Up-3917/07
Natisni
Opravilna št.:
Up-3917/07
Datum odločitve:
1. 10. 2009
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 82/2009
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2009:Up.3917.07
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 206/2006 z dne 27. 9. 2007 v zvezi z odločitvijo o podrejenem zahtevku se razveljavi in se zadeva v tem delu vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.

Pritožnik sam nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 206/2006 z dne 27. 9. 2007 v zvezi z odločitvijo o podrejenem zahtevku se razveljavi in se zadeva v tem delu vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.

Pritožnik sam nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena izhaja tudi obveznost sodišča, da vse navedbe stranke vzame na znanje, da pretehta njihovo upoštevnost ter se do tistih navedb, ki so za odločitev bistvenega pomena, v obrazložitvi sodbe tudi opredeli. V obravnavanem primeru se Vrhovno sodišče ni opredelilo do bistvenih navedb pritožnika o zlorabi njegovih pravic.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 34.1, 49.1, 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Halid Mehić, Hrastnik
Datum vloge:
27. 12. 2007
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US28848
Dokument v PDF obliki:
Up-3917-07.pdf
91 KB
Prenesite datoteko
Up-3917/07
3. 6. 2008
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe, ki so jo vložili Halid Mehić, Mehmed Muratović in Stojanka Ilić, vsi Hrastnik, ki jih zastopa Odvetniška družba Gregorovič-Pungartnik, o. p., d. n. o., Šentjur, na seji 3. junija 2008
sklenil:
1. Ustavna pritožba Halida Mehića zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 206/2006 z dne 27. 9. 2007 v zvezi z odločitvijo o podrejenem zahtevku se sprejme v obravnavo.
2. Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 206/2006 z dne 27. 9. 2007 v zvezi z odločitvijo o primarnem zahtevku se ne sprejme.
3. Ustavna pritožba Mehmeda Muratovića in Stojanke Ilić zoper sklep Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 206/2006 z dne 27. 9. 2007 v zvezi z odločitvijo o podrejenem zahtevku se ne sprejme.
4. Ustavna pritožba Mehmeda Muratovića in Stojanke Ilić zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 1437/2004 z dne 26. 1. 2006 v zvezi s sodbo Delovnega in socialnega sodišča št. II Pd 553/2003 z dne 17. 6. 2004 se v delu, ki se nanaša na odločitev o podrejenem zahtevku,
zavrže.
5. Pritožnika Mehmed Muratović in Stojanka Ilić sama nosita stroške z ustavno pritožbo, pritožnik Halid Mehić sam nosi stroške z ustavno pritožbo zoper sodno odločbo iz 2. točke izreka tega sklepa.
Obrazložitev
A.
1. Delovno sodišče prve stopnje je primarni tožbeni zahtevek pritožnikov, s katerim so zahtevali dovolitev obnove postopka zoper sklepe tožene stranke (bivši delodajalec) z dne 30. 11. 2001 o njihovi razporeditvi k drugemu delodajalcu, razveljavitev teh sklepov, ugotovitev, da jim delovno razmerje ni prenehalo, vrnitev nazaj na delo ter priznanje vseh pravic iz tega naslova, zavrnilo. Presodilo je, da obnovitveni razlog po 10. točki 394. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. – v nadaljevanju ZPP) ni podan. Sodišče je zavrnilo tudi podrejeni zahtevek, s katerim so zahtevali, naj jim tožena stranka izplača razliko med polno odpravnino, ki bi jim šla kot trajno presežnim delavcem pri toženi stranki, in odpravnino, ki naj bi jo prejeli zaradi stečaja zadnjega delodajalca. Razsodilo je, da pritožnikom odpravnina ne gre, ker jim delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo kot trajnim presežnim delavcem, temveč zaradi razporeditve k drugemu delodajalcu. Pritožnikom je naložilo tudi plačilo sodnih stroškov. Višje delovno in socialno sodišče je pritožbi pritožnikov ugodilo le glede stroškov, v preostalem delu je njihovo pritožbo zavrnilo. Vrhovno sodišče je revizijo pritožnikov zoper odločitev o primarnem zahtevku ter podrejeni zahtevek pritožnika Halida Mehića zavrnilo. Revizijo pritožnikov Mehmeda Muratovića in Stojanke Ilić zoper odločitev o podrejenem zahtevku pa je zavrglo, ker vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe ne presega revizijskega minimuma.
2. Pritožniki z ustavno pritožbo izpodbijajo odločitev Vrhovnega sodišča. Zatrjujejo kršitev 14., 22., 23. in 25. člena Ustave. Ne strinjajo se z ugotovitvijo sodišča, da obnovitveni razlog po 10. točki 394. člena ZPP ni podan. Navajajo, da so se šele po pravnomočni razporeditvi seznanili s pogodbo o prevzemu na delo v drugo organizacijo, ki je bila sklenjena na podlagi 15. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Uradni list SFRJ, št. 60/89 in nasl. – v nadaljevanju ZTPDR) in 15. člena Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (Uradni list RS, št. 40/97in nasl. – SKPgd) in ki je bila podlaga njihovi razporeditvi. Tožena stranka pa naj bi se v sklepih o razporeditvah pritožnikov sklicevala samo na 19. člen ZTPDR. Pritožniki poudarjajo, da je bilo bistvo njihovega zahtevka za obnovo postopka prav v tem, da bi v primeru razporeditve po 15. členu ZTPDR in 15. členu SKPgd tožena stranka morala izvesti predpisani postopek, vključno s pridobitvijo predhodnega mnenja sindikata, kar v njihovem primeru ni bilo storjeno. Postopek in pogoji razporeditve po 19. členu ZTPDR pa niso bili predpisani. Vrhovemu sodišču zato očitajo, da se o razlikah in postopkovnih kršitvah ni izreklo ter da ni obrazložilo, zakaj uporaba tega dejstva (druga pravna podlaga) ne bi mogla pripeljati do ugodnejše odločitve. Prav tako se ne strinjajo s stališčem Vrhovnega sodišča, da naj bi šlo za hkratno uporabo obeh pravnih podlag.
3. Pritožnika Mehmed Muratović in Stojanka Ilić v zvezi z zavrženjem njune revizije zoper odločitev o zavrnitvi podrejenega zahtevka navajata, da bi moralo Vrhovno sodišče presoditi obstoj pogojev za dopuščeno revizijo v smislu 32. člena ZDSS-1, zlasti, ker gre po njunem mnenju za pomembno pravno vprašanje, o katerem Vrhovno sodišče še ni odločilo.
4. Pritožnik Halid Mehić pa v zvezi z zavrnitvijo svojega podrejenega zahtevka zatrjuje, da sta nižji sodišči po temelju napačno razlagali ta zahtevek. Poudarja, da ni zahteval izplačila odpravnine, temveč izplačilo odškodnine za nezakonito razporeditev. Škodo pa je opredelil v višini odpravnine. Sodišči prve in druge stopnje v zvezi s tem zahtevkom nista izvedli nobenega postopka in sta zahtevek zavrnili, ne da bi presojali posamezne elemente odškodninske odgovornosti. Vrhovno sodišče teh pomanjkljivosti tudi ni odpravilo.
5. Pritožniki priglašajo stroške ustavne pritožbe po Odvetniški tarifi in Ustavnemu sodišču predlagajo, naj jih naloži v plačilu toženi stranki iz delovnega spora.
B. – I.
6. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo Halida Mehića zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 206/2006 z dne 27. 9. 2007 v zvezi z odločitvijo o podrejenem zahtevku sprejel v obravnavo. O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine (1. točka izreka).
B. – II.
7. Nestrinjanje pritožnikov z odločitvijo Vrhovnega sodišča, da seznanitev pritožnikov s pogodbo o prevzemu 17. 2. 2003 ne predstavlja obnovitvenega razloga po 10. točki 394. člena ZPP, po vsebini pomeni zgolj ugovor napačne uporabe procesnega prava. V presojo pravilnosti uporaba prava pa se Ustavno sodišče ne spušča. V skladu s prvim odstavkom 50. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – ur. p. b. – v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče izpodbijano sodno odločbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. Predmet ustavnosodne presoje bi bila lahko morebitna očitna napačnost izpodbijane odločitve, kar bi utemeljevalo kršitev 22. člena Ustave. Vendar pa takšne kršitve izpodbijani sodbi ni mogoče očitati. Izpodbijana odločba je namreč razumno obrazložena. Zgolj dejstvo, da so pritožniki nezadovoljni z odločitvijo sodišča, pa ne izkazuje kršitve navedene ustavne pravice.
8. V zvezi z očitkom pritožnikov, da Vrhovno sodišče ni odgovorilo na dve bistveni revizijski navedbi, je treba pritožnikom pojasniti, da bi bil ta očitek lahko relevanten z vidika 22. in ne 25. člena Ustave, kot to zatrjujejo pritožniki. Pravico stranke, da se revizijsko sodišče opredeli do bistvenih navedb revizije, zagotavlja namreč ta določba Ustave. Ne glede na navedeno pa zatrjevana kršitev 22. člena Ustave ni podana. Omenjena določba namreč od sodišč ne zahteva, da odgovorijo prav na vse navedbe strank. Na očitno pravno nepomembne navedbe tako sodišču ni treba odgovarjati. Prav takšni pa sta omenjeni navedbi pritožnikov. Glede na to, da se je Vrhovno sodišče v celoti strinjalo z zaključki nižjih sodišč, da v primeru pritožnikov ne gre za novo dejstvo ali nov dokaz, ker so se s pogodbo o prevzemu seznanili 17. 2. 2003 in da zato zatrjevani obnovitveni razlog ni podan, mu ni bilo treba še posebej ugotavljati, ali bi morda kljub temu lahko prišlo do ugodnejše odločitve, če bi bil ta dokaz oziroma dejstvo uporabljen v prejšnjem postopku. Enako velja glede očitka, da se Vrhovno sodišče ni opredelilo do razlik v postopkih po 15. in 19. členu ZTPDR. Pritožniki zatrjujejo tudi kršitev 14. in 23. člena Ustave. Ker sta očitka neobrazložena, ju senat Ustavnega sodišča ni mogel obravnavati.
9. Senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo,  ker zatrjevane kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin niso podane (2. točka izreka tega sklepa).
10. Pritožnika Mehmed Muratović in Stojanka Ilić zgolj z nestrinjanjem o zavrženju njune revizije, vložene zoper odločitev o podrejenem zahtevku, ne moreta utemeljiti nobene od zatrjevanih kršitev človekovih pravic. Senat Ustavnega sodišča zato ustavne pritožbe v tem delu ni sprejel v obravnavo (3. točka izreka). Pritožnika izpodbijata tudi odločitev o zavrnitvi podrejenega zahtevka. Vendar ustavna pritožba zoper sodno odločbo sodišča druge stopnje ni dovoljena, ker je prepozna. V skladu s prvim odstavkom 52. člena ZUstS je ustavno pritožbo treba vložiti v 60 dneh od dneva vročitve izpodbijanega akta. Z vložitvijo nedovoljene revizije si pritožnika tega roka nista varovala. Ker je torej ustavna pritožba zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča prepozna, jo je senat Ustavnega sodišča zavrgel (4. točka izreka).
11. V postopku pred Ustavnim sodiščem nosi vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Senat Ustavnega sodišča je odločil, kot izhaja iz 5. točke izreka.
C.
12. Senat je ta sklep sprejel na podlagi drugega odstavka 55.b člena ZUstS, četrte alineje prvega odstavka 55.b člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07) v sestavi: predsednik senata mag. Miroslav Mozetič ter članici mag. Marta Klampfer in Jasna Pogačar. Sklep je sprejel soglasno.
mag. Miroslav Mozetič
Predsednik senata
Up-3917/07-19
1. 10. 2009
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Halida Mehića, Hrastnik, ki ga zastopa Odvetniška družba Gregorovič-Pungartnik, d. n. o., o. p., Šentjur, na seji 1. oktobra 2009
odločilo:
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 206/2006 z dne 27. 9. 2007 v zvezi z odločitvijo o podrejenem zahtevku se razveljavi in se zadeva v tem delu vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
2. Pritožnik sam nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Obrazložitev
A.
1. Delovno sodišče prve stopnje je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek pritožnika, s katerim je zahteval dovolitev obnove postopka zoper sklep tožene stranke (bivši delodajalec) z dne 30. 11. 2001 o njegovi razporeditvi k drugemu delodajalcu, razveljavitev tega sklepa, ugotovitev, da mu delovno razmerje ni prenehalo, vrnitev na delo ter priznanje vseh pravic iz tega naslova. Presodilo je, da obnovitveni razlog po 10. točki 394. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) ni podan. Sodišče je zavrnilo tudi podrejeni zahtevek pritožnika v znesku 1.155.239,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi in zahtevek za povrnitev stroškov postopka. Ugotovilo je, da pritožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo kot trajno presežnemu delavcu, temveč zaradi razporeditve k drugemu delodajalcu, zato mu odpravnina ne gre. Višje delovno in socialno sodišče je pritožbi ugodilo le glede stroškov, sicer je pritožbo zavrnilo. Vrhovno sodišče je njegovo revizijo zavrnilo.
2. Zoper odločitev Vrhovnega sodišča je pritožnik vložil ustavno pritožbo. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-3917/07 z dne 3. 6. 2008 sprejelo ustavno pritožbo v obravnavo le v delu, ki se nanaša na odločitev o podrejenem zahtevku.
3. Pritožnik zatrjuje kršitev 14., 22., 23. in 25. člena Ustave. Navaja, da je s podrejenim zahtevkom zahteval plačilo odškodnine, ker naj bi tožena stranka zavestno kršila predpise o varstvu invalidov pred prenehanjem delovnega razmerja, kar kaže na njeno protipravno ravnanje. Ob tem je zatrjeval, da je tožena stranka že ob sporni razporeditvi pritožnika vedela, da novi delodajalec, ki ga je ustanovila tožena stranka, nima pogojev za obstoj in uspešno poslovanje. Meni, da je šlo za programirano potezo, kako se znebiti invalidov, ki so uživali absolutno varstvo pred prenehanjem zaposlitve, z namenom, da jim ne bi bilo treba plačati odpravnine, ki bi jim šla v primeru prehoda v brezposelnost. Uveljavljal je povračilo škode v višini odpravnine. Zato naj bi bila  ugotovitev nižjih sodišč, da je uveljavljal odpravnino kot trajno preseženi delavec, napačna. Sodišči
naj v zvezi s podrejenim odškodninskim zahtevkom, s katerim je uveljavljal odškodnino, ne pa odpravnine, ne bi izvedli nobenega postopka. Zahtevek sta zavrnili, ne da bi presojali posamezne elemente odškodninske odgovornosti, ki jih je pritožnik izrecno uveljavljal, zlasti protipravnost ravnanja tožene stranke. Prav tako naj ne bi upoštevali prvega odstavka 154. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. – ZOR) o t. i. obrnjenem dokaznem bremenu. Teh pomanjkljivosti naj ne bi odpravilo niti Vrhovno sodišče. Pritožnik priglaša stroške ustavne pritožbe po odvetniški tarifi in Ustavnemu sodišču predlaga, naj njihovo plačilo naloži toženi stranki.
4. Vrhovno sodišče je bilo v skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – ur. p. b. – v nadaljevanju ZUstS) obveščeno o sprejemu ustavne pritožbe v obravnavo. V skladu z drugim odstavkom 56. člena ZUstS je bila ustavna pritožba poslana nasprotni udeleženki v delovnem sporu, ki je nanjo odgovorila. Predlagala je, naj Ustavno sodišče ustavno pritožbo kot neutemeljeno zavrne. Odgovor nasprotne udeleženke je Ustavno sodišče v skladu z 22. členom Ustave poslalo pritožniku, ki nanj ni odgovoril.
B.
5. Pritožnik očita Vrhovemu sodišču napačno razumevanje podrejenega tožbenega zahtevka. Zato se zastavlja vprašanje, ali je bilo pritožniku v skladu z 22. členom Ustave z izpodbijano sodbo odgovorjeno na vse njegove bistvene navedbe, pomembne za odločitev v konkretnem delovnem sporu. Po ustaljeni ustavnosodni presoji namreč 22. člen Ustave zagotavlja na eni strani pravico stranke, da se v kontradiktornem postopku izjavi glede okoliščin, pomembnih za odločitev, ter poda svoja pravna stališča, na drugi strani pa obveznost sodišča, da vse navedbe stranke vzame na znanje, da pretehta njihovo upoštevnost ter se do tistih navedb, ki so za odločitev bistvenega pomena, v obrazložitvi sodbe tudi opredeli.
6. V obravnavanem primeru je pritožnik v podrejenem tožbenem zahtevku od tožene stranke zahteval plačilo odškodnine, ker naj bi zlorabila njegove pravice kot delavca invalida, ki je užival posebno varstvo pred prenehanjem delovnega razmerja na podlagi 36.d člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. – v nadaljevanju ZDR/90), s tem, da ga je na podlagi sklepa o razporeditvi delavca v drugo organizacijo z dne 30. 11. 2001, ki temelji na pogodbi o prevzemu delavcev na delo v drugo organizacijo št. D/081-01 z dne 28. 11. 2001, razporedila k drugemu delodajalcu, kljub temu, da naj bi
tožena stranka že ob razporeditvi k drugemu delodajalcu vedela, da ta nima pogojev za obstoj in uspešno poslovanje.
Pritožnik je že v tožbi zatrjeval, da je bila razporeditev fingirana in da je šlo za zavestno izigravanje instituta prevzema na delo k drugemu delodajalcu in za obid predpisov o varovanju invalidov v primeru prenehanja potrebe po njihovem delu.
Šlo naj bi
za programirano potezo, kako se znebiti invalidov. V tem ravnanju tožene stranke je pritožnik videl protipravno ravnanje, zato je tudi zahteval plačilo
odškodnine. Kot merilo za višino odškodnine je uporabil odpravnino, ki bi mu šla kot trajno presežnemu delavcu pri toženi stranki. Sodišče prve stopnje je pritožnikov zahtevek obravnavalo zgolj kot denarni zahtevek iz naslova delovnega razmerja – odpravnino po 36.f členu ZDR/90, in ga zavrnilo z utemeljitvijo, da pritožniku delovno razmerje ni prenehalo kot trajnemu presežnemu delavcu pri toženi stranki, saj je bil na podlagi pravnomočnega sklepa (po predhodni pogodbi)
razporejen v drugo podjetje, kjer se je njegovo delovno razmerje neprekinjeno nadaljevalo. Pritožbeno navedbo, da sodišče prve stopnje ni "razumelo" temelja podrejenega zahtevka in da je z njim uveljavljal odškodnino, ki temelji na protipravnem ravnanju tožene stranke (zlorabi pravice), kot škodo pa je uveljavljal denarni znesek v višini odpravnine, je pritožbeno sodišče zavrnilo. V obrazložitvi je po povzetku 131. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 83/01 in nasl. – OZ) navedlo, da je pritožnik izrecno zahteval odpravnino, ki naj bi mu šla kot presežnemu delavcu. Odločilo je, da pritožnik ni upravičen do plačila odpravnine po 36.f členu ZDR/90, ker mu delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo kot trajno presežnemu delavcu in da zato plačilo odpravnine tudi ne more biti podlaga za odškodninski zahtevek zaradi domnevno sporne razporeditve k drugemu delodajalcu.
7. Vrhovno sodišče je sicer štelo, da je pritožnik s podrejenim zahtevkom uveljavljal odškodnino. Vendar je sklenilo, da iz navedb pritožnika izhaja, da je uveljavljal plačilo premoženjske škode, do katere naj bi bil upravičen kot trajno presežni delavec pri toženi stranki.
Zato ker pritožnik ni bil nikoli določen za trajno presežnega delavca in mu zato odpravnina iz tega naslova ni pripadala, ker razporejeni oziroma prevzeti delavci k drugemu delodajalcu niso bili upravičeni do odpravnine, je odločilo, da ni bilo podlage za ugoditev podrejenemu zahtevku. S tem je Vrhovno sodišče zgolj pritrdilo ugotovitvi nižjih sodišč, da je bil pritožnik zakonito razporejen k drugemu delodajalcu in mu zato odpravnina kot trajno presežnemu delavcu ne pripada. Prezrlo pa je pritožnikove navedbe, da je bil kot delavec invalid absolutno zaščiten pred prenehanjem delovnega razmerja na podlagi 36.d člena ZDR/90 in da je tožena stranka to pravico izigrala, s tem da ga je razporedila k poslovno nesolidnemu delodajalcu, zgolj z namenom, da ga lahko odpusti, posledično pa tudi, da
se izogne plačilu odpravnine. Takšno ravnanje tožene stranke naj bi bilo po mnenju pritožnika protipravno.
Glede na to, da je pritožnik ves čas postopka po vsebini zatrjeval zlorabo pravice in da je na tem utemeljeval podrejeni zahtevek za plačilo odškodnine, odpravnina pa je bila le merilo za določitev višine materialnega prikrajšanja, so te pritožnikove navedbe bistvene za odločitev o utemeljenosti podrejenega zahtevka. Ker se Vrhovno sodišče do teh navedb ni opredelilo, je  pritožnika prikrajšalo za obrazloženo sodno odločbo in s tem kršilo njegovo pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
8. Zaradi ugotovljenih kršitev 22. člena Ustave je Ustavno sodišče izpodbijano sodbo v zvezi z odločitvijo o podrejenem zahtevku razveljavilo in zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču v novo odločanje. Ker je izpodbijano sodbo razveljavilo že zaradi kršitve pravice iz 22. člena Ustave, obstoja drugih zatrjevanih kršitev ni preizkušalo. V ponovljenem postopku bo moralo Vrhovno sodišče odločiti ob upoštevanju razlogov oziroma stališč, ki so narekovali sprejem te odločbe.
9. V skladu s prvim odstavkom 34. člena ZUstS v postopku pred Ustavnim sodiščem nosi vsak udeleženec svoje stroške postopka, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Navedena določba se po prvem odstavku 49. členu ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Ker v obravnavani zadevi ni utemeljenih razlogov za drugačno odločitev, je Ustavno sodišče glede stroškov odločilo, kot izhaja iz 2. točke izreka te odločbe.
C.
10. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS v sestavi: podpredsednik dr. Ciril Ribičič ter sodnice in sodniki dr. Mitja Deisinger, mag. Marta Klampfer, mag. Marija Krisper Kramberger, mag. Miroslav Mozetič, dr. Ernest Petrič, Jasna Pogačar in Jan Zobec. Odločbo je sprejelo soglasno.
dr. Ciril Ribičič
Podpredsednik