadevah zavzelo enako stališče, da je Zavod zahtevo pravilno zavrgel v skladu s 4. točko prvega odstavka 129. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS, št. 24/06 – uradno prečiščeno besedilo in nasl. – v nadaljevanju ZUP). Pritožbeno sodišče je zavrnilo pritožbo, Vrhovno sodišče je zavrnilo revizijo. Po stališču Vrhovnega sodišča dejansko stanje, ki je podlaga za priznanje pravic oziroma naložitev obveznosti, ne pomenijo le dejstva, ugotovljena z odločbo, temveč vsa dejstva, ki so nastala do izdaje upravne odločbe in bi lahko pomenila dejansko podlago za odločanje o pravici oziroma obveznosti materialnega prava. Če Zavod pokojninsko osnovo izračuna napačno, stranka napačna oziroma neugotovljena dejstva lahko uveljavlja v pritožbenem postopku ali pa nova dejstva in nove dokaze – nove z vidika stranke in izpodbijane odločbe, ki so obstajali v času prvotnega odločanja, uveljavlja po pravnomočnosti odločbe z izrednim pravnim sredstvom, tj. obnovo postopka. Po stališču Vrhovnega sodišča stranka spremembe pravnomočne in dokončne odločbe, s katero ji je bila priznana pravica do pokojnine, razen z izrednim pravnim sredstvom ne more doseči. Če stranka vloži novo zahtevo za ponovno odmero pokojnine, je zato pravilna pravna podlaga za zavrženje 4. točka prvega odstavka 129. člena ZUP, ki določa, da organ s sklepom zavrže zahtevo, če se o isti stvari že vodi upravni ali sodni postopek ali je bilo že pravnomočno odločeno, pa je stranka z odločbo pridobila kakšne pravice ali pa so ji bile naložene kakšne obveznosti.
2. Pritožnica očita izpodbijanim sodbam kršitev načela varstva zaupanja v pravo (2. člen Ustave), drugega odstavka 14. člena ter 33. in 50. člena Ustave. Navaja, da je treba pri obravnavi njenega zahtevka za ponovno odmero pokojnine izhajati iz Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 109/06 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZPIZ-1) oziroma narave pravic iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja ter načel, na katerih temelji sistem zavarovanja. Ne strinja se s stališčem Vrhovnega sodišča o pravnomočnosti kot oviri za ponovno odmero pokojnine. Meni, da je odločitev pravnomočna le v delu in za tiste dohodke, ki so navedeni in so bili upoštevani ali pa izločeni po predpisanem postopku, ne pa tudi za druge dohodke, zato ne gre za isto dejansko stanje. Pri odmeri njene pokojnine Zavod ni upošteval zneska iz naslova obveznic podjetja, ki jih je leta 1992 vplačal njen delodajalec. Pritožnica opozarja, da je Zavod v celoti ignoriral odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-392/98 z dne 10. 7. 2002 (Uradni list RS, št. 65/02, in OdlUS XI, 156).  Opozarja tudi na Zakon o matični evidenci zavarovancev in uživalcev pravic iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja (Uradni list RS, št. 111/13 in 97/14 – ZMEPIZ-1), po katerem je naknadna sprememba podatkov mogoča, rok pa ni določen. Iz Zapisnika o reviziji podatkov o zavarovalni dobi in zavarovalnih osnovah za leto 1992 pri njenem delodajalcu, opravljeni leta 2009, naj bi jasno izhajalo, da bi Zavod pri odmeri pokojnine moral upoštevati tudi zneske iz naslova obveznic. To bi moral storiti že po uradni dolžnosti. Pritožnica meni, da je stališče Vrhovnega sodišča vzpostavilo nevzdržen položaj, saj so bili prispevki plačani, sporni zneski pa niso bili upoštevani v postopku odmere pokojnine, prav tako pa plačniku tudi niso bili vrnjeni. Ker Zavod samovoljno in neutemeljeno ni upošteval vplačanih prispevkov iz naslova obveznic naj bi posegel v 50. člen Ustave. Pritožnica naj bi bila v primerjavi z drugimi zavarovanci, ki jim je bila pokojnina odmerjena ob upoštevanju vseh plačanih prispevkov, neenako obravnavana. S takšno odločitvijo pa naj bi bilo poseženo tudi v pritožničino lastninsko pravico, varovano v okviru 33. člena Ustave, saj se pravica do starostne pokojnine realizira na podlagi plačil prispevkov, ti so bili nedvomno plačani, pri odmeri pokojnine pa niso bili upoštevani. Kršeno naj bi bilo tudi načelo zaupanja v pravo, saj je bila pritožnica prepričana, da je Zavod pri odmeri upošteval vse zakonske določbe, ne da bi jih arbitrarno razlagal in ne da bi odločal različno v enakih primerih.
3. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-870/13 z dne 5. 5. 2015 ustavno pritožbo sprejel v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče o tem obvestilo Vrhovno sodišče in Zavod.
B.
4. Izpodbijane sodbe sodišč temeljijo na stališču, da je bilo v času veljavnosti ZPIZ-1 pravnomočno odločbo o priznanju in odmeri pravice do pokojnine mogoče spremeniti oziroma njene nepravilnosti sanirati zgolj v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi, kot jih je urejal ZUP. Ker je pritožnica vložila zahtevo za ponovno odmero pokojnine v času veljavnosti ZPIZ-1, ki ponovne odmere pokojnine za primere, kot je pritožničin, ni omogočal, je po presoji sodišč Zavod njeno zahtevo utemeljeno zavrgel v skladu s 4. točko prvega odstavka 129. člena ZUP.
5. Ustavno sodišče je z odločbo št. U-I-239/14, Up-1169/12 z dne 26. 3. 2015 (Uradni list RS, št. 30/15) ugotovilo, da je bil ZPIZ-1 v neskladju z Ustavo, ker drugače kot Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 12/92, 5/94, 7/96 in 54/98 – v nadaljevanju ZPIZ/92) v 270. členu oziroma Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 96/12, 39/13 in 44/14 – ZPIZ-2) v 183. členu ni urejal posebnega izrednega pravnega sredstva. Ker ZPIZ-1 takega posebnega izrednega pravnega sredstva ni urejal, ponovna odmera pokojnine ni bila mogoča, čeprav pri njeni odmeri ni bil upoštevan del plač, s katerim so bile vplačane delnice za notranji odkup. S tem je bila pri zavarovancih, katerim je bila pravica do pokojnine že pravnomočno priznana in odmerjena, onemogočena tudi izvršitev odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-392/98. S to odločbo je Ustavno sodišče ugotovilo, da je bila četrta alineja 46. člena ZPIZ/92 v delu, ki se je nanašal na del plač, s katerim so bile vplačane delnice za notranji odkup, v neskladju z Ustavo. Ugotovilo je, da je bila ureditev, ki brez razloga, ki bi utemeljeval javno korist, ni dovoljevala vštevanja dela plač, s katerim so bile vplačane delnice za notranji odkup, v pokojninsko osnovo, čeprav so bili tudi od tega dela plače plačani prispevki, arbitrarna in zato v neskladju z načeli pravne države iz 2. člena Ustave. Ustavno sodišče je zato v odločbi št. U-I-239/14, Up-1169/12 odločilo, da so bili zavarovanci, ki so se upokojili v času veljavnosti ZPIZ-1 oziroma so v tem času zahtevali ponovno odmero pokojnine, pri kateri bi bil upoštevan tudi del plač, s katerim so vplačali delnice za notranji odkup, neenako obravnavani. Njihove zahteve za ponovno odmero pokojnine so bile namreč zavržene, ker jim je bila po stališču Zavoda in sodišč pokojnina že pravnomočno odmerjena. Ustavno sodišče je z odločbo št. U-I-239/14, Up-1169/12 ugotovilo, da je bil ZPIZ-1 v neskladju s splošnim načelom enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Da bi Zavod navedenim zavarovancem lahko ponovno odmeril pokojnino, je hkrati določilo način izvršitve svoje odločbe. Odločitvi sodišč, ki sta temeljili na ureditvi, za katero je Ustavno sodišče ugotovilo, da je bila v neskladju z Ustavo, je zaradi kršitve drugega odstavka 14. člena Ustave razveljavilo in zadevo vrnilo Višjemu delovnemu in socialnemu sodišču v novo odločanje.
6. V navedeno skupino zavarovancev sodi tudi pritožnica. Ustavno sodišče je torej o enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo, ki je navedena v 5. točki obrazložitve, je ustavni pritožbi ugodilo. Glede na to je bilo treba ugoditi tudi ustavni pritožbi v tej zadevi. Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat. Ker izpodbijane odločitve sodišč temeljijo na ureditvi, ki je bila v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave, je sodbe prvostopenjskega, Višjega  in Vrhovnega sodišča razveljavil in zadevo vrnil Delovnemu in socialnemu sodišču v Ljubljani v novo odločanje, v katerem bo sodišče moralo upoštevati stališča iz odločbe št. U-I-239/14, Up-1169/12 (1. točka izreka).
7. Ker je bilo treba izpodbijane sodbe razveljaviti že zaradi kršitve drugega odstavka 14. člena Ustave, drugih zatrjevanih kršitev ni bilo treba preizkušati.
8. V skladu s prvim odstavkom 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Navedena določba se po prvem odstavku 49. člena ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Za drugačno odločitev bi torej morali obstajati utemeljeni razlogi, ti pa niso izkazani. Senat Ustavnega sodišča je zato odločil, da pritožnica sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo (2. točka izreka).
C.
9. S
enat je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena ter prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS
v sestavi:
predsednica senata mag. Marta Klampfer ter člana mag. Miroslav Mozetič in Jasna Pogačar. Odločbo je sprejel soglasno.
mag. Marta Klampfer
Predsednica senata