U-I-83/11, Up-938/10
Natisni
Opravilna št.:
U-I-83/11, Up-938/10
Datum odločitve:
8. 11. 2012
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 95/2012
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2012:U.I.83.11
Akt:
Sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Ip 177/2010 z dne 4. 5. 2010 in sklep Okrajnega sodišča v Postojni št. In 18/2009 z dne 27. 11. 2009

Zakon o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo in 45/08) (ZPP)
Izrek:
Sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Ip 177/2010 z dne 4. 5. 2010 in sklep Okrajnega sodišča v Postojni št. In 18/2009 z dne 27. 11. 2009 se v delu, v katerem se nanašata na zavrženje ugovora zoper sklep o izvršbi, razveljavita in zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Postojni v novo odločanje. 

V preostalem delu se ustavna pritožba zavrne. 

Postopek za oceno ustavnosti Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo in 45/08) se ustavi.
Evidenčni stavek:
V izvršilnem postopku je kontradiktornost praviloma vzpostavljena šele po izdaji sklepa o izvršbi, to je v postopku z ugovorom. Zato je zavrženje ugovora zoper sklep o izvršbi, ki ga je v imenu dolžnika vložila oseba, ki ne more biti pooblaščenec, treba razumeti kot sankcijo za dolžnika zaradi neizpolnjevanja procesne predpostavke zastopanja po pravilnem pooblaščencu in kot poseg v njegovo pravico iz 22. člena Ustave. Zavrženje ugovora pomeni, da postane sklep o izvršbi pravnomočen, ne da bi se sodišče prve stopnje vsebinsko opredelilo do dolžnikovih navedb in trditev, usmerjenih v preprečitev ali utesnitev izvršbe. V položaju, ko bi ravnanje po najbolj očitni ali celo ustaljeni razlagi zakona lahko ogrozilo človekove pravice stranke ali drugega udeleženca v postopku, mora sodišče naprej z vseh plati preveriti, ali je zakon vendarle mogoče razlagati ustavnoskladno. Sodišči sta spregledali možnost, da zavarujeta pravico pritožnika do izjave z analogno uporabo pravil o pozivanju stranke na odpravo pomanjkljivosti glede pooblaščenca oziroma pooblastila po prvem odstavku 88. ali po drugem odstavku 98. člena Zakona o pravdnem postopku. Za zakonsko analogijo je namreč značilno, da se zakonsko urejeni in zakonsko neurejeni primer ujemata v bistvenih lastnostih. V obravnavanem primeru sta navedeni zakonski normi v bistvenem uporabni za obravnavani primer, ker gre tudi pri njem za to, da je stranka storila napako v zvezi s pravilnim zastopanjem v civilnem sodnem postopku, pravica do izjave iz 22. člena Ustave pa zahteva, da ji sodišče omogoči sanacijo te napake. Ker sta sodišči opustili opisano možnost zavarovanja pritožnikove pravice iz 22. člena Ustave, sta vanjo nedopustno posegli. Odločanje Ustavnega sodišča o ustavnosti zakona na podlagi drugega odstavka 59. člena Zakona o Ustavnem sodišču ni več mogoče, če Ustavno sodišče ugotovi, da ni potrebno za rešitev ustavne pritožbe.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
3.22 - Splošna načela - Prepoved arbitrarnosti.
1.5.4.5 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste - Zadržanje.
1.5.51.1.4 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Ustavitev postopka.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 15.1, 22, 23, 25, 125, 156, Ustava [URS] 
Člen 59.1, 59.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov, ustavna pritožba
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Matjaž Grlj, Muta
Datum vloge:
21. 4. 2011
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, zavrnitev, ustavitev
Dokument:
US29934
Dokument v PDF obliki:
Up-938-10.pdf
145 KB
Prenesite datoteko
U-I-83-11, Up-938-10 LM Jadek Pensa.pdf
147 KB
Prenesite datoteko
U-I-83-11, Up-938-10 LM Zobec.pdf
162 KB
Prenesite datoteko
U-I-83-11, Up-938-10 - odločba.pdf
225 KB
Prenesite datoteko
Up-938/10-6
5. 10. 2010
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe, ki jo je vložil Matjaž Grlj, Muta, ki ga zastopa Odvetniška družba Brulc in Gaberščik, o. p., d. o. o., Ljubljana, na seji 5. oktobra 2010
sklenil:
1. Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Ip 177/2010 z dne 4. 5. 2010 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Postojni št. In 18/2009 z dne 27. 11. 2009 se sprejme v obravnavo.
2. Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Ip 177/2010 z dne 4. 5. 2010 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Postojni št. In 18/2009 z dne 25. 1. 2010 se ne sprejme.
3. Do končne odločitve Ustavnega sodišča v izvršilnem postopku št. In 18/2009, ki teče pred Okrajnim sodiščem v Postojni, ni dovoljeno opravljati tistih izvršilnih dejanj v postopku izvršbe na nepremičnine pritožnika, ki se ne smejo opraviti pred pravnomočnostjo sklepa o izvršbi.
Obrazložitev
A.
1. Okrajno sodišče je zavrglo ugovor in predlog za odlog izvršbe pritožnika (v izvršbi zastavitelja), ki ju je v imenu pritožnika kot pooblaščenka vložila družba z omejeno odgovornostjo, ter zavrnilo njegov poznejši predlog za vrnitev v prejšnje stanje. Odločitev o zavrženju ugovora zoper sklep o izvršbi in predloga za odlog je oprlo na prvi odstavek 87. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo in 45/08 – v nadaljevanju ZPP), ki določa, da je v postopku pred okrajnim sodiščem lahko pooblaščenec vsak, kdor je popolnoma poslovno sposoben. Iz te določbe (in iz četrtega odstavka 87. člena ZPP, ki izjemoma omogoča zastopanje pred sodiščem odvetniški družbi) naj bi izhajalo, da pravna oseba ne more biti pooblaščenec, ker ne more samostojno izražati pravnoposlovne volje. Okrajno sodišče je ocenilo, da gre za pomanjkljivost, ki se je ne da odpraviti, saj pravna oseba ne more pridobiti sposobnosti za zastopanje, zato ugovora in predloga za odlog ni vračalo v popravo. Predlog za vrnitev v prejšnje stanje je zavrnilo, ker naj pritožnik ne bi izgubil nobene procesne pravice in ker naj bi bil pravni pouk v sklepu o izvršbi zakonit ter skladen z ustaljeno sodno prakso. Višje sodišče je zavrnilo pritožnikovi pritožbi zoper oba prvostopenjska sklepa. Soglašalo je z Okrajnim sodiščem, da pravna oseba, razen odvetniške družbe, ne more biti pooblaščenec stranke v pravdi in se pri tem sklicevalo na sodno prakso. Poudarilo je, da možnost odprave pomanjkljivosti po 98. členu ZPP velja le za položaje neizkazanega pooblastila, ne pa za primere, ko je v osebi pooblaščenca zadržek, zaradi katerega izdaja veljavnega pooblastila ni mogoča. Glede zavrnitve predloga za vrnitev v prejšnje stanje je Višje sodišče štelo, da neukost pritožnika glede pooblastila za zastopanje ne more biti opravičljiv razlog v smislu prvega odstavka 116. člena ZPP.
2. Pritožnik uveljavlja kršitev 22. člena, prvega odstavka 23. člena in 25. člena Ustave. Opozarja, da sodišče prve stopnje ni navedlo prepričljivih razlogov za zavrženje, niti ni navedlo ustrezne zakonske podlage zanj. Določba 273. člena ZPP naj za dolžnika in zastavitelja v izvršbi ne bi bila uporabna, prav tako pa naj pritožnikovega pravočasnega, popolnega in dovoljenega ugovora ne bi bilo mogoče zavreči na podlagi 343. člena ZPP. Pritožnik meni, da ZPP okrajnim sodiščem sploh ne dopušča, da bi po uradni dolžnosti pazila na napake pri zastopanju. Navaja, da se "pravna praksa" ni poenotila glede razlage prvega odstavka 87. člena ZPP v smislu, da pravna oseba ne more nastopati kot pooblaščenec. Po mnenju pritožnika, ki se sklicuje na prakso Ustavnega sodišča, rednih sodišč in Upravnega sodišča, bi ga sodišče moralo pozvati naj v sodno določenem roku odpravi pomanjkljivost glede zastopanja. V pravnem pouku sklepa o izvršbi naj ne bi bil poučen o omejitvah pri zastopanju strank pred Okrajnim sodiščem. Pritožnik ocenjuje, da splošno načelo sorazmernosti zakonodajalcu in sodiščem prepoveduje sprejeti predpis ali konkretno odločitev, da se sicer dopustno pravno sredstvo, vloženo po pooblaščencu, ki ne more zastopati stranke, takoj zavrže. S tem naj bi se na skrajen način posegalo v pravico do sodnega varstva in nesorazmerno omejevalo dostop do sodišča. Pritožnik predlaga zadržanje izvršitve pravnomočnega sklepa o zavrženju ugovora zoper sklep o izvršbi zaradi nevarnosti, da dobroverni kupec njegovih nepremičnin v izvršilnem postopku dokončno pridobi lastninsko pravico.
B.
3. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo zoper pravnomočni sklep o zavrženju ugovora in predloga za odlog izvršbe sprejel v obravnavo (1. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
4. Senat ustavne pritožbe v delu, ki se nanaša na pravnomočno zavrnitev predloga za vrnitev v prejšnje stanje, ni sprejel v obravnavo, ker zatrjevane kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin niso podane (2. točka izreka).
5. Če je ustavna pritožba sprejeta v obravnavo, lahko po 58. členu Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZUstS) senat ali Ustavno sodišče na nejavni seji zadrži izvršitev posamičnega akta, ki se z ustavno pritožbo izpodbija, če bi z izvršitvijo lahko nastale težko popravljive škodljive posledice. V obravnavani zadevi je z zavrženjem ugovora sklep o izvršbi postal pravnomočen. Glede na to bi lahko po izteku časa za katerega je bila izvršba odložena (11. 10. 2010) prišlo do prodaje pritožnikovih nepremičnin, na podlagi katere bi kupec ohranil lastninsko pravico kljub morebitnemu kasnejšemu uspehu pritožnika v postopku z ustavno pritožbo in morebitni kasnejši razveljavitvi sklepa o izvršbi (drugi odstavek 181. člena in 193. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju, Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo in nasl. – ZIZ). Z izvršitvijo (učinkovanjem) izpodbijanega sklepa Višjega sodišča bi torej lahko pritožniku nastale nepopravljive posledice. V tem primeru morebitna ugoditev ustavni pritožbi ne bi izboljšala pritožnikovega pravnega položaja. Zato je senat Ustavnega sodišča sklenil, da do končne odločitve o ustavni pritožbi v izvršilnem postopku št. In 18/2009, ki teče pred Okrajnim sodiščem v Postojni, ni dovoljeno opravljati izvršilnih dejanj v postopku izvršbe na nepremičnine pritožnika, za katera je pogoj pravnomočnost sklepa o izvršbi, zlasti prodaje pritožnikovih nepremičnin (3. točka izreka).
C.
6. Senat je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena in 58. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07 in 54/10) v sestavi: predsednik senata Jan Zobec ter člana dr. Etelka Korpič – Horvat in Jože Tratnik. Sklep je sprejel soglasno.
Jan Zobec
Predsednik senata
U-I-83/11-17
Up-938/10-30
8. 11. 2012
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku ocene ustavnosti zakona, začetem s sklepom Ustavnega sodišča, in v postopku odločanja o ustavni pritožbi Matjaža Grlja, Muta, ki ga zastopa Odvetniška družba Brulc, Gaberščik in Kikelj, o. p., d. o. o., Ljubljana, na seji 8. novembra 2012
odločilo:
1. Sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Ip 177/2010 z dne 4. 5. 2010 in sklep Okrajnega sodišča v Postojni št. In 18/2009 z dne 27. 11. 2009 se v delu, v katerem se nanašata na zavrženje ugovora zoper sklep o izvršbi, razveljavita in zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Postojni v novo odločanje.
2. V preostalem delu se ustavna pritožba zavrne.
3. Postopek za oceno ustavnosti Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo in 45/08) se ustavi.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Okrajno sodišče je zavrglo ugovor in predlog za odlog izvršbe pritožnika (v izvršbi zastavitelja nepremičnine), ki ju je v imenu pritožnika kot pooblaščenka vložila družba z omejeno odgovornostjo, ter zavrnilo njegov poznejši predlog za vrnitev v prejšnje stanje. Sodišče je 87. člen Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) razložilo tako, da iz njega izhaja, da je pooblaščenec pred okrajnim sodiščem lahko le fizična oseba, poleg nje pa kvečjemu še odvetniška družba. Ker je pritožnikov ugovor in predlog za odlog podpisala oseba, ki ne more nastopati kot pooblaščenec v izvršilnem postopku, in ker naj te pomanjkljivosti ne bi bilo moč odpraviti, ju Okrajno sodišče ni vračalo v popravo, ampak ju je zavrglo. Predlog za vrnitev v prejšnje stanje je zavrnilo, ker naj pritožnik zaradi zamude ne bi izgubil nobene procesne pravice in ker naj bi bil pravni pouk v sklepu o izvršbi zakonit ter skladen z ustaljeno sodno prakso. Višje sodišče je zavrnilo pritožnikovi pritožbi zoper oba prvostopenjska sklepa. Soglašalo je z Okrajnim sodiščem, da pravna oseba, razen odvetniške družbe, ne more biti pooblaščenec stranke v pravdi, in se pri tem sklicevalo na sodno prakso. Poudarilo je, da možnost odprave pomanjkljivosti po 98. členu ZPP velja le za primere, ko pooblastilo ni izkazano, ne pa za primere, ko je v osebi pooblaščenca zadržek, zaradi katerega izdaja veljavnega pooblastila ni mogoča. Glede zavrnitve predloga za vrnitev v prejšnje stanje je Višje sodišče štelo, da neukost pritožnika glede pooblastila za zastopanje ne more biti opravičljiv razlog v smislu prvega odstavka 116. člena ZPP.
2. V ustavni pritožbi pritožnik uveljavlja kršitve 22. člena, prvega odstavka 23. člena in 25. člena Ustave. Opozarja, da sodišče prve stopnje ni navedlo prepričljivih razlogov za zavrženje niti ni navedlo ustrezne zakonske podlage zanj. Določba 273. člena ZPP naj za dolžnika in zastavitelja v izvršbi ne bi bila uporabna, prav tako pa naj pritožnikovega pravočasnega, popolnega in dovoljenega ugovora ne bi bilo mogoče zavreči na podlagi 343. člena ZPP. Pritožnik meni, da ZPP okrajnim sodiščem sploh ne dopušča, da bi po uradni dolžnosti pazila na napake pri zastopanju. Sodna praksa naj ne bi bila enotna glede razlage prvega odstavka 87. člena ZPP v smislu, da pravna oseba ne more nastopati kot pooblaščenec. Po mnenju pritožnika, ki se sklicuje na prakso Ustavnega sodišča, rednih sodišč in Upravnega sodišča, bi ga sodišče moralo pozvati, naj v sodno določenem roku odpravi pomanjkljivost glede zastopanja. V pravnem pouku sklepa o izvršbi naj ne bi bil poučen o omejitvah pri zastopanju strank pred Okrajnim sodiščem. Pritožnik ocenjuje, da splošno načelo sorazmernosti zakonodajalcu in sodiščem prepoveduje sprejeti predpis ali konkretno odločitev, da se sicer dopustno pravno sredstvo, vloženo po pooblaščencu, ki ne more zastopati stranke, takoj zavrže. S tem naj bi se na skrajen način posegalo v pravico do sodnega varstva in nesorazmerno omejevalo dostop do sodišča.
3. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-938/10 z dne 5. 10. 2010 ustavno pritožbo zoper odločitev sodišč o zavrženju ugovora in predloga za odlog izvršbe sprejelo v obravnavo, ni pa sprejelo ustavne pritožbe v delu, ki se nanaša na pravnomočno zavrnitev predloga za vrnitev v prejšnje stanje. Ustavno sodišče je tudi ugodilo predlogu za začasno zadržanje izpodbijanega sklepa. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče o sprejemu ustavne pritožbe obvestilo Višje sodišče v Kopru. Na podlagi drugega odstavka 56. člena ZUstS je bila ustavna pritožba poslana nasprotni stranki iz izvršbe, ki nanjo ni odgovorila.
4. V postopku odločanja o ustavni pritožbi, ki je bila sprejeta v obravnavo, je Ustavno sodišče s sklepom št. Up-938/10, U-I-83/11 z dne 21. 4. 2011 na podlagi drugega odstavka 59. člena ZUstS začelo postopek za oceno ustavnosti ZPP. Ugotovilo je, da je pred odločanjem o ustavni pritožbi treba opraviti oceno ustavnosti ZPP v zvezi z vprašanjem obstoja morebitne protiustavne pravne praznine, ker ZPP ne vsebuje posebne ureditve, ki bi zagotavljala meritorno obravnavo ugovora zoper sklep o izvršbi, z vnaprejšnjim opozorilom ali naknadnim pozivom k odpravi napak, za primere vložitve ugovora po osebi, ki v postopkih pred okrajnim sodiščem ne more biti pooblaščenec.
5. Sklep o začetku postopka za oceno ustavnosti ZPP je Ustavno sodišče poslalo v odgovor Državnemu zboru Republike Slovenije, ki na poziv ni odgovoril. Svoje mnenje je podala Vlada Republike Slovenije. Po njenem mnenju prvi odstavek 89. člena ZPP tudi v izvršbi zavezuje okrajno sodišče, da v pravnem pouku sklepa o izvršbi dolžnika pouči o ugovoru. Vlada poudarja, da ZPP ni v neskladju z Ustavo, ker tudi v postopku z ugovorom napačen ali pomanjkljiv pravni pouk ne sme škoditi stranki. Sodišča naj bi zato morala ustavnoskladno uporabljati ZPP in tudi pri tej vrsti postopka v pravnih poukih ustrezno opozarjati na omejitve glede pooblaščencev. Pritožniku je bilo mnenje Vlade vročeno in je nanj odgovoril. Meni, da Vlada posredno priznava, da so mu bile v konkretnem postopku kršene človekove pravice, ker je bil njegov ugovor zoper sklep o izvršbi zavržen brez pravnega pouka o omejitvah glede pooblaščenca. Navaja, da bo moralo Ustavno sodišče presoditi, ali zakonodajalec legitimno omejuje zastopanje strank pred okrajnimi sodišči po gospodarskih družbah. ZPP naj pravic strank glede obveščenosti o posledicah kršitve pravil o zastopanju ne bi varoval enakovredno, ko gre za okrajna sodišča in ko gre za ostala sodišča. Takšno neenakomerno varstvo naj ne bi bilo utemeljeno z objektivnimi razlogi, še posebej glede na to, da je stranka v pravnem pouku sklepa o izvršbi poučena o drugih razlogih zavrženja njenega ugovora ali pritožbe. Pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče "ali ugotovi neustavnost določb ZPP v zahtevanem okviru ali pa določi način izvrševanja ZPP v okviru sodne prakse, ki bo varoval ustavne pravice stranke v postopku pred okrajnimi sodišči, kar zadeva pooblaščence, če so ti pravne osebe oziroma gospodarske družbe".
B. – I.
Odločitev o ustavni pritožbi
6. Pritožnik vlaga ustavno pritožbo zoper sklep Višjega sodišča, s katerim je slednje potrdilo sklep sodišča prve stopnje o zavrženju njegovega ugovora in predloga za odlog izvršbe. Izpodbijanima sklepoma med drugim očita kršitev 22. člena Ustave, ker ga sodišče ni pozvalo, naj v sodno določenem roku odpravi pomanjkljivost glede zastopanja, oziroma ga v pravnem pouku sklepa o izvršbi ni poučilo o omejitvah pri zastopanju strank pred Okrajnim sodiščem.
7. Sodišči prve in druge stopnje sta izpodbijani odločitvi oprli na stališče, da v primeru, ko je v osebi, ki jo je stranka pooblastila za zastopanje, zadržek, zaradi katerega v civilnem postopku ne more biti pooblaščenec, ni mogoče določiti roka za odpravo take pomanjkljivosti, saj je niti ni mogoče odpraviti. Zato je bil pritožnikov ugovor, vložen po pooblaščencu, ki je bil gospodarska družba (ne pa obenem tudi odvetniška družba), zavržen takoj, brez poziva in roka za odpravo nepravilnosti. Sklep o izvršbi tudi ni vseboval pravnega pouka o posledicah vložitve ugovora po pooblaščencu, ki ne izpolnjuje pogojev iz prvega in četrtega odstavka 87. člena ZPP.
8. Teorija in sodna praksa razlagata 87. člen ZPP tako, da je v pravdnem postopku pred okrajnim sodiščem pooblaščenec stranke lahko le popolnoma poslovno sposobna fizična oseba ali odvetniška družba.[1] Ta določba se uporablja tudi pri odločanju okrajnih sodišč o ugovorih dolžnikov zoper sklep o izvršbi. Zakon o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, 93/07, 28/09, 51/10 in 26/11 – v nadaljevanju ZIZ) namreč ne vsebuje posebnih določb o pooblaščencih, tako da se na podlagi 15. in 239. člena ZIZ glede tega vprašanja v postopkih izvršbe in zavarovanja smiselno uporabljajo določbe ZPP. Dolžnik[2] lahko sklep o izvršbi izpodbija z ugovorom (drugi odstavek 9. člena ZIZ), ki je remonstrativno pravno sredstvo.[3] O ugovoru torej odloča okrajno sodišče.
9. Iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave izhaja zahteva po kontradiktornem postopku, na podlagi katere mora biti vsaki stranki zagotovljena možnost sodelovanja v postopku in obrambe pred vsemi procesnimi dejanji, ki bi lahko vplivala na njene pravice ali na njen pravni položaj.[4] To velja tudi za dolžnika v izvršbi. Ker se upnikov predlog za izvršbo dolžniku praviloma ne vroči pred izdajo sklepa o izvršbi, je v izvršilnem postopku kontradiktornost na prvi stopnji praviloma vzpostavljena šele po izdaji sklepa o izvršbi – v postopku z ugovorom. Pritožnik ne soglaša s stališčem sodišč, da okrajna sodišča dolžnikov, ki ugovarjajo po osebi, ki po ZPP ne more biti pooblaščenec, niso zavezana pozivati k odpravi napake in jim za to določiti poseben rok.
10. Če sodišče ugovor zoper sklep o izvršbi, ki ga je v imenu dolžnika vložila oseba, ki ne more biti pooblaščenec, zavrže, ima tako ravnanje učinke sankcije za dolžnika zaradi neizpolnjevanja procesne predpostavke zastopanja po pravilnem pooblaščencu. Zavrženje ugovora namreč pomeni, da postane sklep o izvršbi pravnomočen, ne da bi se sodišče prve stopnje vsebinsko opredelilo do dolžnikovih navedb in trditev, usmerjenih v preprečitev ali utesnitev izvršbe. Zaradi neizpolnitve formalnih pogojev iz prvega in četrtega odstavka 87. člena ZPP se v takih primerih ne upošteva sicer pravilna in pravočasna procesna aktivnost, ki jo je v imenu dolžnika opravila oseba, ki jo je dolžnik (sicer neveljavno) pooblastil za zastopanje.
11. Vprašanje, na katero mora odgovoriti Ustavno sodišče, je, ali je 22. člen Ustave sodiščema v pritožnikovi zadevi dopuščal tako ravnati, ne da bi pritožniku dali naknaden rok za odpravo napake, ki jo je storil s tem, da je za zastopanje v izvršbi pooblastil osebo, ki po zakonu ne more biti pooblaščenec.
12. Upoštevati je treba, da je postopek z ugovorom del sojenja na prvi stopnji in da pomeni za dolžnika ugovor praviloma prvo priložnost, da se sploh izreče o zahtevku za izvršbo ter tako uresniči svojo pravico iz 22. člena Ustave. Pritožnik se ima v ugovoru možnost praviloma prvič opredeliti do vseh pravno pomembnih dejanskih in pravnih vidikov zadeve. Ustavno sodišče ostre sankcije za formalne napake na prvi stopnji sojenja obravnava drugače in bolj strogo kakor sankcije za podobne napake na višjih stopnjah sojenja.[5] Zlasti ko gre za zavrženje pravnega sredstva, je pomembno, ali je bila stranka pred tem že deležna sojenja na eni ali celo na dveh stopnjah.[6] Z odločbo št. U-I-74/12 z dne 13. 9. 2012 (Uradni list RS, št. 75/12) je Ustavno sodišče razveljavilo del petega odstavka 98. člena ZPP, ki je sodiščem nalagal, naj takoj zavržejo tožbo, ki ji odvetnik ni priložil pooblastila, ker je določba posegala v pravico do sodnega varstva na način, ki ni bil niti nujen niti sorazmeren.
13. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-25/95 z dne 27. 11. 1997 (Uradni list RS, št. 5/98, in OdlUS VI, 158) zapisalo, da so človekove pravice kot izhodiščni in osrednji del ustavne ureditve, ki opravičujejo opredelitev Slovenije kot demokratične in pravne države, tako ključnega pomena, da Ustava, poleg tega da jih izčrpno navaja, zagotavlja tudi njihovo neposredno uresničevanje. Določbe o pravicah niso samo zavezujoči napotki zakonodajalcu, temveč neposredno uporabljiva jamstva za vsakega posameznika. Zapoved sodiščem, da človekove pravice neposredno uporabljajo pri odločanju, izhaja tudi iz 125. člena Ustave, ki določa, da so sodniki vezani na Ustavo in zakon, ter iz prvega odstavka 15. člena Ustave, ki določa, da se človekove pravice in temeljne svoboščine uresničujejo neposredno na podlagi Ustave. Če sodnik meni, da je zakonska določba, ki jo mora uporabiti v konkretnem primeru, protiustavna, mora prekiniti postopek in začeti postopek pred Ustavnim sodiščem (156. člen Ustave), sicer pa mora (znotraj v pravni stroki uveljavljenih metod razlage) najti ustavnoskladno razlago zakonske norme. Nobene zakonske določbe namreč ne sme uporabljati ali razlagati tako, da bi s tem kršil ustavne pravice strank v postopku.[7]
14. V konkretnem primeru sta sodišči zavrnili možnost, da bi pritožniku omogočili odpravo pomanjkljivosti v zvezi s pooblaščencem v sodno določenem roku. Tako sta ravnali, ker naj bi pri nesposobnosti pravne osebe biti pooblaščenec v izvršbi šlo za pomanjkljivost, ki je ni mogoče odpraviti (Okrajno sodišče navaja, da pravna oseba ne more pridobiti sposobnosti za zastopanje).
15. Res je sicer, da ZPP oziroma ZIZ za primere, kot je pritožnikov, ne določata izrecno, da bi okrajno sodišče v izvršbi moralo dolžnika po vložitvi ugovora pozivati k odpravi napake in mu za to določiti poseben rok, skupaj z opozorilom na posledice opustitve ravnanja po pozivu, ali da bi moralo dolžnika vnaprej, v pravnem pouku sklepa o izvršbi, opozoriti na posledice vložitve ugovora po "nepravilnem" pooblaščencu. Tako 80. člen ZPP med drugim določa, da mora sodišče med postopkom ves čas po uradni dolžnosti paziti, ali stranko zastopa pooblaščenec, določen v tretjem odstavku 86. člena ZPP oziroma v tretjem odstavku 87. člena ZPP (torej odvetnik v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi oziroma odvetnik ali druga oseba s pravniškim državnim izpitom v katerem koli postopku pred okrožnim, višjim ali Vrhovnim sodiščem). Zgolj okrožno sodišče mora po 88. in 90. členu ZPP opozarjati tožnika oziroma toženca, ki bosta pravdna dejanja opravljala po pooblaščencu, na to, katere pogoje mora izpolnjevati ta pooblaščenec. Okrajno sodišče po 89. členu ZPP v pravnem pouku svoje sodne odločbe opozarja stranki glede omejitev za pooblaščenca, ki ju bo (eventualno) zastopal v pritožbenem postopku le, kolikor o pritožbi odloča (hipotetično) okrožno, višje ali Vrhovno sodišče (kar je vidno iz odkazila na tretji odstavek 87. člena ZPP) – ta določba pa ne govori izrecno o ugovorih zoper sklepe okrajnega sodišča, o katerih odloča prav to sodišče. Okrajna sodišča sicer brez vsakega dvoma vežeta 98. in 108. člen ZPP, ki pa se izrecno nanašata le na dolžnost sodišča, da s sklepom omogoči stranki popravo napake, ki je v tem, da je v strankinem imenu opravljala pravdna dejanja oseba, ki ni predložila pooblastila, ali v tem, da je vloga nerazumljiva, nepopolna oziroma ni vloženo zadostno število izvodov vloge ali prilog. ZPP nadalje za sklepe določa obvezen pravni pouk o pritožbi, ki med drugim vsebuje opozorilo iz petega odstavka 98. člena ZPP, torej glede zavrženja pritožbe, ki jo vloži odvetnik, ki ni predložil pooblastila.[8] Poleg tega je mogoče na podlagi 15. člena ZIZ v zvezi s šestim odstavkom 324. člena in 332. členom ZPP sprejeti stališče, da je treba obvezne sestavine "pravnega pouka o pritožbi" iz ZPP smiselno razumeti tudi kot obvezne sestavine pravnega pouka o ugovoru zoper sklep o izvršbi.[9] V pravnem redu ni izrecne, dobesedne zahteve, naj okrajno sodišče dolžnika, ki je/bo vložil ugovor zoper sklep o izvršbi, vnaprej opozori ali naknadno pozove, zato da bi se preprečila ali odpravila napačna pooblastitev osebe, ki v postopku pred okrajnim sodiščem ne more biti pooblaščenec. Vendar pa to okrajnega sodišča še ne upravičuje, da v zadevi, kot je obravnavana, zavrže ugovor, ne da bi pritožnika prej pozvalo k odpravi napake. ZPP namreč v vseh primerih, ko napaka povzroči tako hudo sankcijo, kot je zavrženje vloge brez vsakršnega bodisi vnaprejšnjega bodisi naknadnega opozorila, to izrecno ureja.
16. V pravnem redu obstajajo poleg jezikovne tudi druge metode razlage. Kot je Ustavno sodišče opozorilo v 13. točki obrazložitve te odločbe, morajo sodišča z ustavnoskladno razlago predpisov zagotoviti spoštovanje človekovih pravic strank v sodnih postopkih. Kot pojasnjuje teorija, ima redno sodišče manevrski prostor izbire, če je več razlag zakona in so vse v mejah Ustave. Če pa je glede na konkretno zadevo, ki je predmet odločanja, samo ena razlaga zakona ustavna, je treba izbrati to razlago.[10] V obravnavani zadevi sta sodišči svoj manevrski prostor prekoračili. Izbrali sta namreč razlago ZPP, ki ni v skladu z 22. členom Ustave. Kot je Ustavno sodišče pojasnilo v prejšnji točki obrazložitve te odločbe, ZPP in ZIZ za primere, kot je pritožnikov, ne zahtevata izrecno, naj bi okrajno sodišče z opozorilom dalo dolžniku možnost, da odpravi napako, ki jo je storil, ko je vložil ugovor po osebi, ki ne more biti pooblaščenec. Ključno stališče sodišč v obravnavanem primeru je, da "gre za pomanjkljivost take narave, da se ta ne da odpraviti, saj pravna oseba ne more pridobiti sposobnosti za zastopanje" (kot je dobesedno pojasnilo Okrajno sodišče). To stališče pa samo po sebi ni očitno: izhaja iz predpostavke, da je "odprava pomanjkljivosti" mogoča denimo tedaj, ko oseba, ki je po zakonu sicer lahko pooblaščenec, enostavno pozabi ugovoru priložiti pravilno pooblastilo stranke, ki ga ima v posesti (in zdaj po opozorilu naknadno dostavi sodišču to pooblastilo), ni pa mogoča tedaj, ko je stranka pooblastila družbo z omejeno odgovornostjo. Na prvi pogled je po običajnem razumevanju besedne zveze "odprava pomanjkljivosti" tudi takšno napako mogoče odpraviti – sodišče opozori stranko, in ta izjavi, da se bo zastopala sama in da odobrava besedilo že vloženega ugovora, ali pa pooblasti pooblaščenca v skladu s prvim in četrtim odstavkom 87. člena ZPP, ki prav tako ustrezno zaščiti strankine interese. Ker v zakonodaji ni izrecnega temelja za takšno ravnanje Okrajnega sodišča, bi to moralo zaradi zaščite pravice do izjave pritožnika uporabiti argument zakonske analogije, pri kateri izhajamo od primera, ki je urejen z določenim zakonskim ali drugim pravnim pravilom, nato pa od tega posamično urejenega primera sklepamo na neurejeni primer, ki se po svojih sestavinah v celoti ne sklada s tipskimi znaki abstraktnega dejanskega stanu, a jim je vendar tako zelo podoben, da se z njimi ujema v bistvenih lastnostih. Bistvene lastnosti so vrednostno merilo (
tertium comparationis
), iz katerega sklepamo, da tudi za neposredno neurejeni primer velja ista pravna posledica kakor za pravno urejenega, ker sta si drug z drugim v bistvenem enaka.[11] Tako se zagotavlja tudi spoštovanje enakosti (drugi odstavek 14. člena Ustave) v sodnem postopku. Gledano z vidika potrebe po varstvu pravice pritožnika, da se izreče o predlogu za izvršbo, so si njegov pravno neurejeni primer (vložitev ugovora zoper sklep o izvršbi po osebi, ki ne more biti pooblaščenec, ker ni poslovno sposobna fizična oseba ali odvetniška družba) in pravno urejena primera iz prvega odstavka 88. člena ZPP (vložitev tožbe po osebi, ki ne more biti pooblaščenec, ker ni odvetnik oziroma nima pravniškega državnega izpita) in iz drugega odstavka 98. člena ZPP (opravljanje pravdnih dejanj po osebi, ki bi sicer lahko bila pooblaščenec, vendar ni predložila pooblastila) izrazito podobni, ta podobnost pa naravnost zahteva uporabo argumenta zakonske analogije. Ti primeri so si različni po vsem tem, kar je partikularno in nebistveno, torej po vprašanjih, kakšna napaka natančno sploh bremeni pooblastilo ali pooblaščenca, ali gre za stranko, ki ima v postopku ofenzivno ali defenzivno vlogo, oziroma kakšne so razlike v pogojih za zastopanje na različnih stopnjah sodnega sistema. V bistvenem pa so si enaki glede tistega, kar je pomembno in dejansko bistveno: v vseh treh primerih (en pravno neurejen, dva pravno urejena) je stranka – oziroma za njo oseba, ki želi nastopati kot pooblaščenec – zagrešila določeno napako, ki zadeva pravilno zastopanje v civilnem sodnem postopku. Zaradi te napake, če bi jo sodišče brez nadaljnjega kaznovalo z zavrženjem vloge ali ignoriranjem pravdnega dejanja, pa bi bile prizadete strankine človekove pravice. Prvi odstavek 88. in drugi odstavek 98. člena ZPP to nevarnost odpravljata. Določata procesno aktivnost sodišča, katere namen je zaščita človekovih pravic stranke iz 22., 23. in 25. člena Ustave. Ti določbi odpirata tudi v situacijah, kot je pritožnikova, ki se ne prilegajo povsem njunima abstraktnima zakonskima stanovoma, možnost svoje analogne uporabe – če ni druge možnosti za zavarovanje človekove pravice dolžnika, da doseže vsebinsko obravnavo svojega ugovora zoper sklep o izvršbi, s katerim je poseženo na njegovo premoženje.
17. Sodišči sta torej spregledali, da je bilo v obravnavanem primeru z analogno uporabo prvega odstavka 88. člena ali drugega odstavka 98. člena ZPP mogoče zavarovati pravico pritožnika do izjave o predlogu za izvršbo. Če bi sodišči sprejeli mogočo ustavnoskladno razlago ZPP, bi moralo Okrajno sodišče [12] po prejemu spornega ugovora pritožnika pozvati, naj se izjavi, ali se bo zastopal sam ali ga bo zastopal pravilni pooblaščenec,[13] in mu za to dati primeren rok z opozorilom na pravne posledice opustitve ravnanja po pozivu. S tem bi mu sodišči dali priložnost doseči vsebinsko obravnavo ugovora zoper sklep o izvršbi. Ker sta sodišči namesto tega takoj zavrgli pritožnikov ugovor, vložen po pravni osebi, ki ni odvetniška družba, sta pritožnika nedopustno prikrajšali za jamstvo enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
18. Ustavno sodišče je zato izpodbijana sklepa razveljavilo in zadevo vrnilo Okrajnemu sodišču v novo odločanje, vendar le v delu, v katerem se nanašata na zavrženje ugovora zoper sklep o izvršbi (1. točka izreka). Pritožnik namreč ni posebej utemeljil, zakaj naj bi bili izpodbijani odločitvi sodišč v neskladju z Ustavo tudi v delu, ki se nanaša na zavrženje predloga za odlog izvršbe. V tem delu je zato Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrnilo (2. točka izreka). Ker je Ustavno sodišče izpodbijana sklepa v navedenem delu razveljavilo že zaradi kršitve pravice iz 22. člena Ustave, mu očitkov o kršitvah drugih človekovih pravic ni bilo treba presojati.
B. – II.
Ocena ustavnosti ZPP
19. Ustavno sodišče je na podlagi drugega odstavka 59. člena ZUstS začelo postopek za oceno ustavnosti ZPP, ker je ocenilo, da je pred odločanjem o ustavni pritožbi treba razčistiti vprašanje obstoja morebitne protiustavne pravne praznine v ZPP (4. točka obrazložitve te odločbe). V postopku odločanja o ustavni pritožbi se je izkazalo, da lahko Ustavno sodišče o njej odloči, ne da bi bilo treba pred tem presoditi o ustavnosti ZPP. Ker odločitev o ustavnosti ZPP ni potrebna, je Ustavno sodišče začeti postopek ustavilo (3. točka izreka).
C.
20. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega in drugega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Ernest Petrič ter sodnice in sodniki dr. Mitja Deisinger, dr. Dunja Jadek Pensa, mag. Marta Klampfer, dr. Etelka Korpič – Horvat, mag. Miroslav Mozetič, Jasna Pogačar, dr. Jadranka Sovdat in Jan Zobec. Prvo točko izreka je sprejelo s sedmimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovala sodnica Klampfer in sodnik Mozetič. Drugo in tretjo točko izreka je Ustavno sodišče sprejelo soglasno. Pritrdilni ločeni mnenji sta dala sodnica Jadek Pensa in sodnik Zobec.
dr. Ernest Petrič
Predsednik
Opombe:
[1] Glej A. Galič v: L. Ude in A. Galič (red.), Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 1. knjiga, Založba Uradni list Republike Slovenije in GV Založba, Ljubljana 2005, str. 371–372. V opombi št. 1049 navedenega dela je navedena tudi sodna praksa, iz katere izhaja, da je pojem poslovne sposobnosti v smislu pogojev za pooblaščenca treba razumeti tako, da to po naravi stvari izključuje pravne osebe. Stališče, da pravne osebe, razen odvetniških družb, ne morejo biti pooblaščene za opravljanje pravdnih dejanj, se je obdržalo tudi v novejši sodni praksi (glej npr. sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 1235/2008 z dne 19. 4. 2012). Na tri sodne odločbe, ki potrjujejo enako stališče, se sklicuje tudi Višje sodišče v Kopru v sklepu, izpodbijanem z ustavno pritožbo.
[2] V ZIZ izraz "dolžnik" označuje osebo, proti kateri se uveljavlja ali zavaruje terjatev (3. točka 16. člena ZIZ). Procesni položaj stranke (dolžnika) imajo v izvršilnem postopku tudi hipotekarni dolžniki oziroma zastavitelji (glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-2324/08 z dne 16. 12. 2010, Uradni list RS, št. 110/10). Ko Ustavno sodišče v nadaljevanju te odločbe omenja "stranko" ali "dolžnika" izvršilnega postopka, ima torej v mislih tudi osebe, ki so v enakem položaju kot pritožnik (hipotekarni dolžniki).
[3] Člen 54 ZIZ določa, da o ugovoru odloča sodišče, ki je izdalo sklep o izvršbi, če zakon ne določa drugače.
[4] Primerjaj sklepa Ustavnega sodišča št. Up-184/98 z dne 2. 2. 1999, OdlUS VIII, 134, in št. Up-216/99 z dne 19. 12. 2000, OdlUS IX, 315.
[5] Ustavno sodišče je tako npr. v odločbi št. U-I-200/09 z dne 20. 5. 2010, Uradni list RS, št. 50/10, kot očitno nesorazmerno razveljavilo ureditev, ki je določala takojšnje zavrženje nerazumljive ali nepopolne odvetniške vloge, ne da bi sodišče dalo odvetniku možnost v določenem roku popraviti ali dopolniti vlogo. V obrazložitvi se je osredotočilo na učinke sporne določbe v postopkih na prvi stopnji, zlasti ko gre za zavrženje tožb, za katere veljajo prekluzivni roki materialnega prava.
[6] Glej npr. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-277/09, Up-1333/09, U-I-287/09, Up-1375/09 z dne 14. 6. 2011, Uradni list RS, št. 58/11.
[7] Tako Ustavno sodišče v odločbi št. U-I-289/95 z dne 4. 12. 1997 (Uradni list RS, št. 5/98, in OdlUS VI, 165).
[8] Na podlagi smiselne uporabe šestega odstavka 324. člena ZPP, ki govori o pravnem pouku v sodbi in se na podlagi 332. člena ZPP uporablja tudi za sklepe.
[9] Tako je ravnalo sodišče tudi v pritožnikovem primeru, kjer je v delu pravnega pouka sklepa o izvršbi, ki se nanaša na ugovor, navedlo rok za vložitev ugovora, pri katerem sodišču in v koliko izvodih se ugovor vloži, opozorilo, da mora biti ugovor obrazložen, sicer se bo štel za neutemeljen, opozorilo na posledice neplačila sodne takse ter opozorilo iz petega odstavka 98. člena ZPP.
[10] M. Pavčnik, Ustavnoskladna razlaga (zakona), Pravnik, št. 7–8 (2012), str. 504–505.
[11] M. Pavčnik, Teorija prava, Prispevek k razumevanju prava, 3. razširjena, spremenjena in dopolnjena izdaja, GV Založba, Ljubljana 2007, str. 510–511.
[12] Sámo ali po navodilu Višjega sodišča.
[13] Ali bi v tem primeru Okrajno sodišče (po izteku roka za ugovor) pritožniku moralo dati le možnost, da v dodatnem roku on sam ali "pravilni" pooblaščenec odobrita ugovor, kakor ga je vložil "nepravilni" pooblaščenec, ali pa bi mu moralo dalo možnost v tem dodatnem roku dopolniti ugovorne navedbe, je vprašanje, na katero Ustavnemu sodišču ni treba odgovoriti.
U-I-83/11-18
Up-938/10-31
30. 11. 2012
Pritrdilno ločeno mnenje sodnika Jana Zobca
1. V jedru odločitve Ustavnega sodišča je očitek, da sta sodišči prezrli možnost zavarovanja pritožnikove pravice do izjave z analogno uporabo pravil o pozivanju stranke na odpravo pomanjkljivosti glede pooblaščenca oziroma pooblastila po prvem odstavku 88. člena ali po drugem odstavku 98. člena Zakon o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo in 45/08 – v nadaljevanju ZPP). Ustavno sodišče je torej ključno vprašanje rešilo s kombinacijo dveh razlagalnih metod – z analogijo in z ustavnoskladno razlago ter na ta način ustvarilo novo pravno pravilo. Z ločenim mnenjem želim opozoriti na tveganja, ki se jim je izpostavilo z razlagalno ustvarjalnostjo, ko je (navidezno) pravno praznino zapolnilo z uporabo analogije.
2. Analiza zadeve izostri naslednjo sliko: ZPP nič ne reče o tem, da bi moralo (okrajno) sodišče stranko opozoriti, da pravna oseba, razen odvetniške družbe, ne more biti pooblaščenec. Če taka oseba v pravdi nastopi kot "pooblaščenec", sodišče njeno vlogo brez nadaljnjega zavrže, oziroma šteje, da njena dejanja niso opravljena – kar ima v večini primerov za stranko usodne posledice. Tako je bilo tudi v obravnavani zadevi: okrajno sodišče je pritožnikov ugovor, ki ga je v njegovem imenu vložila pravna oseba, zavrglo, čeprav je bila to zanj prva priložnost, da se v postopku izreče. Taka sankcija mu je torej odvzela pravico do izjave. Zato se najprej zastavlja vprašanje, ali bi sodišče z razlago postopkovnih pravil lahko prišlo do drugačnega razumevanja pravnega besedila – takega, ki stranke ne bi prikrajšalo za izjavljanje.
3. Ustavno sodišče je odgovorilo pritrdilno in se pri tem oprlo na analogijo. Vselej, ko govorimo o analogiji, predpostavljamo obstoj pravne praznine. Zato se je treba vprašati, ali tu sploh gre za pravno praznino, torej za hermenevtično uganko, ki bi jo bilo mogoče reševati s sklepanjem po podobnosti. Po mnenju sodišč očitno ne. Položaj, ko v civilnem postopku nastopi kot "pooblaščenec" pravna oseba, ni urejen tako, kot so urejeni primeri iz 88. in 98. člena ZPP – kar pa še ne pomeni, da ne bi bilo jasno, kako naj v takem položaju sodišče ukrepa. Sodišči sta dali jasen odgovor: ker ge za neodpravljivo napako v osebi pooblaščenca, je treba njegovo vlogo zavreči – pravne praznine torej ni. Tak sklep je logičen in razumen – z vidika ustaljenih metod razlage mu ni mogoče ničesar očitati. Ima samo eno zanj usodno napako – njegov rezultat je protiustaven. Očitek v 16. točki obrazložitve odločbe, kjer Ustavno sodišče pravi, da "[k]er v zakonodaji ni izrecnega temelja za takšno ravnanje Okrajnega sodišča, bi to moralo zaradi zaščite pravice do izjave pritožnika uporabiti argument zakonske analogije[ …]", se mi zato ne zdi povsem natančen. Ne v zakonodaji, temveč v Ustavi ni temelja za takšno ravnanje Okrajnega sodišča.
4. Nesporno protiustavnost je mogoče rešiti na dva načina: prvi je ugotovitev protiustavnosti zakonske ureditve, drugi ugotovitev protiustavnosti razlage (sicer ustavnoskladne) zakonske ureditve. Prvi je očitek zakonodajalcu, drugi sodstvu. Medtem ko Ustavno sodišče s prvim poseže v zakonodajno oblast, se z drugim izpostavlja nevarnosti vmešavanja ne samo v razlagalno oblast sodstva (katerega prerogativa je razlaga zakonskega prava), temveč tudi v zakonodajno oblast. Tudi za ustavnoskladno razlago zakona namreč velja iz načela delitve oblasti izpeljan ustavni kanon, da se razlaga ne sme razliti v kreacijo zakonske norme, se pravi norme, ki je v pravu dotlej ni bilo – ne v zakonu niti v živem (sodnem) pravu. Ustavnoskladna razlaga zakona – bodisi da jo izvajajo redna sodišča, bodisi ustavno sodišče – ne sme biti
poprava (korektura) zakona
.
[1]
5. Ko se je Ustavno sodišče odločilo za to pustolovščino, je moralo na poti do cilja rešiti dva problema. Prvega je premagalo z ugotovitvijo, da je sporni položaj, ko se kot pooblaščenec stranke pojavi pravna oseba, ki ni odvetniška družba, pravno neurejen – ter da se (šele) zato razlagalec lahko začne spogledovati z možnostjo analogije. Drug problem je v tem, da je sporno in negotovo, ali jo bodo njegove oči sploh uzrle.
6. V obravnavanem primeru sta sodišči našli razlago, ki temelji na argumentu
a contrario
– kar pomeni, da pravne praznine, ki bi jo bilo treba zapolnjevati z analogijo, po mnenju sodišč sploh ni. Vendar Ustavno sodišče take razlage ni sprejelo – ni je sprejelo, ker je njen rezultat protiustaven. In je svoje iskanje usmerjalo naprej, tja, kamor se sodišči nista ozirali – čeprav bi se morali, saj ju prav tako zavezuje Ustava (morda sta tudi se, pa tistega, kar je Ustavno sodišče našlo, sami nista – vsaj iz obrazložitve njunih sklepov to ni razvidno). Iskalo je možnost ustavnoskladne razlage. Če namreč taka možnost obstaja, jo je treba brezpogojno izbrati – ne glede na to, ali se z vidika ozkih dogmatskih razlagalnih meril morda zdi primernejša kaka druga razlaga, ki pa privede do drugačnega rezultata od tistega, ki ga daje ustavnoskladna razlaga. Znotraj razlagalnih možnosti ima namreč ustavnoskladna razlaga enak primat, kot ga ima Ustava nad zakoni (temeljna logika je v obeh primerih ista: supremacija Ustave). Zato je prav, da je Ustavno sodišče storilo vse, kar je bilo možno, da bi našlo ustavnoskladno razlago postopkovnih pravil. Vendar to ne pomeni, da mora biti trud vselej poplačan (tudi za ustavnoskladno razlago namreč velja, da se lahko giblje samo znotraj možnih, v pravni vedi uveljavljenih razlag). V konkretnem primeru je bil – nisem pa prepričan, da ne nekoliko izsiljeno.
7. Razlaga
a contrario
(na normativno sporočilo, dobljeno s to metodo, sta sodišči oprli svoji odločitvi) in razlaga po podobnosti (na kateri temelji odločitev Ustavnega sodišča) nista vzporedna argumenta, ki bi ju bilo mogoče sočasno uporabljati.
[2]
Še več, konkretna zadeva dokazuje, da se ti razlagalni metodi celo izključujeta. Obe sta v svojem jedru izpeljani iz načela enakosti – razlika je "samo" v tem, da razlaga
argumentum a contrario
temelji na zahtevi, da je treba različno obravnavati različno, razlaga
argumentum a simili ad simile
pa, da je treba bistveno enako obravnavati enako.
[3]
Profesor Pavčnik ugotavlja, da je "[r]azmerje med tema dvema argumentoma […] posebej občutljivo tedaj, ko gre za razmerje med splošnim in specialnim pravnim pravilom".
[4]
Prav ta napetost gre v obravnavani zadevi (odločilno) v prid analogije. Dolžnost sodišča, da stranko opozori na nepravilno zastopanje (na napake, ki so v sami osebi pooblaščenca), čeprav je neposredno urejena samo v prvem odstavku 88. člena ZPP, je namreč ob nujnem "potovanju pogleda" od zakona tudi na Ustavo (konkretno na ustavno pravico stranke do izjavljanja), po svojem namenu in ustavnem temelju, splošne narave. Pravilo iz prvega odstavka 88. člena in pravilo iz drugega odstavka 98. člena ZPP sta zato s tega vidika samo na videz specialni (ki bi govorili za argument
a contrario
).
[5]
Tisto, kar je tu tretje v primerjavi, je vsem primerom skupni vrednotni temelj dolžnosti sodišča stranko opozoriti na nepravilno zastopanje. Ker ima ta temelj ustavno kakovost (varstvo pravice do izjavljanja), ustavni razlogi govorijo za posplošenje. S tem je izpolnjen vrednostni temelj analogije.
[6]
8. Več težav je z dejanskim temeljem. Delitev oblasti in načela pravne države (zlasti pravne varnosti, pravne predvidljivosti in zaupanja v pravo) zahtevajo, da imata pravno neurejen in pravno urejen primer (poleg v prejšnjem odstavku omenjenega skupnega vrednostnega temelja, ki pomeni aksiološko komponento analogije)
[7]
tudi skupne lastnosti v pomenu bistvenih sestavin dejanskih stanov.
[8]
Ustavni vrednostni temelj je sam po sebi še premalo, če ga ne dopolnjujejo (in izražajo) navzven razvidni bistveni skupni znaki obeh primerov.
9. Zakonsko urejen primer iz drugega odstavka 98. člena ZPP je zelo malo in v nebistvenih sestavinah podoben obravnavanemu. Ureja namreč položaj, ko oseba, ki bi lahko bila pooblaščenec, ni predložila pooblastila. Ne gre torej za napako v sami osebi pooblaščenca, za napako v njeni notranji, osebni kvaliteti (kar je za obravnavani primer tipično in bistveno), ampak za napako v njenem ravnanju – ki je v tem, da ta oseba (ob izpolnjevanju vseh osebnih, notranjih lastnosti, da se jo da učinkovito procesno pooblastiti, skratka, da ima sposobnost biti procesni pooblaščenec) ni predložila pooblastila. Primer iz drugega odstavka 98. člena ZPP zato nima nič značilno in pomembno skupnega z obravnavanim. Obrazložitev v 16. točki na 7. strani gradi na "potrebi po zavarovanju pravice pritožnika" – vendar potreba sama po sebi izraža samo aksiološko komponento analogije, ne more pa biti tretje v primerjavi, ko gre za podobnost dejanskih stanov obeh primerov. Eno je splošna potreba, drugo pa, kako in kje jo zakonodajalec izraža. In če jo v nekaterih (zakonsko urejenih) primerih izrazi, drugod pa ne (zakon npr. tudi ne ureja položaja, ko se kot pooblaščenec pojavi odvetnik, ki nima statusa odvetnika v kateri od držav EU in ni vpisan v imenik odvetnikov, ki lahko opravljajo odvetniški poklic v RS), ti primeri pa nimajo bistvenih sestavin, ki bi bile vsem skupne, se pravi, da ni bistvene podobnosti med sestavinami zakonsko neurejenega primera in tipskimi znaki abstraktnega dejanskega stanu, je uporaba analogije pretirano ustvarjalna in po mojem mnenju nevarna. Zato dvomim, da ima omenjen zakonsko urejen primer (drugi odst. 98.čl. ZPP) enako pravno vrednost, kot jo ima obravnavani.
10. Tudi primer iz prvega odstavka 88. člena ZPP ima z obravnavanim bolj malo navzven razvidnih bistvenih skupnih znakov – tisto, kar je, pa je samo naključno (in le na prvi pogled) podobno. Vzpostavitev tretjega v primerjavi (kar analogijo sploh dela možno) je zato tudi tu nekoliko izsiljena. Zakonsko urejen primer (prvi odstavek 88. člena ZPP) se namreč nanaša na položaj, ko tožnik pred okrožnim sodiščem, kjer velja "odvetniški monopol", vloži tožbo po pooblaščencu, ki ni "odvetnik". V obravnavani zadevi pa je dolžnik ugovor vložil po osebi, ki ne samo da ni odvetnik (in zato nesposobna za zastopanje pred okrožnimi sodišči), ampak pooblaščenec sploh ne more biti – ne pred okrožnimi niti pred okrajnimi sodišči. To, da pred okrožnimi sodišči ne more nastati položaj, s katerim se srečujemo v tej zadevi, je samo stranska posledica prvega odstavka 88. člena ZPP – pravna oseba (v obravnavani zadevi d. o. o.) že po naravi stvari nikoli ne more imeti pravniškega državnega izpita (v nadaljevanju PDI). Vsakič, ko se bo pred okrožnim sodiščem kot "pooblaščenec" pojavila pravna oseba (npr. d. o. o.), bo sicer okrožno sodišče ravnalo po prvem odstavku 88. člena ZPP. Vendar bo tako ravnalo zgolj zato, ker ta oseba nima PDI, in ne zato, ker gre za pravno osebo (ki zaradi pomanjkanja poslovne sposobnosti nikoli, "tudi če bi imela PDI", ne more biti pooblaščenec). Skupne primerjalne lastnosti med tem (zakonsko urejenim) in obravnavanim primerom so naključne ter zato šibke, neprepričljive in nekoliko izsiljene. Naključne lastnosti pa ne izražajo namena zakonodajalca in težko tvorijo podlago za sklepanje po podobnosti. Z drugimi besedami: ne morejo biti tretje v primerjavi. Če pa to so, so predvsem zavoljo tega, ker je uporaba analogije bolj kot natančna, vodotesna in brez ostanka iztekajoča se argumentacija (sicer značilna za tekstualistični in logično pozitivistični pristop) stvar vrednotenja in pravnega občutka. Medtem ko je formalizem (pozitivizem) znanstven in utemeljen na logiki, je sklepanje na podlagi analogije umetnost, utemeljena na retoriki.
[9]
Ko je tako, se (ob upoštevanju enega od temeljnih razlagalnih kanonov – domneve veljavnosti)
[10]
pridružujem večini, vendar ne brez v tem mnenju izraženih zadržkov in pomislekov.
Jan Zobec
Sodnik
[1]
Gl. M. Pavčnik, Ustavnoskladna razlaga (zakona), Pravnik, 2012, št. 7-8, str. 505, gl. tudi str. 507.
[2]
Gl. M. Pavčnik, Teorija prava, GV Založba, Ljubljana 2011, str. 392.
[3]
Enako M. Pavčnik, prav tam, str. 300.
[4]
Prav tam, str. 392.
[5]
Enako je mogoče reči za vse procesne položaje, opisane v 15. točki obrazložitve te odločbe.
[6]
Tega skupnega vrednostnega temelja npr. ni, ko gre za drugi odstavek 87. člena ZPP. V praksi in teoriji je namreč nesporno, da se nanaša na položaj, ko je zastopanje nekakovostno, se pravi vsebinsko slabo in za stranko škodljivo (gl. A. Galič v L. Ude, A. Galič, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 1. knjiga, GV Založba, 2005, str. 377). Ustavno sodišče ni poklicano, da bi z drugačno razlago od ustaljene ustvarilo tako vsebino pravne norme, da bi jo potem lahko uporabilo za sklepanje po podobnosti.
[7]
Prim. M. Pavčnik, Teorija prava, str. 385. V tej zvezi bi lahko govorili o "realistični analogiji", ki je utemeljena na podobnosti v vrednotah med posameznimi zadevami, ki se ponujajo v primerjavo (prim. W. R. Huhn, Stages of Legal Reasoning: Formalism, Analogy and Realism, str. 11 – dosegljivo na:
http://works.bepress.com/cgi/viewcontent.cgi?article=1010&context=wilson_huhn
[8]
Tu bi potem govorili o "formalistični analogiji", ki temelji na podobnosti med dejstvi enega in drugega primera (prim. W. R. Huhn, prav tam). Ta pogoj se npr. najprej zazdi izpolnjen, ko gre za primerjavo z drugim odstavkom 87. člena ZPP – besedni znaki tega (zakonsko urejenega) primera so na prvi pogled podobni obravnavanemu primeru. Vendar za analogijo manjka aksiološka komponenta (gl. op. 6). (Sicer pa že "drugi" pogled pove, da se razhajajo tudi bistvene sestavine dejanskih stanov: zakon namreč govori o pooblaščencu, torej o osebi, ki ima sposobnost biti pooblaščenec).
[9]
Gl. W. R. Huhn, nav. delo, str. 8.
[10]
Izraža ga načelo: "
Ut res magis valeat quam pereat
" (prim. A. Scalia, B. A. Garner, Reading Law: The Interpretation of Legal Texts, Thomson/West, St. Paul, MN 2012, str. 66-68).
U-I-83/11-19
Up-938/10-32
3. 12. 2012
Pritrdilno ločeno mnenje sodnice dr. Dunje Jadek Pensa
Pritrdilno ločeno mnenje podajam, ker želim (1) izpostaviti določbi prvega in drugega odstavka 87. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo in 45/08, v nadaljevanju ZPP) in njun pomen za dolžnosti okrajnega sodišča v primeru napake v lastnosti pooblaščenca, ter (2) opozoriti na pomen možnosti retroaktivne odprave napake v lastnosti konkretnega pooblaščenca v ZPP za ustavnoskladno razlago tistih določb ZPP, ki urejajo sankcije za stranko v primeru nepravilnega zastopanja.
1. Sodišči prve in druge stopnje sta takojšnje zavrženje ugovora zoper sklep o izvršbi oprli na naslednji dejstvi: (1) da je dolžnik pravočasno podal ugovor zoper sklep o izvršbi in (2) da kot njegov pooblaščenec nastopa pravna oseba (družba z omejeno odgovornostjo), ki ni odvetniška družba. Takojšnje zavrženje ugovora dolžnika v opisani procesni situaciji sta sodišči utemeljili s stališčem, ki izhaja iz - za zastopanje v pravdnem/izvršilnem postopku - pomanjkljive lastnosti konkretnega pooblaščenca. Pravni osebi, ki ni odvetniška družba, domača sodna praksa in teorija namreč odrekata sposobnost za opravljanje procesnih dejanj, ker pravna oseba (če ni odvetniška družba) samostojno ni sposobna izjavljati volje. Ker je logično, da tovrstne sposobnosti pravna oseba, ki ni odvetniška družba, ne more pridobiti, sta sodišči sklepali, da gre za zadržek v sami osebi pooblaščenca, ki se ga ne da odpraviti; veljavnega pooblastila pa pravna oseba, ki ni odvetniška družba, zato niti ne bi mogla pridobiti.
2. Čeprav odsotnosti omenjene lastnosti pri konkretnem pooblaščencu ni mogoče "popraviti", in čeprav gre zato v tem smislu pri njem samem, če izhajamo iz ustaljenega stališča sodne prakse in teorije, za neodpravljivo pomanjkljivost, ker se tiče njegovih lastnosti, to za odgovor na vprašanje, ali gre za odpravljivo pomanjkljivost pri zastopanju dolžnika, ne bi smelo biti bistveno. Odgovor na to vprašanje ni odločilen, ker v konkretni sodni zadevi ni šlo za vprašanje možnosti odprave pomanjkljivosti glede odsotnosti sposobnosti konkretnega pooblaščenca, da nastopi v vlogi pooblaščenca dolžnika. Pravilno vprašanje, ki bi si ga bili morali zastaviti sodišči, bi se moralo glasiti: ali je mogoče odpraviti pomanjkljivosti zastopanja na strani dolžnika, do katere je prišlo zaradi odsotnosti omenjene lastnosti pooblaščenca?
3. Pri iskanju odgovora na to vprašanje bi sodišči morali upoštevati, da takojšnje zavrženje ugovora zoper sklep o izvršbi za dolžnika v bistvu pomeni zanikanje obstoja njegovega ugovora in s tem njegove izjave v predmetnem postopku ter s tem, kot sledi iz odločbe, kršitev ustavnega jamstva do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Nadaljnje vprašanje, na katero bi bilo treba odgovoriti v konkretni sodni zadevi, je zato bilo: ali odsotnost sposobnosti konkretnega pooblaščenca, da nastopa v tej vlogi v imenu in za račun stranke (dolžnika), onemogoča odpravo te pomanjkljivosti pri zastopanju stranke (dolžnika) "za nazaj." V primeru pozitivnega odgovora na to vprašanje se problem pomanjkljivosti v lastnostih osebe konkretnega pooblaščenca pokaže v drugačni luči.
4. Možnost saniranja napake v lastnosti konkretnega pooblaščenca "za nazaj" je v ZPP, kot razumem, izrecno predvidena. Gre za primer, ko stranka ni bila s strani sodišča posebej opozorjena na posledice, ki jo zanjo lahko imajo pomanjkljivosti v lastnosti pooblaščenca, tožbo pa je v imenu tožeče stranke vložil prav tak pooblaščenec. Po tretjem odstavku 88. člena ZPP se namreč tožba v postopku pred okrožnim sodiščem zavrže le, če tožeča stranka, ki je tožbo vložila po pooblaščencu, ki ni opravil pravniškega državnega izpita (in torej ni oseba iz tretjega odstavka 87. člena ZPP), ne postopa po sklepu sodišča iz prvega odstavka istega člena. Iz vsebine prvega odstavka 88. člena ZPP sicer sledi, da ima stranka možnost ali pooblastiti osebo, ki ima pravniški državni izpit, ali izjaviti, da se bo zastopala sama. Do zavrženja tožbe tako ne bo prišlo zgolj zato, ker je bila tožba vložena po pooblaščencu, pri katerem očitane napake ni mogoče odpraviti. Tožba bo zavržena šele, če stranka ne bo postopala po sklepu sodišča iz prvega odstavka 88. člena ZPP. Zakonodajalec je s tem, kot razumem, jasno izrazil, da se napaka na strani konkretnega pooblaščenca, ki je pri njem sicer ni mogoče odpraviti, ne bo odrazila v položaju stranke, ne da bi stranka imela možnost to napako "za nazaj" odpraviti – lahko tudi tako, da izjavi, da se bo zastopala sama. Na ta način sodišče stranki omogoči, da procesno dejanje, ki je bilo opravljeno v njenem imenu, učinkuje za njen račun.
5. Iz zgoraj razloženega logično sledi, da v ZPP zakonodajalec ni zavzel stališča, po katerem bi sodišču v postopku pred okrožnim sodiščem zapovedal, naj zanika obstoj tožbe, ki jo v imenu stranke vloži njen pooblaščenec, zaradi napake v lastnosti pooblaščenca, ne da bi prej opozorilo tožečo stranko na napako v lastnosti konkretnega pooblaščenca. Takšno opozorilo sodišča ima seveda smisel le, če se napaka v lastnosti pooblaščenca da odpraviti "za nazaj", to je z učinkom za konkretno, že opravljeno procesno dejanje. V primeru takojšnega zavrženja tožbe opozorilo sodišča iz prvega odstavka 88. člena ne bi imelo za položaj stranke nobenega pomena več. Za odpravo napake "za nazaj" zadostuje, da stranka izjavi, da se bo zastopala sama. Podobno velja v primeru iz drugega odstavka 98. člena ZPP, ki ureja pomen odsotnosti pooblastila (v primerih, ki niso drugače urejeni v drugih določbah ZPP). Za odpravo napake "za nazaj" zadostuje, da stranka odobri dejanje, opravljeno v njenem imenu brez predložitve pooblastila. Skupni imenovalec tema (urejenima) primeroma je, da sta (različni) napaki na strani pooblaščenca za stranko (v določeni fazi pravdnega postopka) odpravljivi; po stališču zakonodajalca se namreč "za nazaj" lahko sanirata napaki, ki jih je zagrešila oseba, ki želi nastopati v vlogi pooblaščenca stranke, torej v njenem imenu in za njen račun. Da sta bili procesni dejanji opravljeni v imenu stranke, izhaja iz pooblastila (oziroma trditev o obstoju le-tega). Za odgovor na vprašanje, ali bosta opravljeni procesni dejanji učinkovali za račun stranke, pa zadostuje (naknadna) izjava stranke v tej smeri.
6. Možnost analogne uporabe prvega odstavka 88. člena ZPP v dani (in neurejeni) procesni situaciji v izvršilnem postopku, v katerem se določbe ZPP smiselno uporabljajo na podlagi 15. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, 93/07, 28/09, 51/10 in 26/11 – v nadaljevanju ZIZ), zato sprejemam. Prišlo je namreč do napake pri zastopanju stranke (dolžnika) zaradi neobstoja določene lastnosti pooblaščenca, ki opredeljuje njegovo sposobnost, nastopati v tej vlogi pred sodiščem, nanjo pa sodišče stranke (še) ni opozorilo. Ob tem dodajam, da mora, kot razumem, v pravdnem postopku tudi okrajno sodišče opozoriti stranko na škodljive posledice, ki lahko nastanejo zanjo zaradi napak v zastopanju, če ima pooblaščenca, ki ni odvetnik (primerjaj drugi odstavek 87. člena ZPP); pri tem je jasno, da takšno opozorilo v primeru takojšnjega zavrženja nima nobenega učinka – stranke ne more zavarovati pred škodljivimi posledicami zanjo. Neurejeni primer, za katerega se smiselno uporablja ZPP (na podlagi 15. člen ZIZ), se tako, kot razumem, razlikuje od primera, urejenega v prvem odstavku 88. člena ZPP, le v tem, da je za urejeni primer
izrecno
predvideno, da se pomanjkljivosti zaradi neobstoja določene lastnosti pooblaščenca, na katero stranka ni bila opozorjena s strani sodišča, lahko odpravijo "za nazaj". Pri tem pa prav možnost, da stranka odpravi pomanjkljivosti na strani pooblaščenca "za nazaj", utemeljuje smiselnost opozorila sodišča na odsotnost določene lastnosti konkretnega pooblaščenca. Zato ne najdem razloga, zakaj ne bi izvršilno sodišče v predmetni procesni situaciji v prid spoštovanja enakosti (drugi odstavek 14. člena Ustave) smiselno in analogno uporabilo določbe prvega odstavka 88. člena ZPP.
7. Naj strnem z ustavnopravno razlago drugega odstavka 87. člena ZPP, zaradi katere analogna uporaba prvega odstavka 88. člena ZPP v postopku pred okrajnim sodiščem ne bi bila potrebna. Gre za razlago, po kateri opozorilo sodišča stranki v postopku pred okrajnim sodiščem (v katerem je pooblaščenec lahko
vsak,
ki je popolnoma poslovno sposoben) pred škodljivimi posledicami nepravilnega zastopanja omogoča "za nazaj" odpravo pomanjkljivosti zaradi odsotnosti sposobnosti pooblaščenca, ki ni odvetnik. Argument
a fortiori
dopušča po mojem razumevanju namreč izpeljavo naslednjega pravila: opozorilo stranke s strani sodišča na škodljive posledice, ki zanjo lahko nastanejo zaradi nepravilnega zastopanja po pooblaščencu, ki ni odvetnik, se ne nanaša le na možnost odprave pomanjkljivosti pri nadaljnjih procesnih dejanjih (
ex nunc
), temveč zaradi hudih posledic za stranko toliko bolj pomeni za stranko možnost, da pomanjkljivosti nepravilnega zastopanja ustrezno odpravi tudi "za nazaj", to je za že opravljena procesna dejanja v imenu stranke, zaradi neupoštevanja katerih bi bila stranka lahko prikrajšana za uresničevanje pravic iz 22., 23. in 25. člena Ustave. Prvi in drugi odstavek 87. člena ZPP, če ju beremo skupaj, namreč sporočata, da zakonodajalec (smiselno enako kot po prvem odstavku 88. člena ZPP v postopku pred okrožnim sodiščem) v postopku pred okrajnim sodiščem razločuje med (i) napakami v lastnostih pooblaščenca, ki ni odvetnik, in (ii) pomanjkljivostmi, do katerih pride zaradi napak v lastnostih pooblaščenca pri zastopanju stranke v sodnem postopku. Upoštevaje pri tem dolžnost sodišča iz drugega odstavka 87. člena ZPP, zato tudi v postopku pred okrajnim sodiščem argument o neodpravljivosti napake v lastnosti samega pooblaščenca ni obenem že zadostni argument za stališče, da je prišlo pri zastopanju stranke do takšne pomanjkljivosti, ki je ni mogoče sanirati "za nazaj". Drugačno stališče bi namreč vodilo k sklepu, ki odreka opravljenemu procesnemu dejanju sleherni pravni učinek (v bistvu zanika obstoj izjave v spisu, izrečene v imenu stranke, ki bi jo smela stranka podati sama), ne da bi bila stranka opozorjena na stališče sodišča, da ne bo upoštevalo njenih izjav, ki jih bo podala po določenem pooblaščencu zaradi napak na njegovi strani.
Sodnica
dr. Dunja Jadek Pensa