U-I-254/09, Up-1233/09
Natisni
Opravilna št.:
U-I-254/09, Up-1233/09
Datum odločitve:
19. 5. 2011
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2011:U.I.254.09
Akt:
Zakon o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91-I, 31/93, 65/98 in 66/2000) (ZDen), 3. odst. 16. čl., 1. tč., 2. tč., 3. tč. in 5. tč. 1. odst., 2. odst. in 9. odst. 19. čl., 4. tč. 1. odst. 19. čl., 20. čl., 21. čl., 1. odst. 27. čl., 2. odst. 32. čl., 41. čl., 47. čl. in 51. č. 

Zakon o lastninjenju nepremičnin v družbeni lastnini (Uradni list RS, št. 44/97 in 59/01) (ZLNDL), 2. čl. in 8. čl. 

Navodilo o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja (Uradni list RS, št. 23/92 in 26/2000), 1. odst. 12. čl., 13. čl., 14. čl., 2. odst. in 3. odst. 15. čl. ter 2. odst. 17. čl. 

Odlok o načinu določanja vrednosti kmetijskih zemljišč, gozdov in zemljišč, uporabljenih za gradnjo, v postopku denacionalizacije (Uradni list RS, št. 16/92 in 21/92), 4. čl. in 5. čl. 

Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. X Ips 327/2009 z dne 1. 10. 2009 in sodbo Upravnega sodišča št. U 1130/2008 z dne 16. 6. 2009
Izrek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti tretjega odstavka 16. člena, 4. točke prvega odstavka 19. člena, prvega odstavka 27. člena, drugega odstavka 32. člena, 47. in 51. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91-I, 31/93, 65/98 in 66/2000) ter 2. in 8. člena Zakona o lastninjenju nepremičnin v družbeni lastnini (Uradni list RS, št. 44/97 in 59/01) se zavrne.

Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti 1., 2., 3. in 5. točke prvega odstavka, drugega in tretjega odstavka 19. člena, 20., 21. in 41. člena Zakona o denacionalizaciji se zavrže.

Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti prvega odstavka 12. člena, 13. in 14. člena Navodila o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja (Uradni list RS, št. 23/92 in 26/2000) ter 4. in 5. člena Odloka o načinu določanja vrednosti kmetijskih zemljišč, gozdov in zemljišč, uporabljenih za gradnjo, v postopku denacionalizacije (Uradni list RS, št. 16/92 in 21/92) se zavrne. 

Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti drugega in tretjega odstavka 15. člena ter drugega odstavka 17. člena Navodila o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja se zavrže.

Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. X Ips 327/2009 z dne 1. 10. 2009 in sodbo Upravnega sodišča št. U 1130/2008 z dne 16. 6. 2009 se ne sprejme.

Ustavna pritožba se v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, zavrže.
Evidenčni stavek:
Pobudnik nima pravnega interesa, če ne izkaže, da bi morebitna ugoditev pobudi privedla do izboljšanja njegovega pravnega položaja. Če je pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti (in zakonitosti) predpisa očitno neutemeljena, jo Ustavno sodišče zavrne. Ustavno sodišče zavrne pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti (in zakonitosti) kot neutemeljeno, če pobudnik v novi vlogi ne navede okoliščin, ki jih Ustavno sodišče ni ocenjevalo že v zadevi, v kateri je že odločilo, in ki bi lahko pripeljale do drugačne odločitve Ustavnega sodišča. Če očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki bi imela hujše posledice za pritožnika/co, niti ne gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki bi presegalo pomen konkretne zadeve, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ne sprejme v obravnavo. Izpodbijani akt ni posamičen akt, s katerim je bilo odločeno o pritožnikovi pravici ali obveznosti, zato ustavna pritožba zoper takšen akt ni dopustna.
Geslo:
1.5.51.1.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrnitev pobude - Ker je očitno neutemeljena.
1.5.51.1.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrženje pobude - Ker ni pravnega interesa.
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
1.5.51.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrženje.
1.4.9.2 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stranke - Interes.
1.4.51.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke (v vseh postopkih razen v postopku ustavne pritožbe) - Pravni interes za vložitev pobude.
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).
5.3.36 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do lastnine (33, 67).
3.12 - Splošna načela - Jasnost in natančnost pravnih določb.
4.6.2 - Ustanove - Izvršilni organi - Pristojnosti.
Pravna podlaga:
Člen 2,14, 15, 33, 34, 67, 69, 74, 120, Ustava [URS] 
Člen 25.3, 26.2, 55.b.1.1, 55.b.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov, ustavna pritožba
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Jakob Novak in Ivana Novak, oba Ljubljana
Datum vloge:
4. 11. 2009
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrnitev, zavrženje
Dokument:
US29463
Dokument v PDF obliki:
U-I-254-09, Up-1233-09.pdf
277 KB
Prenesite datoteko
U-I-254/09-34
Up-1233/09-12
19. 5. 2011
S K L E P
Ustavno sodišče je v postopkih za preizkus pobude in ustavne pritožbe Jakoba Novaka in Ivane Novak, oba Ljubljana, na seji 19. maja 2011
s k l e n i l o :
1. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti tretjega odstavka 16. člena, 4. točke prvega odstavka 19. člena, prvega odstavka 27. člena, drugega odstavka 32. člena, 47. in 51. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91-I, 31/93, 65/98 in 66/2000) ter 2. in 8. člena Zakona o lastninjenju nepremičnin v družbeni lastnini (Uradni list RS, št. 44/97 in 59/01) se zavrne.
2. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti 1., 2., 3. in 5. točke prvega odstavka, drugega in tretjega odstavka 19. člena, 20., 21. in 41. člena Zakona o denacionalizaciji se zavrže.
3. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti prvega odstavka 12. člena, 13. in 14. člena Navodila o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja (Uradni list RS, št. 23/92 in 26/2000) ter 4. in 5. člena Odloka o načinu določanja vrednosti kmetijskih zemljišč, gozdov in zemljišč, uporabljenih za gradnjo, v postopku denacionalizacije (Uradni list RS, št. 16/92 in 21/92) se zavrne.
4. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti drugega in tretjega odstavka 15. člena ter drugega odstavka 17. člena Navodila o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja se zavrže.
5. Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. X Ips 327/2009 z dne 1. 10. 2009 in sodbo Upravnega sodišča št. U 1130/2008 z dne 16. 6. 2009 se ne sprejme.
6. Ustavna pritožba se v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, zavrže.
Obrazložitev
A.
1. Upravna enota Ljubljana je z delno odločbo pokojnemu upravičencu Jakobu Novaku (tj. pravnemu predniku pritožnikov) za del podržavljenih nepremičnin določila odškodnino v obveznicah Slovenske odškodninske družbe (v nadaljevanju SOD) v višini 790.461,00 DEM (1. točka izreka delne odločbe), zavezanki SOD naložila, naj obveznice v navedeni vrednosti v roku treh mesecev po pravnomočnosti delne odločbe izroči skrbniku za poseben primer Jakobu Novaku (tj. pritožniku), ter odločila, da bo o ostalem delu denacionalizacijskega zahtevka odločila z dopolnilno odločbo (2. in 3. točka izreka delne odločbe). V pritožbenem postopku je Ministrstvo za okolje in prostor odločitev upravnega organa prve stopnje v delu, ki se nanaša na višino upravičencu Jakobu Novaku določene odškodnine, odpravilo ter znesek 790.461,00 DEM nadomestilo z zneskom 909.596,15 DEM.
2. Upravno sodišče je tožbo pritožnikov zoper navedeno odločitev zavrnilo. Presodilo je, da je odločitev upravnih organov tako glede oblike denacionalizacije kot tudi glede višine upravičencu določene odškodnine, pravilna in zakonita. Pritožnika sta zoper odločitev Upravnega sodišča vložila revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče kot nedovoljeno zavrglo. Na podlagi stališča, po katerem sta trditveno in dokazno breme o obstoju pogojev za dovoljenost revizije na strani revidenta, je presodilo, da pritožnika nista izkazala nobenega od zatrjevanih pogojev za dovoljenost revizije iz drugega odstavka 83. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06 in 62/10 – v nadaljevanju ZUS-1).
3. Pritožnik je zoper obe sodni odločbi vložil ustavno pritožbo, v kateri zatrjuje kršitev 2., 14., 15., 21., 22., 23., 33., 67., 69., 74., 120., 125. in 156. člena Ustave. Navaja, da je po Zakonu o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen) revizija zagotovljena v vseh denacionalizacijskih zadevah, zato naj bi revizijsko sodišče z odločitvijo o zavrženju revizije kršilo 22. člen Ustave. Meni, da je v reviziji navedel in utemeljil vse uveljavljane zakonske pogoje za dovolitev revizije, zato naj bi bili zaključki sodišča druge stopnje arbitrarni. Zatrjuje, da sta mu bili s tem, ko revizijsko sodišče ni vsebinsko obravnavalo revizije, kršeni pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave in pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Ker naj v konkretnem postopku določena odškodnina ne bi odražala poštene (polne) vrednosti podržavljenega premoženja, ki bi zadoščala za nakup podržavljenemu premoženju enakovrednega premoženja, naj bi mu bila kršena pravica do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave. Organi odločanja naj bi ga z določitvijo zgolj bagatelne odškodnine ponižali in ga oropali dostojanstva, s čimer naj bi kršili 21. člen Ustave, zaradi dolgotrajnega postopka pa naj bi mu kršili tudi pravico do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 23. člena Ustave. Sodiščema očita, da nista odgovorili na njegove trditve o nezakonitosti in protiustavnosti predpisov, ki urejajo vrednotenje podržavljenega premoženja. Očitek o kršitvi pravice do svobodne gospodarske pobude iz 74. člena Ustave utemeljuje z navedbo, da mu zaradi dolgotrajnega postopka obveznice SOD niso bile izročene pravočasno, da bi jih skladno s prvim odstavkom 47. člena ZDen lahko uporabil za nakup delnic, nepremičnin in kapitala že v začetnem obdobju privatizacije, ter z navedbo, da mu je zaradi prenizko določene odškodnine in vedno višjih tržnih cen nepremičnin onemogočen nakup nepremičnin, enakovrednih podržavljenim. Izpodbijana odločitev naj bi ga prikrajšala za enakopravno sodelovanje v procesu privatizacije, saj naj zaradi višjih vrednosti delnic podjetij, s katerimi razpolaga Republika Slovenija, v primerjavi z njihovo vrednostjo v času začetka privatizacije, ne bi mogel več prosto izbirati med možnostmi uporabe obveznic, ki jih ponuja prvi odstavek 47. člena ZDen.
4. Pritožnik ni priložil ustavni pritožbi izpodbijanih sodnih odločb ter drugih listin, na katere je oprl ustavno pritožbo. Ker Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni moglo preizkusiti, je pritožnika pozvalo, naj jo dopolni. Pritožnik je zahtevane listine predložil z vlogo, v kateri je kot vlagateljico ustavne pritožbe navedel tudi pritožnico, ki je vlogo tudi podpisala. V vlogi pritožnika ponavljata in delno dopolnjujeta očitke, ki jih je v zvezi z izpodbijanim sklepom Vrhovnega sodišča pritožnik navajal že v svoji prvi vlogi. Posebej navajata, da sta v reviziji navedla vrednost spornega predmeta, ki očitno presega vrednost 20.000 EUR. Zato menita, da bi moralo Vrhovno sodišče njuno revizijo šteti za dovoljeno in jo meritorno obravnavati. Pritožnika sta ustavno pritožbo dopolnila še z vlogama z dne 18. 2. 2010 in 18. 2. 2011.
5. Hkrati z ustavno pritožbo je pritožnik vložil tudi pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti posameznih določb ZDen ter za oceno ustavnosti in zakonitosti posameznih določb Navodila o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja (v nadaljevanju Navodilo), ki jo je večkrat dopolnil.[1] Iz dopolnitev pobude, v katerih je kot pobudnica navedena tudi pritožnica, je razvidno, da pobudnika izpodbijata tretji odstavek 16. člena, 19., 20. in 21. člen, prvi odstavek 27. člena, 32., 41., 42., 47., in 51. člen ZDen, 2. in 8. člen Zakona o lastninjenju nepremičnin v družbeni lastnini (v nadaljevanju ZLNDL), 12., 13. in 14. člen, drugi in tretji odstavek 15. člena ter drugi odstavek 17. člena Navodila ter 4. in 5. člen Odloka o načinu določanja kmetijskih zemljišč, gozdov in zemljišč, uporabljenih za gradnjo, v postopku denacionalizacije (v nadaljevanju Odlok).
6. Pobudnika očitata tretjemu odstavku 16. člena ZDen in 2. členu ZLNDL, da onemogočata vrnitev v času podržavljenja nepozidanih zemljišč, na katerih so bili po podržavljenju zgrajeni objekti. Navajata, da je bilo ta zemljišča, na katerih so graditelji stavb pridobili pravico uporabe, ob uveljavitvi ZDen upravičencem mogoče vrniti v naravi, z uveljavitvijo ZLNDL, ki je pravico uporabe na nepremičninah
ex lege
spremenil v lastninsko pravico (2. člen ZLNDL), pa teh zemljišč zaradi omejitev iz tretjega odstavka 16. člena ZDen upravičencem ni več mogoče vrniti v naravi, temveč jih je mogoče vrniti le v obliki odškodnine v obveznicah SOD. Takšna ureditev naj bi upravičence do denacionalizacije obravnavala neenako v primerjavi z graditelji objektov, ki so lastninsko pravico na družbenih zemljiščih dobili na podlagi 2. člena ZLNDL, prekomerno pa naj bi posegala tudi v njihova pričakovana lastninska upravičenja. Zato tretjemu odstavku 16. člena ZDen in 2. členu ZLNDL očitata neskladje z drugim odstavkom 14. člena in 33. členom Ustave. Ker naj bi se zaradi ureditve 2. člena ZLNDL položaj denacionalizacijskih upravičencev poslabšal, naj bi bil 8. člen ZLNDL, po katerem vknjižba lastninske pravice na podlagi ZLNDL nima pravnih posledic za stranke v postopku denacionalizacije, nejasen in nedoločen ter zato v neskladju z 2. členom Ustave.
7. Očitek o neskladju 19., 20. in 21. člena ZDen z 2., 14., 15. in 33. členom Ustave pobudnika utemeljujeta z navedbo, da v nasprotju z namenom in cilji ZDen določajo nesorazmerne omejitve vračanja premoženja v naravi ter da zaradi svoje nejasnosti, ohlapnosti in kompleksnosti organom odločanja omogočajo arbitrarno odločanje. Izpodbijane zakonske določbe naj bi v nasprotju z javno koristjo tudi omogočale lastninjenje in privatizacijo premoženja, ki bi ga bilo treba po načelu poprave krivic vrniti upravičencem do denacionalizacije, slednjim pa naj bi nalagale nepotrebna bremena. Zaradi končanega postopka privatizacije naj upravičenci, ki obveznic SOD še niso prejeli ali so jih prejeli pred kratkim, teh ne bi mogli unovčiti na način, določen v 47. členu ZDen, temveč naj bi jih lahko uporabili le za nakup premoženja po njegovi tržni vrednosti, ki pa naj bi bila nekajkrat višja od odškodnin, prejetih na podlagi denacionalizacijskih odločb. Zato ureditvi 47. člena ZDen očitata, da ni več skladna z načeloma pravičnosti in enakosti, temveč pomeni izvotlitev lastninskih upravičenj denacionalizacijskih upravičencev. Tretjemu odstavku 42. člena ZDen očitata neskladje s 33. členom Ustave, ker ga ni mogoče uporabiti v primerih, ko se premoženje vrača v obliki odškodnine, za katero je po četrtem odstavku 51. člena ZDen zavezanka SOD, saj ta ne razpolaga z nepremičninami, ki bi jih lahko dala upravičencem kot nadomestno obliko denacionalizacije. Očitek o neskladju 41. člena ZDen z Ustavo utemeljujeta z navedbo, da od upravičencev zahteva predhodno priglasitev lastninskih upravičenj v postopku lastninjenja podjetij, čeprav naj ti zaradi neurejenih in neusklajenih zemljiškoknjižnih evidenc sploh ne bi mogli ugotoviti natančnega obsega podržavljenega premoženja glede na obseg premoženja, ki je bilo predmet lastninjenja.
8. Prvemu odstavku 27. člena ZDen očitata, da s tem, ko omogoča le vrnitev nadomestnih kmetijskih zemljišč, ki so bila na podlagi Zakona o Skladu kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 19/10 – uradno prečiščeno besedilo in 56/10 – v nadaljevanju ZSKZ) prenesena na Sklad, ne omogoča pa tudi vrnitve nadomestnih stavbnih zemljišč, privilegira tiste upravičence, ki se jim podržavljena kmetijska zemljišča vračajo v obliki nadomestnih kmetijskih zemljišč, v primerjavi z upravičenci, ki jim za podržavljena stavbna zemljišča, ki jih ni mogoče vrniti v naravi, pripada le odškodnina v višini zgolj desetine njihove sedanje vrednosti. Menita, da bi moral zakonodajalec na enak način, kot je to določil za nadomestna kmetijska zemljišča, omogočiti tudi vrnitev nadomestnih stavbnih zemljišč, saj naj bi bila skladno z določbami ZSKZ na Sklad oziroma občine prenesena tudi tista (za gradnjo namenjena) zemljišča, ki so se glede na zemljiškoknjižne podatke štela za kmetijska zemljišča. Navajata, da so se po letu 2000 ta zemljišča prodajala po nerazumno nizkih cenah, zato menita, da Sklad in občine razpolagajo z dovolj stavbnimi zemljišči, ki bi se kot nadomestna lahko vrnila upravičencem. Ker naj ne bi omogočala denacionalizacije v obliki nadomestnih stavbnih zemljišč, za katero bi bili zavezani Sklad in občine, naj bi izpodbijana ureditev nesorazmerno omejila pravice denacionalizacijskih upravičencev. Zato naj bi bil prvi odstavek 27. člena ZDen, kolikor Sklada in občin ne določa kot zavezance za vrnitev nadomestnih stavbnih zemljišč, v neskladju z 2. členom, drugim odstavkom 14. člena ter tretjim odstavkom 15. člena Ustave, iz istega razloga pa naj bi bil v neskladju z Ustavo tudi 51. člen ZDen.
9. Pobudnika neskladje z Ustavo in zakonom očitata tudi 12., 13. in 14. členu, drugemu in tretjemu odstavku 15. člena ter drugemu odstavku 17. člena Navodila.[2] Navajata, da 12. člen Navodila pojem funkcionalnega zemljišča opredeljuje nejasno in preohlapno, kar organom odločanja v postopkih denacionalizacije omogoča, da kot zazidana stavbna zemljišča vrednotijo tudi zemljišča, ki to niso. Ker naj za takšno opredelitev funkcionalnega zemljišča v ZDen ne bi bilo podlage, naj bi bil 12. člen Navodila v neskladju z načelom delitve oblasti iz 3. člena Ustave in načelom legalitete iz 120. člena Ustave. Navajata, da vprašanje določanja funkcionalnih zemljišč, ki objektom še niso bila določena, sicer ureja Zakon o vzpostavitvi etažne lastnine na predlog pridobitelja posameznega dela stavbe in o določanju pripadajočega zemljišča k stavbi (Uradni list RS, št. 45/08 – v nadaljevanju ZVEtL), vendar naj tudi na podlagi določb tega zakona obsega funkcionalnih zemljišč ne bi bilo mogoče določiti. Ker naj ne bi omogočale enakega obravnavanja upravičencev do denacionalizacije podržavljenih stavbnih zemljišč v primerjavi s tistimi lastniki stavb, ki so (ali bodo) lastninsko pravico na podržavljenih stavbnih zemljiščih dobili na podlagi ZLNDL in ZVEtL, naj bi bili 12. člen, drugi in tretji odstavek 15. člena ter drugi odstavek 17. člena Navodila v nasprotju z določbami navedenih zakonov, kršili pa naj bi tudi načelo zaupanja v pravo iz 2. člena Ustave, načelo enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave, načelo varstva lastninske pravice iz 33. člena Ustave ter načelo socialne funkcije lastnine iz 67. člena Ustave. Iz istih razlogov naj bi bila v neskladju z 2., 14., 33. in 67. členom Ustave tudi ureditev 32. člena ZDen.
10. Členoma 13 in 14 Navodila pobudnika očitata, da vrednotenje podržavljenih stavbnih zemljišč urejata na način, ki ni skladen s prvim odstavkom 44. člena ZDen, saj naj bi določala, da se stavbna zemljišča vrednotijo z upoštevanjem izhodiščne vrednosti zemljišča iz 4. člena Odloka, ki pa naj že vse od uveljavitve ZDen v nasprotju s 5. členom Odloka ne bi bila usklajena s tržno ceno zemljišč. Ker naj zato na njuni podlagi določena vrednost odškodnine ne bi zadoščala za nakup zemljišč, enakovrednih podržavljenim, ne glede na čas izdaje denacionalizacijske odločbe, naj bi bila 13. in 14. člen Navodila v neskladju s prvim odstavkom 44. člena ZDen ter s 33., 67. in 74. členom Ustave. Navajata, da v "faktorju 17" iz 13. člena Navodila, ki je določen enako za vsa stavbna zemljišča v Republiki Sloveniji, niso upoštevani vsi kvalitativni elementi vrednosti zazidanega stavbnega zemljišča, zlasti njegova lokacija in tržna cena primerljivih zemljišč v času izdaje odločbe o denacionalizaciji. Zato naj bi izpodbijana ureditev vrednotenja stavbnih zemljišč omogočala neenako obravnavanje upravičencev glede na lego podržavljenih zemljišč, posegala pa naj bi tudi v pričakovana lastninska upravičenja denacionalizacijskih upravičencev. Izpodbijana ureditev naj bi kršila načelo enakega obravnavanja tudi z vidika ureditve vrednotenja kmetijskih zemljišč, saj naj bi se kmetijska zemljišča po 3. členu Odloka vrednotila z upoštevanjem različne kvalitete posameznih zemljišč (tj. njihove katastrske kulture, katastrskega razreda in katastrskega okraja), medtem ko naj bi bila v "faktorju 17" iz 13. člena Navodila upoštevana enaka kvaliteta vseh stavbnih zemljišč, ne glede na njihovo lego. Zaradi neopredeljenih kriterijev, na podlagi katerih je bila določena vrednost tega faktorja, naj bi bila 13. in 14. člen Navodila v delu, v katerem določata njegovo uporabo, v neskladju z načelom jasnosti in določnosti pravnih norm iz 2. člena Ustave. Očitek o neskladju s 74. členom Ustave pobudnika utemeljujeta z navedbo, da izpodbijana ureditev vrednotenja stavbnih zemljišč upravičencem onemogoča, da bi na njeni podlagi določene nesorazmerno nizke odškodnine v pogojih svobodne konkurence lahko z nakupom premoženja po njegovi tržni vrednosti izkoriščali enako kot že dalj časa v naravi vrnjeno premoženje prosto izkoriščajo drugi upravičenci. Navajata še, da se zaradi očitanih nezakonitosti in protiustavnosti ne počutita varno. Zato naj bi jima bila kršena tudi pravica do osebnega dostojanstva in varnosti iz 34. člena Ustave. Ker menita, da so se zaradi dviga tržnih cen nepremičnin v zadnjem času bistveno spremenile okoliščine, ki jih je Ustavno sodišče upoštevalo pri presoji ureditve 13. člena Navodila v odločbi št. U-I-82/92 z dne 11. 11. 1993 (Uradni list RS, št. 65/93, in OdlUS II, 101), in ker naj tedaj presoje ne bi opravilo z vidika vseh očitkov, ki jih navajata v pobudi, pobudnika Ustavnemu sodišču predlagata ponovno presojo ustavnosti in zakonitosti 13. in 14. člena Navodila.
11. Zaradi neskladja s prvim odstavkom 44. člena in drugim odstavkom 85. člena ZDen, 2. členom, drugim odstavkom 14. člena, 15., 33., 67., 69. in 74. členom Ustave ter 1. členom Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) pobudnika izpodbijata tudi 4. in 5. člen Odloka. Navajata, da je Vlada Republike Slovenije kršila načelo pravne varnosti ter načelo jasnosti in določnosti pravnih norm iz 2. člena Ustave, ker ni opredelila postopka za izračun v 4. členu Odloka določene izhodiščne vrednosti zemljišča in ker ni določila načina spremljanja gibanja tržnih cen zemljišč v smislu 5. člena Odloka. S tem naj bi Ministrstvu za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano (v nadaljevanju Ministrstvo), ki je po 5. členu Odloka izhodiščno vrednost zemljišča iz 4. člena Odloka dolžno prilagajati gibanju tržnih cen kmetijskih zemljišč, omogočila arbitrarno odločanje tako glede načina zbiranja podatkov o tržnih cenah zemljišč kot tudi glede postopka njihove obdelave in metod njihovega vrednotenja. Sklicujoč se na dopis Ministrstva z dne 16. 9. 2010, ki ga prilagata dopolnitvi pobude z dne 31. 10. 2010,[3] navajata, da je Ministrstvo pri spremljanju gibanja tržnih cen zemljišč v različnih obdobjih upoštevalo nepopolne in iz različnih virov pridobljene podatke, zato izražata dvom v verodostojnost ocene Ministrstva, da tržne cene kmetijskih zemljišč po uveljavitvi ZDen niso presegle v 5. členu Odloka določenega 10 odstotnega odstopanja od izhodiščne vrednosti iz 4. člena Odloka. Po mnenju pobudnikov je sporen tudi način obdelave zbranih podatkov, saj naj bi iz navedenega dopisa Ministrstva izhajalo, da je podatke obdelalo z uporabo različnih metod. Ker menita, da izhodiščna vrednost zemljišča iz 4. člena Odloka ne zadosti meriloma upoštevanja sedanje vrednosti premoženja iz prvega odstavka 44. člena ZDen oziroma ocene vrednosti premoženja na dan izdaje odločbe o denacionalizaciji iz drugega odstavka 85. člena ZDen, pobudnika očitata 4. in 5. členu Odloka neskladje z navedenima zakonskima določbama. Zaradi njihovega učinka na izračun vrednosti stavbnih zemljišč v postopku denacionalizacije, naj bi izpodbijane določbe Odloka v nasprotju s 33. in 67. členom Ustave nesorazmerno posegale tudi v lastninska upravičenja denacionalizacijskih upravičencev, kršile pa naj bi tudi 69. člen Ustave in 1. člen Prvega protokola k EKČP.
12. Vlada v odgovoru na pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti 4. in 5. člena Odloka ter v mnenju, ki ga je podala v zvezi z očitki pobudnikov, ki se nanašajo na izpodbijane ureditve ZDen, ZLNDL in Navodila, trditve pobudnikov v celoti zavrača kot neutemeljene. Prav tako je očitke pobudnikov v odgovoru na pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti izpodbijanih določb ZDen in ZLNDL zavrnil tudi Državni zbor Republike Slovenije.
13. Pobudnika v obširnih odgovorih, ki sta ju podala na navedbe Vlade in Državnega zbora, te zavračata kot pavšalne, zavajajoče in neutemeljene ter v celoti vztrajata pri trditvah v pobudi.
B. – I.
14. Pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti lahko da, kdor izkaže svoj pravni interes (prvi odstavek 24. člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZUstS). Po drugem odstavku navedenega člena je pravni interes podan, če predpis ali splošni akt za izvrševanje javnih pooblastil, katerega oceno pobudnik predlaga, neposredno posega v njegove pravice, pravne interese oziroma v njegov pravni položaj. Po ustaljeni ustavnosodni presoji mora morebitna ugoditev predlogu privesti do izboljšanja njegovega pravnega položaja.
15. Pravni interes za vložitev pobude pobudnika utemeljujeta z vloženo ustavno pritožbo zoper sodni odločbi, izdani v denacionalizacijskem postopku. Ker 20. in 21. člen ZDen, ki urejata poseben način vračanja nepremičnin, kadar bi se z njihovo vrnitvijo bistveno okrnila ekonomska oziroma tehnološka funkcionalnost kompleksov, v tem postopku nista bila uporabljena kot podlaga za odločitvi sodišč in ker pobudnika ne izkažeta, da so bile kot podlaga za odločitvi sodišč uporabljene izpodbijane določbe drugega in tretjega odstavka 15. člena ter drugega odstavka 17. člena Navodila, ki urejajo vrednotenje komunalno neopremljenih nezazidanih stavbnih zemljišč ter vrednotenje objektov, katerih vrednotenje ni urejeno v 16. členu Navodila, morebitna razveljavitev ali odprava teh določb ne bi vplivala na pravni položaj pritožnikov. To pomeni, da pobudnika za začetek postopka za oceno ustavnosti 20. in 21. člena ZDen ter za oceno ustavnosti in zakonitosti drugega in tretjega odstavka 15. člena ter drugega odstavka 17. člena Navodila ne izkazujeta neposrednega pravnega interesa.
16. Pobudnika ne izkazujeta pravnega interesa niti za oceno ustavnosti 41. člena ZDen. Ker predmet sodnih odločb, ki ju pobudnika izpodbijata z ustavno pritožbo, ni odločitev o zavarovanju denacionalizacijskega zahtevka v postopku lastninjenja podjetja, tudi morebitna razveljavitev izpodbijane zakonske določbe, ki upravičence napotuje, da pri uveljavljanju denacionalizacijskih zahtevkov do podjetij pravočasno in veljavno priglasijo svoja upravičenja v postopkih privatizacije podjetij, na njun pravni položaj v konkretnem denacionalizacijskem postopku ne bi mogla vplivati.
17. Glede na navedeno je Ustavno sodišče pobudo v delu, ki se nanaša na 20., 21. in 41. člen ZDen ter drugi in tretji odstavek 15. člena ter drugi odstavek 17. člena Navodila, zavrglo (2. in 4. točka izreka).
B. – II.
Tretji odstavek 16. člena ZDen ter 2. in 8. člen ZLNDL
18. Ustavno sodišče je v svojih odločitvah že večkrat poudarilo, da ZDen kot rezultat doseženega političnega soglasja v Republiki Sloveniji, temelji predvsem na načelu pravičnosti kot izrazu pravne države, ki se uresničuje tako, da se z vrnitvijo podržavljenega premoženja upravičencem popravijo krivice, ki so jim bile zlasti v povojnem obdobju storjene s poseganjem države v lastninske odnose, in na načelu, da se s popravljanjem krivic ne sme delati novih, ki obsega predvsem varstvo fizičnih oseb, ki so na podlagi veljavnih predpisov ali pravnih poslov pridobile na podržavljenem premoženju lastninsko pravico, ter varstvo njihovih najemnih, zakupnih in tem podobnih razmerij na takem premoženju.[4]
19. ZDen določa tri oblike vrnitve podržavljenega premoženja v naravi, in sicer vrnitev v last in posest, vzpostavitev lastninske pravice in vrnitev lastninskega deleža (prvi odstavek 16. člena). Vrnitev v last in posest pomeni, da za vrnitev stvari ne obstaja nobena pravna ali dejanska ovira, vsaka druga oblika denacionalizacije pa praviloma pomeni, da na podržavljenem premoženju obstajajo določena upravičenja zasebnopravne ali javnopravne narave. V skladu z načeli pravne države je zakonodajalec v ZDen z vrsto institutov in pravnih mehanizmov zavaroval tudi ta upravičenja. Ustavno sodišče je že v odločbi št. U-I-323/94 z dne 11. 5. 1995 (Uradni list RS, št. 42/95, in OdlUS IV, 47) sprejelo stališče, da zakonodajalec s tem, ko je zavaroval javno korist, zasebno lastnino in določene pridobljene pravice gospodarskih subjektov pred pravicami denacionalizacijskih upravičencev, ni kršil Ustave. Zaradi pravnih razmerij in položajev, ki so obstajali v času njegove uveljavitve, je ZDen z določitvijo različnih oblik denacionalizacije uvedel tudi razlikovanje med upravičenci, ki jim bo podržavljeno premoženje vrnjeno v naravi, in tistimi, ki bodo odškodovani. V odločbi št. U-I-140/94 z dne 14. 12. 1995 (Uradni list RS, št. 11/96, in OdlUS IV, 124) je Ustavno sodišče sprejelo stališče, da je imel zakonodajalec za takšno različno ureditev pravnega položaja upravičencev utemeljene razloge, ki izhajajo iz javnega interesa in objektivnih ovir pri vračanju premoženja.
20. Pobudnika zatrjujeta, da sta tretji odstavek 16. člena ZDen in 2. člen ZLNDL v neskladju s 33. členom in drugim odstavkom 14. člena Ustave, ker onemogočata vrnitev po podržavljenju pozidanih zemljišč in ker upravičence do denacionalizacije teh zemljišč obravnavata neenako v primerjavi s tistimi imetniki pravice uporabe, ki so z uveljavitvijo ZLNDL na teh zemljiščih pridobili lastninsko pravico.
21. ZDen v izpodbijanem tretjem odstavku 16. člena določa, da premoženja v naravi ni mogoče vrniti, če je na njem lastninska pravica fizičnih ali civilnih pravnih oseb. Po 2. členu ZLNDL pa nepremičnine postanejo lastnina fizičnih oseb, ki imajo na teh nepremičninah pravico uporabe (prvi odstavek),[5] pri čemer se vpis lastninske pravice v zemljiški knjigi opravi na predlog ali po uradni dolžnosti (drugi in tretji odstavek).
22. Ker je z izpodbijano omejitvijo pri vračanju podržavljenega premoženja zakonodajalec že v ZDen zavaroval pridobljeno lastninsko pravico fizičnih ali civilnih pravnih oseb na tem premoženju, pobudnika očitanega neskladja tretjega odstavka 16. člena ZDen z Ustavo ne moreta utemeljiti z navedbo, da je bila možnost vrnitve nepremičnin, na katerih so imetniki pravice uporabe pridobili lastninsko pravico na podlagi ZLNDL, upravičencem odvzeta z uveljavitvijo tega zakona.
23. Neutemeljen je očitek pobudnikov, da je 8. člen ZLNDL zaradi svoje nejasnosti in nedoločnosti v  neskladju z 2. členom Ustave. Določbi, po kateri vknjižba lastninske pravice na podlagi ZLNDL nima pravnih posledic za stranke v postopku po ZDen, namreč ni mogoče očitati, da je nejasna ali nedoločna oziroma da se z ustaljenimi metodami razlage pravnih norm ne da ugotoviti njene vsebine. Ker vzpostavitev lastninske pravice na nepremičninah na podlagi ZLNDL po izrecni zakonski določbi ne vpliva na uveljavljanje pravic v postopku denacionalizacije, očitek pobudnikov, da se je zaradi ureditve 2. člena ZLNDL poslabšal položaj denacionalizacijskih upravičencev, ni utemeljen.
Točka 4 prvega odstavka 19. člena ZDen
24. Iz navedb pobudnikov sicer izhaja, da ureditev 19. člena ZDen izpodbijata v celoti. Ker pa je bil v konkretnem denacionalizacijskem postopku kot podlaga za odločitev sodišča prve stopnje 19. člen ZDen uporabljen le v delu, ki določa, da nepremičnine ni mogoče vrniti, če bi se bistveno okrnila prostorska kompleksnost oziroma namen izrabe prostora in nepremičnin (4. točka prvega odstavka 19. člena ZDen), pobudnika izkazujeta pravni interes le za presojo ustavnosti te določbe. Zato je Ustavno sodišče pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti preostale vsebine 19. člena ZDen zavrglo (2. točka izreka).
25. Pobudnika zatrjevano neskladje izpodbijane ureditve 19. člena ZDen z 2., 14., 15. in 33. členom Ustave utemeljujeta s trditvami, da izpodbijana ureditev organom odločanja omogoča arbitrarno odločanje, da v nasprotju z javno koristjo omogoča lastninjenje in privatizacijo premoženja, ki bi moralo biti po načelu poprave krivic vrnjeno upravičencem do denacionalizacije, ter da v nasprotju z namenom in cilji ZDen določa nesorazmerne omejitve pri vračanju podržavljenega premoženja v naravi. Ker teh trditev pobudnika ne utemeljita, Ustavno sodišče pobude v tem delu ni moglo preizkusiti.
Prvi odstavek 27. člena in 51. člen ZDen
26. Prvi odstavek 27. člena ZDen, ki je bil uveljavljen z Zakonom o spremembah in dopolnitvah ZDen (Uradni list RS, št. 65/98 – ZDen-B), v prvem stavku določa, da je Sklad zavezanec za vračilo podržavljenih kmetijskih zemljišč, gozdov in nadomestnih zemljišč.[6] Državni zbor je sprejel obvezno razlago te določbe,[7] po kateri je Sklad na podlagi 2. člena Zakona o Skladu kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 10/93, 1/96 in 23/96 – popr.) zavezanec za vračilo zemljišč kot nadomestnih zemljišč v smislu tretjega odstavka 42. člena ZDen v primeru, če upravičencu podržavljenih kmetijskih zemljišč in gozdov iz razlogov, določenih v ZDen, ni mogoče vrniti v naravi.
27. Pobudnika zatrjujeta, da je prvi odstavek 27. člena ZDen v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave, ker omogoča le vrnitev nadomestnih kmetijskih zemljišč, ne pa tudi vrnitve nadomestnih stavbnih zemljišč.
28. Ustavno sodišče je že obravnavalo pobudo, s katero je bil prvi odstavek 27. člena ZDen izpodbijan iz podobnih razlogov kot v obravnavani zadevi. S sklepom št. U-I-64/99 z dne 16. 11. 2000 (OdlUS IX, 275), s katerim je pobudo zvrnilo kot očitno neutemeljeno, je presodilo, da izpodbijana ureditev ne krši načela enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Kolikor torej pobudnika očitek o protiustavnosti izpodbijane zakonske ureditve utemeljujeta z razlogi, ki jih je Ustavno sodišče upoštevalo že pri presoji v zadevi št. U-I-64/99, so njuni očitki neutemeljeni. Razlogi za takšno odločitev so razvidni iz navedenega sklepa in jih Ustavno sodišče zato v tem sklepu ne ponavlja. Na drugačno presojo Ustavnega sodišča ne more vplivati niti zatrjevanje pobudnikov, da je bilo z ZSKZ na Sklad in občine preneseno dovolj stavbnih zemljišč, ki bi jih bilo upravičencem mogoče vrniti kot nadomestna stavbna zemljišča, saj te trditve ne izkažeta. Vlada namreč v mnenju prav nasprotno navaja, da nezazidanih stavbnih zemljišč v lasti Republike Slovenije, s katerimi razpolaga Sklad, ni toliko, da bi obstajala stvarna možnost denacionalizacije v obliki nadomestnih stavbnih zemljišč.
29. Pobudnika očitata prvemu odstavku 27. člena in 51. členu ZDen tudi neskladje z 2. členom Ustave, ker Sklada in občin ne določata kot zavezancev za vrnitev nadomestnih stavbnih zemljišč.
30. Po ZDen je denacionalizacija vrnitev podržavljenega premoženja v naravi (prvi odstavek 2. člena ZDen). Drugi odstavek 2. člena ZDen pa določa, da v primerih, ko vrnitev premoženja ni mogoča, denacionalizacija obsega plačilo odškodnine v obliki nadomestnega premoženja, vrednostnih papirjev ali v denarju. ZDen za vsako vrsto premoženja v okviru navedenih oblik denacionalizacije določa tudi možne načine vračanja podržavljenega premoženja ob upoštevanju opredelitve zavezancev za denacionalizacijo, ki jih določa 51. člen ZDen.
31. Po 51. členu ZDen so zavezanci za vrnitev stvari pravne osebe, v katerih premoženju so stvari, ki se po ZDen vrnejo upravičencem (prvi odstavek), zavezanci za vrnitev podržavljenih podjetij oziroma drugih gospodarskih subjektov ali za vzpostavitev lastninskega deleža na premoženju pa so podjetja oziroma druge pravne osebe, v katerih premoženju so sredstva oziroma premoženje podržavljenih podjetij ali drugih gospodarskih subjektov (drugi odstavek). Isti člen ZDen v tretjem in četrtem odstavku kot zavezanca za odškodnino v delnicah, s katerimi razpolaga Republika Slovenija, in za odškodnino v obveznicah določa Slovenski odškodninski sklad (sedaj SOD), kot zavezanko za odškodnino v denarju pa določa Republiko Slovenijo.
32. Glede na prvi odstavek 51. člena ZDen so torej v primerih, ko so bile upravičencem podržavljene nepremičnine, zavezanci za njihovo vrnitev pravne osebe, ki imajo te nepremičnine v svojem premoženju. Če upravičencu nepremičnine ni mogoče vrniti v last in posest oziroma glede nje vzpostaviti lastninske pravice ali lastninskega deleža, prvi odstavek 42. člena ZDen določa, da gre upravičencu odškodnina z vzpostavitvijo lastninskega deleža na pravni osebi ali v delnicah, ki jih ima Republika Slovenija ali na njegovo zahtevo v obveznicah, izdanih v ta namen. Vendar pa se lahko upravičenec in zavezanec v takih primerih sporazumeta, da zavezanec da upravičencu nadomestno nepremičnino (tretji odstavek 42. člena ZDen). To pa pomeni, da je pravna oseba, ki je po prvem odstavku 51. člena ZDen zavezana za vrnitev podržavljenih nepremičnin, ob izpolnjenem pogoju iz prvega odstavka 42. člena ZDen (tj. v primeru, ko podržavljenih nepremičnin upravičencu ni mogoče vrniti v naravi) in ob predpostavki, da o tem z upravičencem sklene sporazum v smislu tretjega odstavka 42. člena ZDen, zavezana tudi za vrnitev nadomestnih nepremičnin.
33. Ker se prvi in tretji odstavek 42. člena ZDen nanašata na vse nepremičnine, ne glede na njihovo namembnost, pomeni tretji odstavek 42. člena ZDen pravno podlago za sklenitev sporazuma o nadomestni vrnitvi ne le kmetijskih zemljišč, temveč tudi drugih nepremičnin (npr. stavbnih zemljišč, stanovanj ali poslovnih prostorov), seveda pod pogojem, da so te v premoženju pravne osebe, ki je po prvem odstavku 51. člena ZDen zavezana za vrnitev podržavljenih nepremičnin. Ker v krog zavezancev iz prvega odstavka 51. člena ZDen sodijo tudi občine, se vse povedano nanaša tudi na njih. Zato ni utemeljen očitek pobudnikov, da 51. člen ZDen občin ne določa kot zavezance za vrnitev nadomestnih zemljišč.
34. Neutemeljen je tudi očitek, da sta prvi odstavek 27. člena in 51. člen ZDen v neskladju z Ustavo, ker ne določata Sklada kot zavezanca za vrnitev stavbnih zemljišč. Ustavno sodišče je namreč že v sklepu št. U-I-64/99 pojasnilo, zakaj je položaj Sklada drugačen od položaja drugih zavezancev, ki so opredeljeni v 51. členu ZDen, ter tudi, zakaj je imel zakonodajalec razumne in stvarne razloge za določitev ureditve, po kateri je Sklad zavezan le za vrnitev kmetijskih zemljišč in gozdov ter nadomestnih kmetijskih zemljišč.
Drugi odstavek 32. člena ZDen
35. Pobudnika izpodbijata 32. člen ZDen, ki določa pogoje, pod katerimi se vračajo zazidana in nezazidana stavbna zemljišča, vendar iz navedb v pobudi izhaja, da  protiustavnost očitata le določbi drugega odstavka tega člena, ki ureja vrnitev zazidanih stavbnih zemljišč. Glede na tako opredeljen predmet pobude je Ustavno sodišče štelo, da ureditev 32. člena ZDen izpodbijata le glede navedene določbe in v tem obsegu.
36. Po drugem odstavku 32. člena ZDen se podržavljena zazidana stavbna zemljišča (obstoječe gradbene parcele) ne vračajo, razen če je na njih zgrajeni trajni objekt v lasti upravičenca. Iz zakonodajnega gradiva[8] je razvidno, da je zakonodajalec pri določitvi take ureditve upošteval tedaj splošno veljavno pravilo, da se pravice na zemljišču prenašajo skupaj s stavbo (
superficies solo cedit
), in da bi zato v primerih, ko je bila na podržavljenem zemljišču stavba zgrajena po podržavljenju, vračanje takšnega zemljišča v naravi nujno povzročilo tudi vračanje stavbe, ki ni bila podržavljena, za kar pa po določbah ZDen ni pogojev.
37. Pobudnika izpodbijani ureditvi očitata, da onemogoča enako obravnavanje upravičencev do denacionalizacije podržavljenih stavbnih zemljišč v primerjavi s tistimi lastniki stavb, ki so (ali bodo) lastninsko pravico na podržavljenih stavbnih zemljiščih pridobili na podlagi ZLNDL in ZVEtL.
38. ZLNDL in ZVEtL urejata lastninjenje zemljišč in stavb v družbeni lastnini, ki niso predmet lastninjenja po drugih zakonih (1. člen ZLNDL), oziroma postopek za vzpostavitev etažne lastnine s sodno odločbo na predlog pridobitelja posameznega dela stavbe in postopek za določanje pripadajočega zemljišča, ki pripada stavbi v etažni lastnini (1. člen ZVEtL). Predmet urejanja navedenih zakonov je torej povsem različen od predmeta urejanja v izpodbijani določbi ZDen. Zato pobudnika očitka o neskladju izpodbijanega drugega odstavka 32. člena ZDen z drugim odstavkom 14. člena Ustave ne moreta utemeljiti s sklicevanjem na navedeni zakonski ureditvi. Očitkov o neskladju z 2., 33. in 67. členom Ustave pa Ustavno sodišče ni moglo preizkusiti, ker jih pobudnika nista utemeljila.
Tretji odstavek 42. člena ZDen
39. Očitek pobudnikov, da je tretji odstavek 42. člena ZDen v neskladju s 33. členom Ustave, ker ga ni mogoče uporabiti v primerih, ko se premoženje vrača v obliki odškodnine, za katero je po četrtem odstavku 51. člena ZDen zavezanka SOD, je nerazumen.
40. Ustavno sodišče je že v 32. točki obrazložitve tega sklepa navedlo, da so po tretjem odstavku 42. člena (v zvezi z 51. členom) ZDen zavezanci za nadomestno vrnitev nepremičnin lahko le tiste pravne osebe, v katerih premoženju so nepremičnine, ki jih ni mogoče vrniti v naravi, oziroma glede katerih ni mogoče vzpostaviti lastninske pravice ali lastninskega deleža, ter Sklad, ki je po prvem odstavku 27. člena ZDen zavezanec le za vrnitev kmetijskih zemljišč in gozdov ter nadomestnih kmetijskih zemljišč, ki so v lasti Republike Slovenije. SOD (prej Slovenski odškodninski Sklad), ki je bila z Zakonom o Slovenskem odškodninskem skladu (Uradni list RS, št. 21/11 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZSOS) ustanovljena kot finančna organizacija za poravnavo obveznosti upravičencem po ZDen in drugih predpisih, ki urejajo denacionalizacijo premoženja, v svojem premoženju nima nepremičnin, za katere bi bila zavezana za vrnitev po določbah ZDen. Zato je v tretjem in četrtem odstavku 51. člena ZDen lahko določena le kot zavezanka za odškodnino v delnicah, s katerimi razpolaga Republika Slovenija, in za odškodnino v obveznicah.
Člen 47 ZDen
41. Pobudnika izpodbijata 47. člen ZDen, po katerem lahko imetniki obveznic te uporabijo za nakup delnic skladov Republike Slovenije, za nakup delnic, s katerimi razpolagajo ti skladi, ali kot plačilno sredstvo za nakup nepremičnin in drugega kapitala v postopku privatizacije, pri čemer se v teh primerih kot vrednost obveznice upošteva njena nominalna vrednost.
42. Pobudnika zatrjujeta, da izpodbijana ureditev zaradi zaključka privatizacije ni več skladna z ustavnima načeloma pravičnosti in enakosti ter da pomeni izvotlitev lastninskih upravičenj denacionalizacijskih upravičencev.
43. Res je sicer, kar navajata pobudnika, da zaradi zaključene privatizacije podjetij upravičenci na podlagi odločb o denacionalizaciji prejetih obveznic SOD ne morejo več uporabiti kot plačilno sredstvo za nakup nepremičnin in drugega kapitala v postopku privatizacije. Vendar pa zakonodajalec navedenega načina uporabe obveznic v 47. členu ZDen ni določil kot edinega možnega, kot to skušata prikazati pobudnika, prav tako pa z določitvijo v tem členu navedenih možnih načinov uporabe obveznic SOD ni izključil drugih možnosti, ki so na voljo upravičencem kot imetnikom teh obveznic, saj imajo ti (poleg unovčenja obveznic s prodajo na trgu vrednostnih papirjev) npr. tudi možnost, da na podlagi 8. člena ZSOS[9] zahtevajo zamenjavo obveznic za delnice podjetij, s katerimi razpolaga Republika Slovenija ali SOD.
44. Ne gre torej za to, da bi izpodbijana določba upravičencem onemogočila uresničitev njihovih lastninskih upravičenj, temveč za to, da izvršitev izpodbijane določbe v delu, ki se nanaša na nakup nepremičnin in drugega kapitala v postopku privatizacije, na način, kot to želita pobudnika, zaradi spremenjenih okoliščin ni več mogoča. Zgolj to dejstvo pa samo po sebi, prav zaradi drugih možnosti, ki jih imajo upravičenci glede uporabe prejetih obveznic SOD še vedno na voljo, ne zadošča za utemeljitev zatrjevane protiustavnosti 47. člena ZDen. Očitka o neskladju izpodbijane ureditve z Ustavo pobudnika tudi ne moreta utemeljiti z navedbami, s katerimi izražata svoje nezadovoljstvo, da odškodnina, ki njunemu pravnemu predniku pripada na podlagi v konkretnem postopku izdane odločbe o denacionalizaciji, zaradi višjih tržnih cen ne zadošča za nakup podržavljenemu enakovrednega premoženja.
Prvi odstavek 12. člena Navodila
45. Pobudnika izpodbijata 12. člen Navodila, ki določa merila za vrednotenje stavbnega zemljišča v primeru, če velikosti zazidanega stavbnega zemljišča ni mogoče ugotoviti. Ker iz navedb v pobudi izhaja, da neskladje z Ustavo in zakonom pobudnika očitata le prvemu odstavku tega člena Navodila, ki določa merila za vrednotenje funkcionalnega zemljišča glede na vrsto objekta, ki mu pripada, je Ustavno sodišče štelo, da pobudnika 12. člen Navodila izpodbijata le v tem obsegu.
46. Pobudnika očitek o neskladju prvega odstavka 12. člena Navodila s 120. členom Ustave utemeljujeta z navedbo, da za opredelitev funkcionalnega zemljišča, kot jo določa 12. člen Navodila, ZDen ne daje podlage.
47. Določbe Navodila se uporabijo v primerih, ko vrednosti podržavljenega premoženja ni mogoče ugotoviti po merilih, določenih z ZDen (1. člen Navodila). ZDen je namreč v 85. členu pooblastil ministra za industrijo in gradbeništvo, da (v soglasju z ministrom za varstvo okolja in urejanje prostora ter ministrom za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano) izda navodilo o merilih oziroma o metodologiji za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja, ki mora temeljiti na načelu, da se vrednost stvari ocenjuje po stanju na dan podržavljenja in po vrednosti na dan izdaje odločbe o denacionalizaciji (prvi in drugi odstavek 85. člena ZDen).
48. Navodilo ureja vrednotenje stavbnih zemljišč v členih 11 do 15. Po prvem odstavku 11. člena Navodila se stavbna zemljišča delijo na zazidana in nezazidana stavbna zemljišča, pri čemer 1. točka prvega odstavka tega člena določa, da so zazidana stavbna zemljišča zemljišča, na katerih so bile zgrajene stavbe (fundus), in zemljišča, namenjena za njihovo redno rabo (funkcionalno zemljišče).
49. Izpodbijani prvi odstavek 12. člena Navodila določa, da se, če velikosti stavbišča in funkcionalnega zemljišča (zazidano stavbno zemljišče) ni mogoče ugotoviti oziroma funkcionalno zemljišče k objektu ni bilo določeno, šteje za funkcionalno zemljišče k objektu še dvakratna površina fundusa pri objektih, vrednotenih po 16. členu Navodila, še ena površina (100 odstotkov) fundusa pri glavnih objektih, ki se vrednotijo po 17. členu Navodila, oziroma še 50 odstotkov  površine fundusa pri pomožnih objektih, ki se vrednotijo po 17. členu Navodila.
50. Izpodbijana ureditev se uporabi v primerih, ko zazidanih stavbnih zemljišč ni mogoče ovrednotiti, ker velikost zemljišča, namenjenega za redno rabo objekta, ni določena ali je ni mogoče ugotoviti. Za te primere Navodilo v izpodbijanem prvem odstavku 12. člena obseg (površino) tega zemljišča določa v razmerju do površine objekta, za katerega redno rabo je zemljišče namenjeno. Izpodbijana določba Navodila funkcionalnega zemljišča torej ne opredeljuje vsebinsko, temveč za potrebe vrednotenja zazidanega stavbnega zemljišča določa le merila, po katerih se (glede na površino objekta, ki mu pripada) izračuna površina funkcionalnega zemljišča (kot dela ocenjevanega stavbnega zemljišča). Ker z določitvijo meril za določitev velikosti funkcionalnih zemljišč v izpodbijani določbi odredbodajalec ni presegel pooblastila iz prvega odstavka 85. člena ZDen, mu kršitve 120. člena Ustave ni mogoče očitati.
51. Očitek o kršitvi 2. člena Ustave pobudnika utemeljujeta z navedbo, da izpodbijana ureditev zaradi nejasnosti in preohlapnosti organom odločanja v postopkih denacionalizacije omogoča, da kot zazidana stavbna zemljišča vrednotijo tudi zemljišča, ki to niso. Očitek ni utemeljen. Z ureditvijo, da se (glede na vrsto objekta, ki mu pripada) kot funkcionalno zemljišče šteje "še dvakratna površina fundusa", "še ena površina (100%) fundusa" oziroma "še 50% površine fundusa", izpodbijana določba jasno in natančno opredeljuje merila, na podlagi katerih se za potrebe njihovega vrednotenja določi površina posameznim stavbam pripadajočih zemljišč. Zato ji ni mogoče očitati, da omogoča arbitrarno uporabo.
52. Ker prvi odstavek 12. člena Navodila ureja vrednotenje zazidanih stavbnih zemljišč, pobudnika očitka o njegovem neskladju z Ustavo, ne moreta utemeljiti s sklicevanjem na ureditvi ZLNDL in ZVEtL, ki urejata  lastninjenje nepremičnin v družbeni lastnini oziroma postopek za vzpostavitev etažne lastnine in postopek za določanje zemljišča, pripadajočega stavbi v etažni lastnini.
Člena 13 in 14 Navodila
53. Izpodbijani ureditvi 13. in 14. člena Navodila[10] sta že bili predmet ustavnosodne presoje. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-82/92 z dne 11. 11. 1993 (Uradni list RS, št. 65/93, in OdlUS II, 101), s katero je ugotovilo, da 13. člen Navodila ni v neskladju z Ustavo in ZDen, ocenilo, da merilo oziroma metoda vrednotenja zazidanega stavbnega zemljišča, določena v 13. členu Navodila, sledi zakonskemu načelu o vrednotenju stvari po stanju ob podržavljenju (prvi odstavek 44. člena ZDen) in po vrednosti na dan izdaje odločbe (drugi odstavek 85. člena ZDen). V sklepu št. U-I-169/02 z dne 8. 5. 2003, s katerim je zavrnilo pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti 13. in 14. člena Navodila, je Ustavno sodišče kot očitno neutemeljene zavrnilo trditve, da zakonsko načelo o vrednotenju stvari po stanju ob podržavljenju in po sedanji vrednosti iz prvega odstavka 44. člena ZDen (oziroma po vrednosti na dan izdaje odločbe iz drugega odstavka 85. člena ZDen) pomeni, da bi moralo Navodilo pri določanju višine odškodnine upoštevati tržne razmere ob izdaji odločbe o denacionalizaciji. V sklepu št. U-I-137/98 z dne 18. 3. 1999 (OdlUS VIII, 62) je Ustavno sodišče kot očitno neutemeljene zavrnilo tudi trditve o kršitvi pravice do enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave, ker naj bi ureditev ZDen in metodologij, ki se uporabljajo za ugotavljanje (izračunavanje) vrednosti podržavljenega premoženja, diskriminirala tiste upravičence, ki dobijo premoženje vrnjeno v obliki odškodnine, v primerjavi s tistimi, ki dobijo vrnjeno premoženje v naravi.
54. Kolikor torej pobudnika očitek o neskladju 13. in 14. člena Navodila z Ustavo in ZDen utemeljujeta z razlogi, ki jih je Ustavno sodišče upoštevalo že pri presoji v navedenih odločitvah, so njuni očitki neutemeljeni. Razlogi za takšno odločitev so razvidni iz navedenih sklepov. Zato jih Ustavno sodišče v tem sklepu ne ponavlja.
55. Neutemeljen je tudi očitek, da določitev vrednosti "faktorja 17" v 13. členu Navodila zaradi neopredeljenih meril krši načelo jasnosti in določnosti predpisov iz 2. člena Ustave. Ker so elementi, ki jih je odredbodajalec upošteval pri določitvi meril za vrednotenje stavbnih zemljišč, razvidni iz pojasnil Ministrstva za okolje in prostor, ki jih je Ustavno sodišče povzelo v odločbi št. U-I-82/92, v kateri je odločilo, da 13. člen Navodila ni v neskladju z Ustavo in zakonom, izpodbijani ureditvi ni mogoče očitati arbitrarnosti. Pobudnika očitka o neskladju ureditve vrednotenja stavbnih zemljišč z drugim odstavkom 14. člena Ustave tudi ne moreta utemeljiti s sklicevanjem na določbe Odloka, ki ureja vrednotenje kmetijskih zemljišč, saj stavbna zemljišča že po naravi stvari zahtevajo drugačno ureditev vrednotenja kot kmetijska zemljišča. Ustavno sodišče očitka pobudnikov o neskladju 13. in 14. člena Navodila s 74. členom Ustave ni moglo presojati, saj pobudnika z navedbo, da odškodnine, določene na podlagi vrednotenja premoženja po izpodbijani ureditvi vrednotenja stavbnih zemljišč, ne zadoščajo za nakup enakovrednega premoženja po njegovi tržni vrednosti, ne izkazujeta pravnega interesa temveč ekonomski interes. Ta pa po ustaljeni ustavnosodni presoji ne zadostuje za izpolnjevanje procesne predpostavke  iz 24. člena ZUstS.[11] Očitka o kršitvi 34. člena Ustave pa pobudnika ne moreta utemeljiti z navedbami, s katerimi izražata osebno prizadetost zaradi domnevnih neskladij izpodbijane ureditve z Ustavo in zakonom.
Člena 4 in 5 Odloka
56. Izpodbijani 4. člen Odloka določa, da je izhodiščna vrednost zemljišča 3,94 DEM/m2, preračunano v tolarje po srednjem tečaju nemške marke, kot ga določa Banka Slovenije. Po izpodbijanem 5. členu Odloka je Ministrstvo dolžno tekoče spremljati tržne cene kmetijskih zemljišč in gozdov v Republiki Sloveniji (prvi odstavek) in če ugotovi, da je razlika med tržno ceno in po Odloku ugotovljeno vrednostjo zemljišča večja od 10 odstotkov, določi novo izhodiščno vrednost zemljišča tako, da za ugotovljeni odstotek razlike spremeni izhodiščno vrednost iz 4. člena Odloka (drugi odstavek).
57. Pobudnika očitek o neskladju navedenih določb Odloka z 2. členom Ustave utemeljujeta z navedbo, da gre za nejasne in nedoločne pravne norme, ki Ministrstvu omogočajo arbitrarno odločanje o načinu zbiranja podatkov o tržnih cenah zemljišč, o postopku njihove obdelave in o metodah njihovega vrednotenja.
58. Načelo jasnosti in določnosti pravnih pravil, ki je eno od načel pravne države (2. člen Ustave), vsebuje zahtevo, da so pravna pravila oblikovana tako, da je mogoče ugotoviti njihovo vsebino in s tem njihov namen. To pa ne pomeni, da jih ne bi bilo treba razlagati. Po ustaljeni ustavnopravni presoji pravno pravilo ni določno le tedaj, kadar se z ustaljenimi metodami razlage ne da ugotoviti njegove vsebine.
59. Člen 4 Odloka, ki določa izhodiščno vrednost zemljišča, jasno in določno opredeljuje predmet urejanja. Zato mu neskladja z 2. členom Ustave ni mogoče očitati. Tudi določbama 5. člena Odloka ni mogoče očitati, da sta nejasni oziroma da ni mogoče ugotoviti njune vsebine. Že pojasnila Ministrstva v dopisu, na katerega se v pobudi sklicujeta pobudnika, kažejo na to, da je Ministrstvo razlagalo vsebino izpodbijanih določb tako, da podatke o tržnih cenah kmetijskih zemljišč za potrebe ugotavljanja njihovega morebitnega odstopanja od izhodiščne vrednosti zemljišča iz 4. člena Odloka v praksi zbira in obdeluje glede na uradno dostopne podatke o cenah kmetijskih zemljišč, ki jih pridobiva iz evidenc pristojnih državnih organov, tj. upravnih enot in v zadnjem času GURS. Upoštevaje pojasnila Ministrstva Ustavno sodišče ocenjuje, da Ministrstvu ni mogoče očitati arbitrarne uporabe 5. člena Odloka. Zgolj nestrinjanje pobudnikov s pojasnili Ministrstva oziroma njun dvom v primernost uporabljenih postopkov zbiranja in obdelave podatkov o tržnih cenah zemljišč ter v verodostojnost ocene Ministrstva, pa za utemeljitev zatrjevanega neskladja izpodbijanih določb Odloka z 2. členom Ustave ne zadošča. Pobudnika očitane protiustavnosti izpodbijanih določb Odloka tudi ne moreta utemeljiti s sklicevanjem na podatke o cenah zemljišč, ki naj bi izhajali iz oglasov za prodajo, objavljenih v dnevnem časopisju.
60. Pobudnika zatrjujeta tudi neskladje s prvim odstavkom 44. člena in drugim odstavkom 85. člena ZDen ter drugim odstavkom 14. člena, 15., 33., 67., 69. in 74. členom Ustave. Kolikor pobudo v tem delu utemeljujeta z razlogi, ki jih je Ustavno sodišče upoštevalo že pri presoji ureditve vrednotenja stavbnih zemljišč v tej zadevi in v zadevah št. U-I-82/92, št. U-I-169/02 in št. U-I-137/98, so očitki pobudnikov neutemeljeni iz istih razlogov, kot izhajajo iz 53. in 54. točke obrazložitve tega sklepa.
61. Pobudnika na posamezne izpodbijane zakonske oziroma podzakonske ureditve naslavljata še druge očitke, ki pa jih Ustavno sodišče zaradi njihove nerazumljivosti, neobrazloženosti oziroma pavšalnosti ni moglo preizkusiti.
62. Glede na navedeno je Ustavno sodišče pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti tretjega odstavka 16. člena, 4. točke prvega odstavka 19. člena, prvega odstavka 27. člena, drugega odstavka 32. člena, 47. in 51. člena ZDen ter 2. in 8. člena ZLNDL ter za oceno ustavnosti in zakonitosti prvega odstavka 12. člena, 13. in 14. člena Navodila ter 4. in 5. člena Odloka zavrnilo kot očitno neutemeljeno (1. in 3. točka izreka).
B. – III.
63. V pritožnikovi prvi vlogi pritožnica ni bila navedena kot vlagateljica ustavne pritožbe. Kot pritožnica je bila navedena šele v vlogi, s katero je pritožnik na poziv Ustavnega sodišča dopolnil ustavno pritožbo. Ker je bila ta pri Ustavnem sodišču vložena v roku za vložitev ustavne pritožbe iz prvega odstavka 52. člena ZUstS, jo je Ustavno sodišče upoštevalo ne le kot dopolnitev pritožnikove ustavne pritožbe, temveč tudi kot pravočasno ustavno pritožbo pritožnice.
64. Ustavno sodišče ni upoštevalo dopolnitev ustavne pritožbe, ki sta ju pritožnika vložila 18. 2. 2010 in 12. 2. 2011, saj sta bili vloženi po izteku roka iz prvega odstavka 52. člena ZUstS.
65. Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena ZUstS (5. točka izreka).
66. Ustavno sodišče je ustavno pritožbo v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, zavrglo, saj ne gre za posamičen akt državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil, s katerim bi bilo odločeno o pravicah, obveznostih ali pravnih koristih pritožnikov (6. točka izreka).
C.
67. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi tretjega odstavka 25. člena, drugega odstavka 26. člena, prve alineje prvega odstavka in drugega odstavka 55.b člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Ernest Petrič ter sodnice in sodniki dr. Mitja Deisinger, dr. Etelka Korpič – Horvat, mag. Miroslav Mozetič, Jasna Pogačar, mag. Jadranka Sovdat, Jože Tratnik in Jan Zobec. Sklep je sprejelo soglasno.
dr. Ernest Petrič
Predsednik
zanj
mag. Miroslav Mozetič
Podpredsednik
Opombe:
[1] Pobuda je bila dopolnjena (razširjena) z vlogami z dne 24. 11. 2009, z dne 1. 12. 2009, z dne 15. 12. 2009, z dne 17. 2. 2010, z dne 31. 10. 2010, z dne 28. 11. 2010, z dne 26. 1. 2011 in z dne 17. 3. 2011.
[2] Drugi in tretji odstavek 15. člena ter drugi odstavek 17. člena Navodila so bili uveljavljeni s 3. in 4. členom Navodila o spremembah in dopolnitvah Navodila o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja (Uradni list RS, št. 26/2000).
[3] V tem dopisu je Ministrstvo v zadevi istih pobudnikov, ki se pri Ustavnem sodišču vodi pod št. U-I-159/09, Ustavnemu sodišču dalo pojasnila glede izvrševanja določb 5. člena Odloka. Pojasnilo je, da je gibanje tržnih cen kmetijskih zemljišč in gozdov v Republiki Sloveniji do leta 2006 spremljalo na podlagi podatkov upravnih enot iz ponudb o prodaji zemljišč, vloženih pri upravnih enotah po postopku, ki ga določa Zakon o kmetijskih zemljiščih (Uradni list RS, št. 55/03 – uradno prečiščeno besedilo), od leta 2007 dalje pa na podlagi podatkov o cenah kmetijskih zemljišč, razvidnih iz evidence trga nepremičnin, ki jo vodi Geodetska uprava Republike Slovenije (v nadaljevanju GURS). Po navedbah Ministrstva na podlagi teh podatkov na letni ravni ugotovljene povprečne tržne cene kmetijskih zemljišč vse od uveljavitve Odloka dalje niso presegale izhodiščne vrednosti iz 4. člena Odloka za več kot 10 odstotkov. Več kot 10 odstotno odstopanje povprečnih tržnih cen kmetijskih zemljišč v primerjavi z izhodiščno vrednostjo iz 4. člena Odloka naj bi Ministrstvo sicer zaznalo v letih 1996, 1998 in 2006, vendar pa naj bi primerjava teh cen s tržnimi cenami kmetijskih zemljišč, ugotovljenimi v naslednjih letih pokazala, da so se ugotovljene višje tržne cene kmetijskih zemljišč v letih 1997, 1999 in 2007 vrnile na vrednost, ki izhodiščne vrednosti iz 4. člena Odloka ni presegla za več kot 10 odstotkov.
[4] Tako npr. Ustavno sodišče v odločbah št. U-I-75/92 z dne 31. 3. 1994 (Uradni list RS, št. 23/94, in OdlUS III, 27) in št. U-I-129/95 z dne 4.7.1996 (Uradni list RS, št. 44/96, in OdlUS V, 108) ter v sklepu št. U-I-367/98 z dne 25. 5. 2000 (OdlUS IX, 120).
[5] Skladno s 7. členom ZLNDL so osebe iz 2. člena ZLNDL lastninsko pravico na nepremičninah pridobile z uveljavitvijo ZLNDL, tj. 12. 7. 1997.
[6] Drugi stavek prvega odstavka 27. člena ZDen se glasi: "Pri tem je dolžan upoštevati določbe iz 1. do 4. točke prvega odstavka 21. člena in 22. člena zakona o kmetijskih zemljiščih (Uradni list RS, št. 59/96)."
[7] Obvezna razlaga prvega odstavka prvega stavka 27. člena ZDen, Uradni list RS, št. 66/2000 – ORZDen27.
[8] Poročevalec Skupščine Republike Slovenije, št. 7/91, str. 15.
[9] Po prvem odstavku 8. člena ZSOS lahko upravičenec zahteva, da mu SOD namesto obveznic ponudi ustrezno število delnic posameznega podjetja ali več podjetij, s katerimi razpolaga Republika Slovenija ali SOD. Drugi odstavek istega člena ZSOS določa, da mora SOD v tem primeru odgovoriti upravičencu ali pa mu dostaviti ustrezno ponudbo v 30 dneh od prejema zahteve. Če upravičenec ponudbo sprejme, o tem s SOD sklene pogodbo.
[10]  Člen 13 Navodila v prvem odstavku določa, da se vrednost zazidanega stavbnega zemljišča ugotovi po enačbi: v (vrednost) = c (cena) x p (površina). Po drugem odstavku istega člena Navodila se cena zazidanega stavbnega zemljišča ugotovi tako, da se izhodiščna vrednost kmetijskega zemljišča, določena s predpisom, izdanim na podlagi tretjega odstavka 44. člena ZDen (tj. na podlagi Odloka), pomnoži s faktorjem 17.
Člen 14 Navodila se glasi: "Vrednost komunalno opremljenega nezazidanega stavbnega zemljišča znaša 40 odstotkov vrednosti zazidanega stavbnega zemljišča."
[11] Tako Ustavno sodišče npr. v odločbi št. U-I-212/03 z dne 24. 11. 2005 (Uradni list RS, št. 111/05, in OdlUS XIV, 84).