U-I-185/10, Up-1409/10
Natisni
Opravilna št.:
U-I-185/10, Up-1409/10
Datum odločitve:
2. 2. 2012
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 23/2012 in OdlUS XIX, 33
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2012:U.I.185.10
Akt:
Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 126/07, 40/09, 59/09, 52/10, 106/10, 26/11 in 47/11) (ZFPPIPP), 34. čl.

Sklep Višjega sodišča v Kopru št. Cpg 57/2010 z dne 2. 9. 2010

Sklep Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 9. 2. 2010 

Sklep Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010
Izrek:
Člen 34 Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 40/09) se razveljavi, kolikor se nanaša na predpis iz 2. točke prvega odstavka 114. člena Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 126/07, 40/09, 59/09, 52/10, 106/10, 26/11 in 47/11) in na opravila upravitelja v stečajnem postopku, na katera ta zakon veže pravico do nagrade upravitelju, opravljena pred uveljavitvijo Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 40/09).

Do drugačne zakonske ureditve se za odmero nagrade upravitelju v stečajnem postopku za opravila iz prejšnje točke izreka smiselno uporabljajo predpisi iz 6. do 9. točke prvega odstavka 499. člena Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju.

Sklep Višjega sodišča v Kopru št. Cpg 57/2010 z dne 2. 9. 2010 in sklep Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 9. 2. 2010 ter sklep Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010 se razveljavijo in zadeva se vrne Okrožnemu sodišču v Novi Gorici v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
V pobudi lahko pobudnik uveljavlja tudi protiustavnosti, ki se ne nanašajo na človekove pravice in temeljne svoboščine, pač pa na ustavna načela ali druge določbe Ustave, torej protiustavnosti, ki jih z ustavno pritožbo ni dovoljeno uveljavljati. Stališče ustaljene ustavnosodne presoje je, da morajo pobudniki v primerih, ko zakoni ne učinkujejo neposredno, najprej v postopku pred pristojnimi sodišči uveljavljati protiustavnost zakonske ureditve, in lahko tako šele po izčrpanju vseh pravnih sredstev izkažejo pravni interes za odločanje Ustavnega sodišča, če hkrati vložijo tudi ustavno pritožbo. To pa ne pomeni, da je pobuda vsebinsko omejena tako, da bi bilo z njo dovoljeno uveljavljati le protiustavnosti z vidika ustavnih določb, ki urejajo človekove pravice, ne pa tudi drugih protiustavnosti, kakršna je npr. prepoved retroaktivnosti iz 155. člena Ustave.
Drugi odstavek 155. člena Ustave dopušča izjemo od splošne prepovedi retroaktivnosti iz prvega odstavka tega člena. V skladu s to izjemo lahko ob izrecno določenih pogojih (retroaktivnost zahteva javna korist, neposeganje v pridobljene pravice) retroaktivno učinkujejo le posamezne zakonske določbe, ne pa tudi določbe drugih predpisov. Če zakonodajalec v retroaktivni zakonski določbi ne uredi v celoti vsebine, ki naj povratno učinkuje, ampak njeno urejanje v določenem delu prepusti vsakokratnemu izvršilnemu predpisu, ravna v neskladju z drugim odstavkom 155. člena Ustave.
Zakonska določba, ki za odmero nagrade upravitelju v stečajnem postopku, začetem pred njeno uveljavitvijo, zahteva uporabo izvršilnega predpisa, uveljavljenega po tem, ko so bila opravila upravitelja že izvršena, je retroaktivna. Z učinkom za nazaj ukazuje uporabo kasnejšega izvršilnega predpisa. Ker je z izpodbijano zakonsko določbo zakonodajalec odkazal na retroaktivno uporabo izvršilnega predpisa, je takšna zakonska določba že sama po sebi v neskladju z ustavno določenimi pogoji za dopustno retroaktivnost.
Geslo:
1.5.51.1.17.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Razveljavitev - Zakona.
1.5.51.1.22 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Določitev načina izvršitve odločbe.
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
5.3.35 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Prepoved povratne veljave zakonov (155).
1.5.51.1.8 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Presoja po koneksiteti (30. člen ZUstS).
Pravna podlaga:
Člen 120.2, 155, 160.1, 160.3, 162.2, Ustava [URS] 
Člen 30, 40.2, 43, 49.1, 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov, ustavna pritožba
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Dušan Taljat, Tolmin
Datum vloge:
4. 8. 2010
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US29705
Dokument v PDF obliki:
U-I-185-10, Up-1409-10.pdf
193 KB
Prenesite datoteko
U-I-185-10, Up-1409-10_LM Korpič-Horvat.pdf
228 KB
Prenesite datoteko
Up-1409-10.pdf
150 KB
Prenesite datoteko
Up-1409/10-8
21. 12. 2010
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe, ki jo je vložil Dušan Taljat, Tolmin, na seji 21. decembra 2010
sklenil:
1. Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Kopru Cpg 57/2010 z dne 2. 9. 2010 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 9. 2. 2009 se sprejme v obravnavo.
2. Ustavna pritožba zoper sklep Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010 se zavrže.
3. Do končne odločitve Ustavnega sodišča v stečajnem postopku št. St 1277/2008, ki teče zoper stečajnega dolžnika družbo Mizar, d. d., – v stečaju, Volčja Draga, pred Okrožnim sodiščem v Novi Gorici, ni dovoljeno opraviti končne razdelitve stečajne mase na podlagi sklepa Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010.
Obrazložitev
A.
1. Sodišče prve stopnje je med drugim sklenilo, da se pritožniku za delo stečajnega upravitelja, opravljeno od začetka stečajnega postopka 3. 3. 2004 do sedaj, odmeri nagrada oziroma nadomestilo v višini 63.054,65 EUR bruto. V obrazložitvi je pojasnilo, da se od uveljavitve Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 40/09 – v nadaljevanju ZFPPIPP-A), ki je začel veljati 13. 6. 2009, tudi za postopke zaradi insolventnosti, začete pred 1. 10. 2008, glede odmere nagrade uporablja Pravilnik o tarifi za odmero nagrade upravitelja v postopkih zaradi insolventnosti in prisilne likvidacije ter stroških, do povrnitve katerih je upravitelj v teh postopkih upravičen (Uradni list RS, št. 91/08, 119/08 in 53/09 – v nadaljevanju Pravilnik). Novela ZFPPIPP-A naj bi povsem jasno in z izrecnim namenom odpravila prejšnjo ureditev, po kateri se je v stečajnih postopkih, začetih pred 1. 10. 2008, glede odmere nagrade uporabljala Odredba o merilih za določanje nagrad stečajnim upraviteljem, upraviteljem prisilne poravnave in likvidacijskim upraviteljem (Uradni list RS, št. 16/02, 18/02 – popr., 27/03, 56/04, 69/04, 56/05 – v nadaljevanju Odredba). Sodišče je zato sklenilo, da Odredbe, ki ne velja več, za odmero nagrade stečajnega upravitelja ni več mogoče uporabiti. Stečajni upravitelj naj s trenutkom začetka opravljanja funkcije upravitelja še ne bi pridobil pravice zahtevati izplačilo nagrade v določeni višini, temveč le pravico do nagrade, to je do plačila za svoje delo.
2. Višje sodišče je zavrnilo pritožnikovo pritožbo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje. Ob tem je še pojasnilo, da naj bi že 495. člen Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 126/07, 40/09, 59/09 in 52/10 – ZFPPIPP) glede nagrajevanja stečajnih upraviteljev določil novo ureditev tudi za stečaje, začete pred 1. 10. 2008. Člena 31 in 34 ZFPPIPP-A naj bi le določila uskladitev podzakonske ureditve z zakonsko, in sicer tako, da se tudi za te stečaje pri odmeri nagrade upravitelja uporablja Pravilnik in ne Odredba. Višje sodišče dopušča možnost, da bi bile določbe o odmeri nagrade lahko retroaktivne, in sklene, da bi bila taka retroaktivnost skladna z drugim odstavkom 155. člena Ustave. Višje sodišče še navaja, da tudi sklicevanje na drugačno sodno prakso drugih višjih sodišč ni pravno pomembno, saj je skrb za poenotenje sodne prakse in za razlago zakonskih norm v domeni Vrhovnega sodišča.
3. Bistven očitek pritožnika je, da odločitev temelji na 34. členu ZFPPIPP-A, ki naj bi bil v neskladju s 155. členom Ustave. Navedeno določbo pritožnik izpodbija v pobudi, ki se vodi pod št. U-I-185/10 in na katero se v ustavni pritožbi tudi sklicuje. Pritožnik navaja, da sta sodišči v izpodbijanih sklepih zaradi uporabe 34. člena ZFPPIPP-A namesto Odredbe uporabili Pravilnik, zaradi česar naj bi mu bila določena nagrada manjša za 28.213,87 EUR. Meni, da je bilo s tako odločitvijo poseženo v njegove pridobljene pravice, saj naj bi mu sodišči za delo v stečajnem postopku, ki ga je opravil vrsto let pred uveljavitvijo Pravilnika, obračunalo po Pravilniku, ne pa po Odredbi, ki je veljala v času opravljenega dela. Navedena razlika naj bi pomenila zanj hujšo posledico, ki pa naj ne bi bila samo denarne narave, saj naj bi se pritožnik čutil diskriminiranega, ker naj bi v Sloveniji le Višje sodišče v Kopru v takih zadevah odločalo na podlagi Pravilnika.
4. Pritožnik predlaga začasno zadržanje izvrševanja sklepa o končni razdelitvi št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010 oziroma začasno zadržanje izvrševanja načrta končne razdelitve v stečajnem postopku. Navaja, da bo sklep o končni razdelitvi (zoper katerega nima pravnih sredstev) postal pravnomočen najkasneje 10. 12. 2010 ter da bo zato moral na podlagi končnega načrta razdelitve, ki predvideva odmero njegove nagrade po Pravilniku, najkasneje do 25. 12. 2010 izvršiti razdelitev stečajne mase upnikom. S tem naj bi nastale nepopravljive posledice, saj naj po realizaciji končne razdelitve drugačna razdelitev (ki bi upoštevala višjo nagrado) ne bi bila več mogoča.
B.
5. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo zoper sklep Višjega sodišča v Kopru Cpg 57/2010 z dne 2. 9. 2010 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 9. 2. 2009 sprejel v obravnavo. O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine (1. točka izreka).
6. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo zoper sklep Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010
zavrgel, ker pravna sredstva niso izčrpana (2. točka izreka).
7. Iz okoliščin primera izhaja, da v primeru kasnejše ugoditve ustavni pritožbi škodljivih posledic, ki bi nastale z razdelitvijo stečajne mase na podlagi načrta končne razdelitve z dne 18. 11. 2010, določenega s sklepom Okrožnega sodišča v Novi gorici št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010 (ki upošteva odmero nagrade pritožniku na podlagi Pravilnika), ne bi bilo več mogoče odpraviti. V tem primeru morebitna ugoditev ustavni pritožbi ne bi izboljšala pritožnikovega pravnega položaja. Zato je moralo Ustavno sodišče glede na naravo izpodbijanih sklepov na podlagi tretjega odstavka 39. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZUstS) določiti način izvršitve sklepa Ustavnega sodišča. Sklenilo je, da do končne odločitve Ustavnega sodišča v stečajnem postopku št. St 1277/2008, ki se vodi zoper stečajnega dolžnika družbo Mizar, d. d., – v stečaju, Volčja Draga, pred Okrožnim sodiščem v Novi Gorici, ni dovoljeno opraviti končne razdelitve stečajne mase na podlagi sklepa Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010
oziroma da ni dovoljeno opravljati nadaljnjih dejanj v tem stečajnem postopku, ki bi vplivala na izplačilo nagrade stečajnemu upravitelju (3. točka izreka). To pomeni, da se končne razdelitve stečajne mase, ki bi onemogočila izplačilo nagrade pritožniku bodisi na podlagi Pravilnika bodisi na podlagi Odredbe, ne sme opraviti, ne pa, da se ne sme razdeliti preostale stečajne mase.
8. Ustavnemu sodišču se s predlogom pritožnika, naj se začasno zadrži izvrševanje sklepa Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010, ni bilo treba ukvarjati, ker je v 3. točki izreka že določilo način izvršitve sklepa, s katerim je ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo.
C.
9. Senat je sprejel ta sklep na podlagi pete alineje prvega odstavka 55.b člena, drugega odstavka 55.b člena in tretjega odstavka 39. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07 in 54/10) v sestavi: namestnik predsednika senata Jože Tratnik ter člana dr. Etelka Korpič − Horvat in mag. Miroslav Mozetič. Sklep je sprejel soglasno.
Jože Tratnik                                                                                             		                                                                                                  Namestnik predsednika senata
U-I-185/10
Up-1409/10-20
2. 2. 2012
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti, začetem na pobudo, in v postopku odločanja o ustavni pritožbi Dušana Taljata, Tolmin, na seji 2. februarja 2012
odločilo:
1. Člen 34 Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 40/09) se razveljavi, kolikor se nanaša na predpis iz 2. točke prvega odstavka 114. člena Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 126/07, 40/09, 59/09, 52/10, 106/10, 26/11 in 47/11) in na opravila upravitelja v stečajnem postopku, na katera ta zakon veže pravico do nagrade upravitelju, opravljena pred uveljavitvijo Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 40/09).
2. Do drugačne zakonske ureditve se za odmero nagrade upravitelju v stečajnem postopku za opravila iz prejšnje točke izreka smiselno uporabljajo predpisi iz 6. do 9. točke prvega odstavka 499. člena Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju.
3. Sklep Višjega sodišča v Kopru št. Cpg 57/2010 z dne 2. 9. 2010 in sklep Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 9. 2. 2010 ter sklep Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010 se razveljavijo in zadeva se vrne Okrožnemu sodišču v Novi Gorici v novo odločanje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pobudnik (oziroma pritožnik) izpodbija 34. člen Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (v nadaljevanju ZFPPIPP-A). Zatrjuje, da je izpodbijana določba v neskladju z 2. in 155. členom Ustave.
2. Pobudnik meni, da je bilo v postopkih zaradi insolventnosti običajno, da so se za postopke v teku uporabljali predpisi, ki so veljali do uveljavitve novega zakona. Navaja, da je tako tudi Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 126/07 – v nadaljevanju ZFPPIPP/08) v prehodni določbi tretjega odstavka 499. člena določil, da se za odmero nagrade upravitelja v stečajnem postopku (v nadaljevanju upravitelj) v stečajnih postopkih, ki so se začeli pred 1. 10. 2008, tudi po 1. 10. 2008 še vedno uporablja Odredba o merilih za določanje nagrad stečajnim upraviteljem, upraviteljem prisilne poravnave in likvidacijskim upraviteljem (Uradni list RS, št. 16/02, 18/02 – popr., 27/03, 56/04, 69/04, 56/05 – v nadaljevanju Odredba), to je podzakonski predpis, sprejet na podlagi prejšnje insolvenčne zakonodaje. Zatrjuje, da je izpodbijani 34. člen ZFPPIPP-A to pravilo spremenil in da je za odmero nagrade upravitelja določil uporabo Pravilnika o tarifi za odmero nagrade upravitelja v postopkih zaradi insolventnosti in prisilne likvidacije ter stroških, do povrnitve katerih je upravitelj v teh postopkih upravičen (Uradni list RS, št. 91/08, 119/08 in 53/09 – v nadaljevanju Pravilnik), to je podzakonskega predpisa, sprejetega na podlagi Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (v nadaljevanju ZFPPIPP). Zato pobudnik meni, da ta določba za nazaj posega v pravna razmerja oziroma v pravni položaj upravitelja glede njegove pravice do odmere nagrade. Meni, da za določitev uporabe Pravilnika, kot pravne podlage za odmero nagrade, tudi za dejanja, ki jih je upravitelj opravil pred uveljavitvijo ZFPPIPP-A, ni podana javna korist.
3. Pobudnik zatrjuje, da je bil imenovan za upravitelja v več stečajnih zadevah pri Okrožnem sodišču v Novi Gorici, med drugim v stečajnem postopku družbe Mizar, d. d. – v stečaju, Volčja Draga (v nadaljevanju družba Mizar). Navaja, da je večino opravil v teh postopkih izvedel pred 1. 10. 2008 in da mu bo nastala nepopravljiva škoda, če bo Višje sodišče v Kopru nagrade odmerilo na podlagi določb Pravilnika, ne pa na podlagi prej veljavne Odredbe. Navaja, da je na primer v stečaju družbe Mizar prejel za 33.856,65 EUR bruto nižje nadomestilo (konkretne izračune nagrad na podlagi obeh predpisov prilaga). Pri tem pa dodaja, da je v nekaterih primerih stečajnih postopkov nagrada, ki se odmeri na podlagi Pravilnika, lahko višja od nagrade, ki se odmeri na podlagi Odredbe (in navaja primer stečaja družbe Goriška livarna, podjetje za proizvodnjo litih izdelkov, p. o. – v stečaju, Solkan).
4. Pobudnik zatrjuje, da v Republiki Sloveniji le Višje sodišče v Kopru nagrade upraviteljem za opravila, ki so jih izvedli v stečajnih postopkih pred 1. 10. 2008, odmeri na podlagi Pravilnika, medtem ko druga višja sodišča v državi v teh primerih nagrado odmerijo na podlagi Odredbe. Tako naj bi Višji sodišči v Mariboru in v Celju v vseh stečajnih postopkih, ki so se začeli pred 1. 10. 2008, nagrade upraviteljev odmerjali izključno na podlagi Odredbe, medtem ko naj bi Višje sodišče v Ljubljani v teh postopkih nagrade upraviteljev odmerilo na podlagi Odredbe le za tista opravila, ki naj bi jih upravitelji izvedli pred uveljavitvijo ZFPPIPP-A, to je pred 13. 6. 2009. Upravitelji naj bi bili tako zaradi nejasne zakonodaje različno obravnavani, odvisno od tega, na območju katerega višjega sodišča opravljajo svojo funkcijo. Pobudnik meni, da mora biti zakonska norma jasna in nedvoumna ter da mora biti tudi upravitelju zagotovljena pravna varnost, tako da mu je že vnaprej, to je ob njegovem imenovanju, znano, kolikšna nagrada mu pripada. Zatrjuje, da upravitelji ne morejo zaupati v pravo, če lahko zakonodajalec kadar koli med tekom postopkov, tudi neposredno pred zaključkom stečajnih postopkov, spremeni pravila za odmero nagrad. Meni, da zakonodajalec ni imel nobenega razumnega razloga za to, da je s 34. členom ZFPPIPP-A spremenil pravni vir, določen z ZFPPIPP/08 glede odmere nagrad upravitelja za stečajne postopke v teku.
5. Pobudnik je poleg pobude 22. 11. 2011 vložil tudi ustavno pritožbo zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št. Cpg 57/2010 z dne 2. 9. 2010 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 9. 2. 2010. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje med drugim sklenilo, da se pritožniku za delo upravitelja v stečaju družbe Mizar, opravljeno od začetka stečajnega postopka, to je od 3. 3. 2004, do zdaj, odmeri nagrada oziroma nadomestilo na podlagi Pravilnika v višini 63.054,65 EUR bruto. V obrazložitvi je pojasnilo, da se od uveljavitve ZFPPIPP-A , ki je začel veljati 13. 6. 2009, tudi za postopke zaradi insolventnosti, začete pred 1. 10. 2008, glede odmere nagrade uporablja Pravilnik. ZFPPIPP-A naj bi povsem jasno in z izrecnim namenom odpravil prejšnjo ureditev, po kateri se je v stečajnih postopkih, začetih pred 1. 10. 2008, glede odmere nagrade uporabljala Odredba. Sodišče je zato sklenilo, da za odmero nagrade upravitelju Odredbe, ki ne velja več, ni mogoče uporabiti. Pritožniku je pojasnilo, da upravitelj s trenutkom začetka opravljanja funkcije upravitelja še ne pridobi pravice zahtevati izplačilo nagrade, ampak to pravico pridobi šele takrat, ko nagrado zahteva oziroma ko jo po pravilih, veljavnih na dan odločanja, določi sodišče. Do takrat pa pridobi le pravico do nagrade v smislu, da ne bo delal brezplačno. Pojasnilo je še, da je razlika med prejšnjo in sedanjo ureditvijo v tem, da je po prejšnji ureditvi upravitelj upravičenje do določitve višine zneska in izplačila nagrade pridobil šele ob zaključku stečajnega postopka (drugi odstavek 83. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji, Uradni list RS, št. 67/93, 39/97 in 52/99 – v nadaljevanju ZPPSL), medtem ko ima po novi zakonodaji pravico do odmere nagrade oziroma nadomestila ob nastopu določenih faz postopka (103. in 104. člen ZFPPIPP). Vsebina dela upravitelja pa naj bi bila enaka tako po novi kot po stari ureditvi.
6. Višje sodišče je zavrnilo pritožnikovo pritožbo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje. Ob tem je pojasnilo, da naj bi že 495. člen ZFPPIPP/08 glede nagrajevanja stečajnih upraviteljev določil novo ureditev tudi za stečaje, začete pred 1. 10. 2008. Člena 31 in 34 ZFPPIPP-A naj bi tako le določila uskladitev podzakonske ureditve z zakonsko, in sicer tako, da se tudi za te stečaje pri odmeri nagrade upravitelja uporablja Pravilnik in ne Odredba. Pritrdilo je stališčem sodišča prve stopnje in pritožniku še pojasnilo, da ne drži, da Pravilnika za stečaje, začete pred 1. 10. 2008, ni mogoče uporabiti, ker je vsebina upraviteljevega dela enaka. Višje sodišče je dopustilo možnost, da bi bile določbe o odmeri nagrade lahko retroaktivne, vendar pa je sprejelo stališče, da bi bila taka retroaktivnost skladna z drugim odstavkom 155. člena Ustave. Pritožniku je očitalo, da ni trdil, da naj za tako ureditev ne bi obstajala javna korist, in mu hkrati pojasnilo, da tudi o posegu v pridobljene pravice ni mogoče govoriti, ker bi v predmetnem stečajnem postopku, ki je bil začet na podlagi ZPPSL, pritožnik pravico do nagrade pridobil šele ob zaključku stečajnega postopka (če ne bi prišlo do spremembe zakonodaje). Višje sodišče je še sprejelo stališče, da sklicevanja na drugačno sodno prakso drugih višjih sodišč ni mogoče upoštevati, ker pritožnik konkretnih odločb višjih sodišč ni navedel in ker je poleg tega skrb za poenotenje sodne prakse in za razlago zakonskih norm na podlagi prvega odstavka 109. člena ter 1. in 2. točke 110. člena Zakona o sodiščih (Uradni list RS, št. 94/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08, 96/09 in 33/11 – ZS) v domeni Vrhovnega sodišča, ne pa katerega od višjih sodišč.
7. Pritožnik zatrjuje kršitev 2. in 155. člena Ustave ter kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Bistven očitek pritožnika je, da odločitev sodišč temelji na 34. členu ZFPPIPP-A, ki naj bi bil v neskladju z 2. in 155. členom Ustave. Pritožnik navaja, da sta sodišči v izpodbijanih sklepih zaradi uporabe 34. člena ZFPPIPP-A namesto Odredbe uporabili Pravilnik, zaradi česar naj bi mu bila določena za 28.213,87 EUR neto manjša nagrada. Meni, da je bilo s tako odločitvijo poseženo v njegove pridobljene pravice, saj naj bi mu sodišči nagrado za delo v stečajnem postopku, ki ga je opravil vrsto let pred uveljavitvijo Pravilnika, obračunalo po Pravilniku, ne pa po Odredbi, ki je veljala v času opravljenega dela. Navedena razlika naj bi pomenila zanj hujšo posledico. Meni, da bi moral vnaprej vedeti, s kakšnimi merili se bosta ocenjevala njegova delo in uspeh. Pritožnik tudi zatrjuje, da so ga zaradi različne razlage izpodbijane določbe višja sodišča v Republiki Sloveniji neenako obravnavala, ker le Višje sodišče v Kopru 34. člen ZFPPIPP-A razlaga tako, da se za odmero nagrade upravitelja v vseh stečajnih postopkih, tudi tistih, začetih pred 1. 10. 2008, uporabi Pravilnik. Druga višja sodišča v državi pa naj bi to določbo razlagala drugače, in sicer tako, da se za odmero nagrade upravitelja v stečajnih postopkih, začetih pred 1. 10. 2008, za vsa opravila ali pa vsaj za tista, opravljena do 13. 6. 2009, uporabi Odredba.
8. Državni zbor Republike Slovenije na pobudo ni odgovoril.
9. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-1409/10 z dne 21. 12. 2010 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. Z istim sklepom je določilo tudi način izvršitve tega sklepa, in sicer je sklenilo, da do končne odločitve Ustavnega sodišča v stečajnem postopku št. St 1277/2008, ki se vodi zoper stečajnega dolžnika družbo Mizar pred Okrožnim sodiščem v Novi Gorici, ni dovoljeno opraviti končne razdelitve stečajne mase na podlagi sklepa Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010
oziroma da ni dovoljeno opravljati nadaljnjih dejanj v tem stečajnem postopku, ki bi vplivala na izplačilo nagrade upravitelju.
10. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče o sprejemu ustavne pritožbe obvestilo Višje sodišče v Kopru. V skladu z drugim odstavkom navedenega člena ZUstS je Ustavno sodišče obvestilo upnike stečajnega dolžnika družbe Mizar s pozivom, ki je bil objavljen na spletnih straneh za objave v postopkih zaradi insolventnosti, da se lahko izjavijo o ustavni pritožbi. Upniki na ustavno pritožbo niso odgovorili.
B. – I.
Procesne predpostavke za odločanje o pobudi
11. Pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti predpisa ali splošnega akta, izdanega za izvrševanje javnih pooblastil, lahko da, kdor izkaže svoj pravni interes (prvi odstavek 24. člena ZUstS). Po drugem odstavku navedenega člena ZUstS je ta podan, če predpis ali splošni akt, izdan za izvrševanje javnih pooblastil, katerega oceno pobudnik predlaga, neposredno posega v njegove pravice, pravne interese oziroma v njegov pravni položaj.
12. Izpodbijana zakonska določba ne učinkuje neposredno. V takšnih primerih se pobuda lahko vloži šele po izčrpanju pravnih sredstev zoper posamični akt, izdan na podlagi izpodbijanega predpisa, hkrati z ustavno pritožbo, pod pogoji iz 50. do 60. člena ZUstS. To stališče Ustavnega sodišča je podrobneje obrazloženo v sklepu Ustavnega sodišča št. U-I-275/07 z dne 22. 11. 2007 (Uradni list RS, št. 110/07, in OdlUS XVI, 82). V postopkih pred sodiščema prve in druge stopnje je pobudnik zatrjeval protiustavnost 34. člena ZFPPIPP-A iz razlogov, ki jih navaja v pobudi, in sodiščema predlagal, naj z zahtevo začneta postopek za oceno njegove ustavnosti. S tema predlogoma ni uspel. Zoper sodni odločbi, ki temeljita na izpodbijani zakonski določbi, je pobudnik vložil ustavno pritožbo in hkrati pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti 34. člena ZFPPIPP-A. Pobudnik je torej ravnal v skladu s stališči Ustavnega sodišča iz sklepa št. U-I-275/07. S pobudo uveljavlja nedopustno retroaktivnost zakonske določbe. Pobudnikov pravni interes za odločitev o ustavnosti zakona je neposredno povezan z vloženo ustavno pritožbo, s katero se lahko uveljavljajo le kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin. Zato je moralo Ustavno sodišče najprej odgovoriti na vprašanje, ali je izkazan pravni interes za odločanje o pobudi, s katero pobudnik uveljavlja neskladnost zakona z drugim odstavkom 155. člena Ustave.
13. Pravni interes pobudnika za oceno ustavnosti zakonske določbe je neposredno vezan na možnost uspeha z ustavno pritožbo. Zatrjevana protiustavnost v pobudi mora biti, če se izkaže za utemeljeno, obenem tudi odločilni razlog pobudnikovega uspeha tudi v postopku z ustavno pritožbo, glede na (protiustavna) stališča, na katerih temeljijo izpodbijane sodne odločbe. Da ta protiustavnost ne more biti omejena le na določbe Ustave, s katerimi se neposredno urejajo človekove pravice, utemeljujeta dva razloga. Prvi zadeva ustavno in zakonsko opredelitev pobude kot posebnega pravnega sredstva, drugi zadeva pravne učinke ugotovitve protiustavnosti zakonske določbe na odločanje v postopku z ustavno pritožbo.
14. Pobuda je posebno pravno sredstvo, s katerim je mogoče na podlagi drugega odstavka 162. člena Ustave in prvega odstavka 24. člena ZUstS predlagati, naj Ustavno sodišče začne postopek za oceno ustavnosti zakona. Niti Ustava niti zakon glede vsebine trditev o protiustavnosti ne vsebujeta omejitev. To pomeni, da je s pobudo mogoče glede na prvo in drugo alinejo prvega odstavka 160. člena Ustave uveljavljati neskladje z vsemi določbami Ustave pa tudi z določbami ratificiranih mednarodnih pogodb in s splošnimi načeli mednarodnega prava. V pobudi torej lahko pobudnik uveljavlja tudi protiustavnosti, ki se ne nanašajo na človekove pravice in temeljne svoboščine, ampak zahteva oceno ustavnosti zakonskih določb npr. z vidika njihove skladnosti z ustavnimi načeli ali z drugimi določbami Ustave. Teh protiustavnosti z ustavno pritožbo ni dovoljeno uveljavljati,[1] ker je ustavna pritožba posebno pravno sredstvo, s katerim je mogoče pred Ustavnim sodiščem uveljavljati le kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin v posamičnih pravnih aktih pristojnih sodišč (šesta alineja prvega odstavka 160. člena in tretji odstavek 160. člena Ustave). Po stališču Ustavnega sodišča iz sklepa št. U-I-275/07 morajo pobudniki v primerih, ko zakoni ne učinkujejo neposredno, uveljavljati protiustavnost zakonske ureditve že v rednem sodnem postopku. Šele po izčrpanju vseh pravnih sredstev lahko izkažejo pravni interes za odločanje Ustavnega sodišča o pobudi, če hkrati vložijo tudi ustavno pritožbo. Vendar to ne pomeni, da je s tem pomen pobude kot posebnega pravnega sredstva vsebinsko omejen tako, da bi bilo s pobudo dovoljeno uveljavljati le protiustavnosti z vidika ustavnih določb, ki urejajo človekove pravice, ne pa tudi drugih protiustavnosti. Če bi sprejeli takšno stališče, bi to pomenilo odvzem pobude v vseh primerih, ko bi pobudniki s pobudo uveljavljali protiustavnosti bodisi z vidika ustavnih načel bodisi z vidika izrecnih ustavnih prepovedi, kakršna je npr. prepoved retroaktivnosti iz 155. člena Ustave. To bi bilo v neskladju s prikazano ustavno (in zakonsko) ureditvijo pobude. Zato stališče Ustavnega sodišča iz sklepa št. U-I-275/07 pomeni le to, da pravni interes do izpolnitve pogojev, navedenih v tem sklepu, še ni podan. Ko so ti pogoji izpolnjeni, pa je pravni interes izkazan, pri čemer lahko pobudnik s pobudo uveljavlja vsakršno protiustavnost zakonske ureditve.
15. Da odločitev o protiustavnosti zakona vpliva na odločitev v ustavni pritožbi v vsakem primeru, izhaja iz ustaljene ustavnosodne presoje. Odločitev vpliva ne le tedaj, ko so s sodnimi odločbami kršene pritožnikove človekove pravice že zaradi tega, ker je to kršitev uzakonil že zakonodajalec. Vpliva tudi tedaj, ko Ustavno sodišče ugotovi neskladnost zakona, na katerem temeljijo sodne odločbe, z določbami Ustave, ki ne urejajo neposredno človekovih pravic. V primerih, ko je bila ugotovljena protiustavnost zakona, je namreč Ustavno sodišče že doslej izpodbijane sodne odločbe razveljavilo, ker je odločitev sodišč temeljila na protiustavni zakonski določbi, tudi tedaj, ko ni šlo za protiustavnost z vidika človekovih pravic ali temeljnih svoboščin.[2]
16. Glede na navedeno je pravni interes za začetek postopka za oceno ustavnosti 34. člena ZFPPIPP-A podan. Ustavno sodišče je pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti 34. člena ZFPPIPP-A sprejelo. Ker so bili izpolnjeni pogoji iz četrtega odstavka 26. člena ZUstS, je nadaljevalo odločanje o stvari sami.
B. – II.
Presoja 34. člena ZFPPIPP-A
17. Člen 34 ZFPPIPP-A določa: "Za odmero nagrade in stroškov upravitelja v postopku zaradi insolventnosti, ki se je začel pred 1. 10. 2008, se začne z uveljavitvijo tega zakona uporabljati predpis iz 2. in 3. točke 114. člena zakona."
18. ZFPPIPP je ob svoji uveljavitvi določil v drugem odstavku 493. člena, da se v stečajnih postopkih, ki so se začeli pred 1. 10. 2008, uporabljajo predpisi, ki so se zanje uporabljali do 1. 10. 2008, če ni v oddelku 10.1 (z naslovom Prehodne določbe za postopke, ki že potekajo) tega zakona drugače določeno. Drugače je bilo določeno med drugim z 2. točko prvega odstavka 495. člena, po kateri se določbe 97. do 105. člena tega zakona (določbe, ki vsebujejo temeljna pravila glede upraviteljev) uporabljajo tudi za stečajne postopke, ki so se začeli pred 1. 10. 2008. S tretjim odstavkom 499. člena ZFPPIPP je bilo določeno, da se za odmero nagrade upravitelju v teh stečajnih postopkih med drugim uporablja predpis iz 6. do 9. točke prvega odstavka tega člena, tj. Odredba skupaj s sklepi o uskladitvah zneskov nagrad. Tretji odstavek 499. člena ZFPPIPP je bil razveljavljen z 31. členom ZFPPIPP-A. Z uveljavitvijo 34. člena  ZFPPIPP-A pa je bilo določeno, da se tudi v stečajnih postopkih, začetih pred 1. 10. 2008, uporablja predpis iz 2. (in 3.) točke prvega odstavka 114. člena tega zakona. Po teh določbah je pristojni minister pooblaščen, da na podlagi 2. točke prvega odstavka 114. člena ZFPPIPP predpiše tarifo za odmero nagrade upravitelja. Na tej podlagi je pristojni minister izdal Pravilnik, ki ureja tudi tarifo iz navedene določbe ZFPPIPP. Ker je odločitev o ustavni pritožbi vezana na odločitev o nagradi upravitelja in ne zajema odločitve glede stroškov iz 3. točke prvega odstavka 114. člena ZFPPIPP, je Ustavno sodišče presojo opravilo le v obsegu, ki se nanaša na nagrado.
19. Izpodbijana zakonska določba ukazuje uporabo Pravilnika tudi v vseh stečajnih postopkih, začetih pred 1. 10. 2008, ne glede na to, v kateri fazi so ti, z vidika nagrad upraviteljem tudi ne glede na to, katere naloge iz pristojnosti upraviteljev so bile v njih do njene uveljavitve dotlej že opravljene. Tej določbi pobudnik očita retroaktivnost, ker mu je sodišče na njeni podlagi v stečajnem postopku, začetem pred 1. 10. 2008, za naloge, opravljene pred tem dnem, odmerilo nagrado na podlagi določb Pravilnika.
20. Prvi odstavek 155. člena Ustave določa, da zakoni, drugi predpisi in splošni akti ne morejo imeti učinka za nazaj. Predpis učinkuje povratno tedaj, ko je za začetek njegove uporabe določen trenutek pred njegovo uveljavitvijo, oziroma tudi tedaj, ko je za začetek njegove uporabe določen trenutek po njegovi uveljavitvi, vendar njegove posamezne določbe učinkujejo tako, da za nazaj posežejo v pravne položaje ali pravna dejstva, ki so bili zaključeni v času veljavnosti prejšnje pravne norme.[4] V skladu z drugim odstavkom 155. člena Ustave lahko samo zakon določi, da imajo njegove posamezne določbe učinek za nazaj, če to zahtevata javna korist in če se s tem ne posega v pridobljene pravice.
21. ZFPPIPP-A je v skladu z njegovim 36. členom začel veljati petnajsti dan po objavi v Uradnem listu Republike Slovenije, torej velja za naprej. Kolikor izpodbijana določba zapoveduje uporabo Pravilnika za odmero nagrad upraviteljev v vseh stečajnih postopkih, začetih pred 1. 10. 2008, za opravila, ki so bila opravljena po uveljavitvi ZFPPIPP-A, ne učinkuje retroaktivno, saj ne posega v pravne položaje ali dejstva iz preteklosti, ampak ti nasprotno nastajajo šele po njeni uveljavitvi. Vendar pa izpodbijana določba zahteva uporabo izvršilnega predpisa iz 2. točke prvega odstavka 114. člena ZFPPIPP brez izjeme tudi v položajih, v katerih so upravitelji izvršili opravila že pred uveljavitvijo ZFPPIPP-A (13. 6. 2009) in celo pred 1. 10. 2008, torej v času pred uveljavitvijo 34. člena ZFPPIPP-A. Zakonska določba namreč zahteva uporabo Pravilnika za odmero nagrade upravitelju v vseh stečajnih postopkih, začetih pred 1. 10. 2008, torej ne glede na to, v kateri fazi so bili ti ob uveljavitvi ZFPPIPP-A in katera stečajna opravila so bila dotlej že opravljena. V delu glede opravil, opravljenih pred 13. 6. 2009, zato izpodbijana zakonska določba učinkuje tako, da za nazaj posega v pravna dejstva, ki so bila izvršena v času veljavnosti prejšnje pravne norme. Opravila, ki so jih upravitelji opravili pred 13. 6. 2009, so bila torej dejansko izvršena še pred uveljavitvijo ureditve po 34. členu ZFPPIPP-A. Zaradi 34. člena ZFPPIPP-A pa se zanje uporablja Pravilnik in ne več Odredba. Zakonodajalec je tako v vseh teh primerih z učinkom za nazaj posegel v pravila za odmero nagrad upraviteljev za opravila v stečajnih postopkih, začetih pred 1. 10. 2008, ki so bila izvršena v času veljavnosti prejšnje norme.
22. Člen 34 ZFPPIPP-A je torej delno, kolikor se nanaša na ureditev odmerjanja nagrade upraviteljem v stečajnih postopkih, začetih pred 1. 10. 2008, za opravila, opravljena pred uveljavitvijo ZFPPIPP-A, retroaktivna določba. Po drugem odstavku 155. člena Ustave je dopustno, da posamezna zakonska določba učinkuje za nazaj pod izrecno določenimi pogoji. Drugi odstavek 155. člena Ustave določa več pogojev, pod katerimi je takšna retroaktivnost lahko ustavno dopustna. In sicer: 1) samo zakon lahko določi retroaktivnost, 2) samo posamezne zakonske določbe imajo lahko učinek za nazaj, vendar le tedaj, 3) kadar to zahteva javna korist in če se s tem ne posega v pridobljene pravice.
23. V tem primeru imamo opravka z zakonsko določbo, katere vsebina je v tem, da retroaktivno določa uporabo podzakonskega predpisa. In to ne podzakonskega predpisa, ki je veljal v času izvršitve nalog upravitelja, tj. Odredbe, ampak podzakonskega predpisa, ki je bil izdan po uveljavitvi ZFPPIPP in ki je bil odtlej tudi že spremenjen. Zakon tako zapoveduje retroaktivno uporabo vsakokratnega izvršilnega predpisa, bodisi veljavnega v času uveljavitve izpodbijane zakonske določbe bodisi kasneje spremenjenega. Poleg tega je treba poudariti, da iz 2. točke prvega odstavka 114. člena ZFPPIPP niso razvidna merila, ki jih mora zakon določiti in ki predstavljajo v skladu z drugim odstavkom 120. člena Ustave zakonski okvir, znotraj katerega se izvršilni predpis lahko giblje pri predpisovanju pravil o določitvi nagrade upraviteljem. Nekatera izhodišča za odmero nagrad so sicer določena v četrtem odstavku 103. člena ZFPPIPP. Toda Ustavnemu sodišču se ni bilo treba ukvarjati z vprašanjem, ali je zakonodajalec z navedeno določbo zadostil zahtevi iz drugega odstavka 120. člena Ustave, ker je že samo odkazilo na retroaktivno uporabo podzakonskega predpisa v neskladju s 155. členom Ustave. Ustava namreč dopušča le retroaktivno uporabo posameznih zakonskih določb, katerih vsebina mora biti zaradi njihove povratne veljavnosti v celoti znana ob uveljavitvi takšnega zakona. Drugi odstavek 155. člena Ustave je namreč izjema od pravila, ki je vzpostavljeno s prvim odstavkom tega člena in ki izrecno prepoveduje retroaktivno učinkovanje "zakonov, drugih predpisov in splošnih aktov" za nazaj. Izjeme je treba razlagati restriktivno in drugi odstavek 155. člena Ustave dopušča retroaktivno veljavnost samo za zakonske določbe in še to ob posebej izpolnjenih dodatnih pogojih. To pomeni, da retroaktivno učinkovanje zakonskih določb, ki so le zakonski temelj za retroaktivno učinkovanje izvršilnih predpisov, ne dajejo pa nobene druge vsebine zakonske določbe, ki naj povratno učinkuje, tej zahtevi ne zadosti.
24. Drugi odstavek 155. člena Ustave zakonodajalcu tako dovoljuje, da v posameznih zakonskih določbah opredeli celotno vsebino, ki naj retroaktivno učinkuje, ne dovoljuje pa mu, da pooblastilo, ki mu ga je kot izjemo določil ustavodajalec, prepusti v določenem delu podzakonskemu predpisu. To, da je zakonodajalec v retroaktivni zakonski določbi odkazal na retroaktivno uporabo izvršilnega predpisa, je torej že samo po sebi v neskladju z drugim odstavkom 155. člena Ustave. Ker je takšna ureditev protiustavna, ni pomembno, ali so izpolnjeni nadaljnji pogoji za morebitno dopustnost retroaktivne veljavnosti zakona iz drugega odstavka 155. člena Ustave (javna korist, varstvo pridobljenih pravic).
25. Zaradi ugotovljene protiustavnosti je Ustavno sodišče 34. člen ZFPPIPP-A razveljavilo v delu, v katerem zahteva uporabo predpisa iz 2. točke prvega odstavka 114. člena ZFPPIPP za odločitev o odmeri nagrade upraviteljem za opravila, opravljena pred uveljavitvijo ZFPPIPP-A (1. točka izreka). Glede na to ni presojalo drugih zatrjevanih protiustavnosti, usmerjenih v ta del določbe.
26. Ker je bil z 31. členom ZFPPIPP-A razveljavljen tretji odstavek 499. člena ZFPPIPP (glej 18. točko obrazložitve), je Ustavno sodišče na podlagi drugega odstavka 40. člena ZUstS določilo način izvršitve te odločbe. Po njem naj se v stečajnih postopkih, začetih pred 1. 10. 2008, uporabljajo smiselno določbe Odredbe in sklepov iz 7. do 9. točke prvega odstavka 499. člena ZFPPIPP za odmero nagrade upraviteljem v primerih, ko so ti opravili opravila pred 13. 6. 2009 (2. točka izreka).
B. – III.
Odločanje o ustavni pritožbi
27. Sodišči sta v izpodbijanih sklepih pritožniku odmerili nagrado za delo v stečajnem postopku družbe Mizar, ki se je začel pred 1. 10. 2008, na podlagi 34. člena ZFPPIPP-A in na podlagi Pravilnika. Sodišči sta izdali izpodbijani sodni odločbi na podlagi dela zakonske določbe, ki je v neskladju z drugim odstavkom 155. člena Ustave določila retroaktivno uporabo podzakonskega predpisa za določitev nagrade upravitelja v stečajnem postopku, začetem pred 1. 10. 2008. Zato ju je Ustavno sodišče razveljavilo in zadevo vrnilo pristojnemu sodišču v novo odločanje (3. točka izreka).
28. Ustavno sodišče je s sklepom št. Up-1409/10 z dne 21. 12. 2010 na podlagi tretjega odstavka 39. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS določilo način izvršitve sklepa Ustavnega sodišča (glej 9. točko obrazložitve navedenega sklepa). Z dnem izdaje odločbe bo taka začasna ureditev razmerij prenehala. Ustavno sodišče je z odločbo izpodbijana sklepa o določitvi nagrade za delo upravitelja v stečajnem postopku družbe Mizar razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču v novo odločanje. Izpodbijana sklepa sta neposredno vsebinsko povezana s sklepom št. St 1277/2008 z dne 25. 11. 2010 o končni razdelitvi stečajne mase stečajnega dolžnika. Zato je Ustavno sodišče na podlagi 30. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS zaradi medsebojne povezanosti posamičnih pravnih aktov razveljavilo tudi navedeni sklep (3. točka izreka). Sodišče bo v nadaljnjem postopku izdalo nov ustrezen sklep o končni razdelitvi stečajne mase, ki bo ustrezno upošteval pravnomočni sklep o določitvi nagrade za delo upravitelja v stečajnem postopku družbe Mizar, izdan v postopku novega odločanja na podlagi te odločbe.
C.
29. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 43. člena, prvega odstavka 59. člena, drugega odstavka 40. člena in 30. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Ernest Petrič ter sodnice in sodnika dr. Dunja Jadek Pensa, mag. Marta Klampfer, dr. Etelka Korpič – Horvat, mag. Miroslav Mozetič, Jasna Pogačar, mag. Jadranka Sovdat in Jan Zobec. Odločbo je sprejelo s šestimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovala sodnica Korpič – Horvat in sodnik Petrič. Odklonilno ločeno mnenje je dala sodnica Korpič – Horvat.
dr. Ernest Petrič
Predsednik
Opombe:
[1] Ustavno sodišče je že večkrat odločilo, da na primer 2. in 155. člen Ustave ne urejata človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter da zato s kršitvijo teh določb Ustave ustavne pritožbe ni mogoče utemeljiti. Tako odločbi Ustavnega sodišča št. Up-2597/07 z dne 4. 10. 2007 (Uradni list RS, št. 94/07, in OdlUS XVI, 108) in št. Up-572/06 z dne 8. 11. 2007 (Uradni list RS, št. 107/07, in OdlUS XVI, 112).
[2] Zakon ali del zakona, ki ga Ustavno sodišče razveljavi, se po 44. členu ZUstS ne uporablja za razmerja, nastala pred dnem, ko je razveljavitev začela učinkovati, če do tega dne o njih ni bilo pravnomočno odločeno. Ustavno sodišče je že z odločbo št. Up-252/96 z dne 30. 9. 1999 (Uradni list RS, št. 86/99, in OdlUS VIII, 293) sprejelo stališče, da učinkuje razveljavitev zakona tudi na pravnomočno urejena pravna razmerja, če je bila zoper posamični akt pravočasno vložena ustavna pritožba in o njej do začetka učinkovanja razveljavitve še ni bilo odločeno.
[3] Člen 114 ZFPPIPP ima namreč po uveljavitvi Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 59/09 – ZFPPIPP-B) tri odstavke.
[4] Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-98/07 z dne 12. 6. 2008 (Uradni list RS, št. 65/08, in OdlUS XVII, 42), primerjaj z odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-65/08 z dne 25. 9. 2008 (Uradni list RS, št. 96/08, in OdlUS XVII, 49).
Odklonilno ločeno mnenje sodnice dr. Etelke Korpič – Horvat,
ki se mu pridružuje sodnik dr. Ernest Petrič
1. Glasovala sem proti odločitvi, da se razveljavi 34. člen Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 40/09, v nadaljevanju ZFPPIPP-A), kolikor se nanaša na nagrade upravitelja v stečajnem postopku (v nadaljevanju upravitelj). Z odločitvijo Ustavnega sodišča se ne strinjam, ker menim, da bi Ustavno sodišče glede na svojo pristojnost in poslanstvo v obravnavanem primeru lahko širše razložilo namen in cilj ustavodajalca pri opredelitvi retroaktivnosti po 155. členu Ustave. Zaradi lažjega razumevanja problematike priznavanja nagrad upraviteljem navajam številne predpise, ki so urejali navedene nagrade in prispevali k neenotni praksi višjih sodišč ter posredno k zmanjšanju pravne varnosti.
2. Zakoni, ki so po 1. 10. 2008 določali nagrade upraviteljem za še nedokončane stečajne postopke začete pred tem datumom in po njem so:
– Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 126/07 – v nadaljevanju ZFPPIPP/08),
ki je začel veljati 15. 1. 2008, uporabljati pa se je začel 1. 10. 2008. Določil je, da se v stečajnih postopkih za odmero nagrade upraviteljem uporablja izvršilni predpis, ki je veljal po Zakonu o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Uradni list RS, št. 67/93, 39/97 in 52/99 – v nadaljevanju ZPPSL), to je Odredba o merilih za določanje nagrad stečajnim upraviteljem, upraviteljem prisilne poravnave in likvidacijskim upraviteljem (Uradni list RS, št. 16/02, 18/02 – popr. in 69/04 – v nadaljevanju Odredba).
– Dne 13. 6. 2009 je bil uveljavljen ZFPPIPP-A. V 34. členu je določil, da se za odmero nagrade in stroškov upravitelja v postopku zaradi insolventnosti, ki se je začel pred 1. 10. 2008, z njegovo uveljavitvijo (13. 6. 2009) začne uporabljati  tarifa za odmero nagrade upravitelja, ki jo predpiše minister, pristojen za pravosodje.
– Po Zakonu o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 52/10, v nadaljevanju ZFPPIPP-C) je za odločanje o pritožbah v vseh postopkih zaradi insolventnosti postalo krajevno pristojno le Višje sodišče v Ljubljani (52. člen Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju, Uradni list RS, št. 126/07, 40/09, 59/09, 52/10, 106/10, 26/11 in 47/11 – v nadaljevanju ZFPPIPP)[1].
Izvršilni predpisi, ki so po 1. 10. 2008 določali nagrade upraviteljem za še nedokončane stečajne postopke, so poleg Odredbe, ki je veljala že pred 1. 10. 2008, še Pravilnik, ki je bil dvakrat noveliran, in sicer:
(a) Pravilnik o tarifi za odmero nagrade upravitelju v postopkih zaradi insolventnosti in prisilne likvidacije ter stroških, do povrnitve katerih je upravitelj v teh postopkih upravičen (Uradni list RS, št. 91/08 – v nadaljevanju Pravilnik 1). Pravilnik je bil sprejet v času veljavnosti ZFPPIPP/08;  uveljavljen je bil 1. 10. 2008. Ta Pravilnik je upraviteljem določil bistveno višje nagrade, kot jo določa Odredba.[2] Sodišča so praviloma menila, da Pravilnik 1 nima zakonske podlage, in so uporabila institut
exceptio illegalis
ter tako pri določitvi nagrade upraviteljem Pravilnika 1 niso upoštevala.[3]
(b) Pravilnik o spremembi Pravilnika o tarifi za odmero nagrade upravitelja v postopkih zaradi insolventnosti in prisilne likvidacije ter stroških, do povrnitve katerih je upravitelj v teh postopkih upravičen (Uradni list RS, št. 119/08 – v nadaljevanju Pravilnik 2). Sprejet je bil v času veljavnosti ZFPPIPP/08; uveljavljen je bil 20. 12. 2008. Ker je Pravilnik 2 le nekoliko znižal nagrade upraviteljem, sodišča praviloma tudi tega Pravilnika niso upoštevala kot veljavno pravno podlago za odmero nagrad.
(c) Pravilnik o spremembah Pravilnika o tarifi za odmero nagrade upravitelja v postopkih zaradi insolventnosti in prisilne likvidacije ter stroških, do povrnitve katerih je upravitelj v teh postopkih upravičen (Uradni list RS, št. 53/09 – v nadaljevanju Pravilnik 3). Uveljavljen je bil 11. 7. 2009. Pravilnik 3 je nastal zaradi kritike javnosti in poslancev, da so nagrade upraviteljev izjemno visoke.[4] Po Pravilniku 3 so se nagrade upraviteljem pomembno znižale glede na Pravilnik 1 in Pravilnik 2; praviloma pa so po tem Pravilniku nagrade tudi nižje, kot jih določa Odredba.
Glede na hipertrofijo pravnih aktov, predvsem pa nejasno določilo 34. člena ZFPPIPP-A, kateri izvršilni predpis velja za odmero nagrade upraviteljem, je bila po mojem mnenju razumljiva posledica, da so Višja sodišča v Ljubljani, Mariboru, Celju in Kopru, ki so bila pristojna v pritožbenem postopku presojati pravilnost odmerjenih nagrad upraviteljem, oblikovala neenotno sodno prakso. Nagrade upraviteljem so presojala različno:
– Višje sodišče v Ljubljani je sprejelo stališče, da izpodbijani 34. člen ZFPPIPP-A določa uporabo Pravilnika 3 le za naprej.[5]
– Višji sodišči v Kopru in Celju sta priznavali nagrade upraviteljem po Pravilniku 3, čeprav so bila dela izvršena pred 1. 10. 2008.
- Višje sodišče v Mariboru je upraviteljem za opravljena dela pred 1. 10. 2008 priznavalo nagrade po Odredbi, po tem datumu pa po Pravilniku 3.
– S 1. 1. 2011 je na podlagi novele ZFPPIPP-C bila določena enotna krajevna pristojnost Višjega sodišča v Ljubljani za odločanje o pritožbah v vseh postopkih zaradi insolventnosti. Navedeno sodišče je s sklepom št. Cst 42/2011 z dne 25. 5. 2011 spremenilo svoje stališče in potrdilo odmero nagrade upravitelju po Pravilniku 3. Svojo odločitev je obrazložilo, da je vsebina del upravitelja po ZPPSL (ko je veljala Odredba) in ZFPPIPP enaka. Zato naj ne bi bilo pomembno, da je bila večina del upravitelja izvršena pred uveljavitvijo ZFPPIPP-A.
– Vrhovno sodišče je na podlagi zahteve za varstvo zakonitosti Vrhovnega državnega tožilstva naložilo nižjima sodiščema, da v ponovljenem postopku nagrado upravitelju za opravila, opravljena pred uveljavitvijo ZFPPIPP-A, odmerita po Odredbi; nagrado za opravila, opravljena po uveljavitvi ZFPPIPP-A, pa po določbah Pravilnika.[6]
Po navedeni odločitvi Vrhovnega sodišča z dne 20. 12. 2011 se bo moralo stališče Višjega sodišča v Ljubljani ponovno spremeniti. Pri tem pa ostaja odprto vprašanje, kateri Pravilnik uporabiti za odločanje o nagradi za opravila izvršena po 13. 6. 2009 oziroma tudi za opravila, izvršena v postopkih zaradi insolventnosti, ki so se začeli po 1. 10. 2008, saj iz odločitve Vrhovnega sodišča izhaja le, da se bo morala nagrada upravitelju za opravila, opravljena pred ZFPPIPP-A, odmeriti po Odredbi; po uveljavitvi ZFPPIPP-A pa po določbah Pravilnika. Odgovora na vprašanje, kateri izvršilni predpis naj uporabljajo sodišča za presojo pravilnosti določitve nagrad za opravila upraviteljev, izvršena po 13. 6. 2009, tudi ne najdemo v obravnavani odločbi Ustavnega sodišča, ker pobudnik tega ni zahteval.
3. Podrobnejši prikaz predpisov, ki so urejali oziroma še urejajo nagrade upraviteljem, in neenotno sodno prakso v zvezi s tem sem navedla namenoma. Gre za še en primer, ki potrjuje splošno znano stališče, da številčnost predpisov, ki nastane v kratkem obdobju, sama po sebi negativno vpliva na pravno varnost. To še toliko bolj, če so sprejeti predpisi nejasni ali vsebujejo določbe, ki že na prvi pogled niso razumne. Kljub temu, da je bil 34. člena ZFPPIPP-A sprejet z namenom, da bi nejasnost, kateri predpis velja za odmero nagrade upraviteljev, odpravilo ga je le še povečalo, saj so sodišča določbo različno razumela. Tudi Pravilnik 1 ni dosegel svojega namena, ker za sodišča ni bil sprejemljiv, saj je določal izjemno visoke nagrade upraviteljem in so ga sodišča z uporabo instituta
exceptio illegalis
izvzela iz uporabe.
4. Stranka v postopku zaradi insolventnosti nima dostopa do Vrhovnega sodišča, ker revizija ni dopustna (121. člen ZFPPIPP). Formalno obstajata instrumenta, ki bi lahko poenotila sodno prakso v zvezi z uporabo predpisa za določitev nagrade upraviteljem. Gre za zahtevo za varstvo zakonitosti[7] in občno sejo Vrhovnega sodišča. Zahteva za varstvo zakonitosti ne pokriva vseh primerov, ker se vloži v javnem interesu in le v »vzorčnih« primerih, ne pa zaradi varstva interesa stranke v posameznem spornem razmerju. Poleg tega se zahteva za varstvo zakonitosti  vloži na Vrhovno sodišče z zamikom, ker mora biti vrhovni državni tožilec  seznanjen s problemom in pravnomočno sodno odločbo, zahtevo pa mora vložiti v roku treh mesecev od vročitve pravnomočne odločbe stranki (385. člen ZPP). Zato je to pravno sredstvo dokaj togo, vendar je pomembno, ker doseže odločanje Vrhovnega sodišča v konkretnih primerih, ko je mogoče pričakovati odgovor na pomembno pravno vprašanje. V primerih, ko revizija ni dopustna, je njegova pomembnost še večja, saj lahko Vrhovno sodišče le na podlagi zahteve za varstvo zakonitosti s svojo odločitvijo oblikuje sodno prakso. V zadevah pravilne presoje o določitvi nagrad upraviteljem je Državno tožilstvo vložilo štiri zahteve za varstvo zakonitosti, od katerih je Vrhovno sodišče eno meritorno obravnavalo in sklenilo, kot je navedeno zgoraj.[8] Prvo zahtevo je Državno tožilstvo vložilo 27. 12. 2010 zaradi zgoraj navedenih pogojev, torej dobri dve leti po nastanku problema različnega odmerjanja nagrad upraviteljem.
Drugi pomembni subjekt, ki skrbi za poenotenje sodne prakse in s tem varovanje ustavne pravice do pravne varnosti in enakosti, je Vrhovno sodišče, kar je določeno v 109. členu Zakona o sodiščih[9] z instrumentom občne seje, na katerih sprejema načelna pravna mnenja o vprašanjih, ki so pomembna za enotno uporabo zakonov, in pravna mnenja o vprašanjih sodne prakse (1. in 2. točka prvega odstavka 110. člena ZS). Kljub temu, da nižja sodišča niso vezana na pravna (načelna) mnenja, sprejeta na občni seji, so ta mnenja pomembna za enotnost sodne prakse in za enako uporabo zakonov ter drugih predpisov in so pomembni neformalni pravni vir.[10] V skladu z drugim odstavkom 110. člena ZS so na navedena mnenja občne seje vezani senati Vrhovnega sodišča in zato morajo v vseh zadevah, kjer gre za enako pravno vprašanje, odločiti enako; mnenje lahko spremenijo le na novi občni seji.[11] Zato odločitev v posamezni zadevi na podlagi zahteve za varstvo zakonitosti nima takšne teže kot pravno (načelno) mnenje, ki je sprejeto na občni seji, ker lahko drugi senat o enaki zadevi odloči drugače.[12]
Ustavni sodnik J. Zobec meni, da je z vidika zagotavljanja enotnosti sodne prakse Vrhovnega sodišča tak mehanizem povsem razumljiv. Izkazuje zavedanje zakonodajalca o velikem pomenu enotnosti jurisprudence tistega, čigar prerogativa je zagotavljati enotnost in koherentnost sodne prakse. Lahko pa so problematična tista načelna pravna mnenja, s katerimi se občna seja izreka o vprašanjih, ki so pomembna za enotno uporabo zakonov. Ta mnenja niso povezana z dejstvi in so abstraktna, ker ne nastajajo v procesu sojenja, Vrhovno sodišče pa z vidika delitve oblasti opravlja sporno kvazi zakonodajno funkcijo.[13] Menim, da v obravnavanem primeru ne gre za tak primer, saj bi bilo treba sprejeti pravno mnenje, ki bi poenotilo različna stališča nižjih sodišč, ki so se oblikovala pri sojenju v konkretnih primerih. Vrhovno sodišče kljub razsežnosti problema glede določitve nagrad upraviteljem ni sprejelo pravnega mnenja, kateri predpis uporabiti, in tako ni poskrbelo za enotno sodno prakso.[14]
5. Obravnavani primer le dodatno potrjuje, da hipertrofija pravnih aktov, zlasti tistih, ki so slabo sestavljeni in jih sodišča, kaj šele "navadni državljani", različno razumejo, ne prispeva k pravni varnosti in enakosti. K temu pripomorejo tudi sodišča z neenotno sodno prakso, ki jo Vrhovno sodišče s prepričljivimi pravnimi (načelnimi) mnenji niti ne poskuša poenotiti. Navedena pravna (načelna) mnenja ne bi smela biti cokla v razvoju prava, saj so sodnikom nižjih sodišč odprta vrata, da lahko z argumentiranimi stališči "izčrpno in prepričljivo" ovržejo razloge, na katerih temelji mnenje občne seje, s tem pa lahko pomembno vplivajo na razvoj prava. Tudi senat Vrhovnega sodišča lahko predlaga občni seji spremembo že sprejetega mnenja.[15]	Menim, da bi glede na sedanjo stopnjo razvoja pravne varnosti v državi in družbenoekonomskih razmer pravna (načelna) mnenja Vrhovnega sodišča lahko pomembno poenotila sodno prakso, kar je za pravno varnost in enakost velika vrednost. To je temelj za razvoj prava, saj se v anarhiji različnega odločanja, brez izplena, kaj je prav, pravo ne more razvijati. Ljudje smo vse bolj nemočni in nezadovoljni, pravni subjekti, vključno z državo ter drugimi gospodarskimi in negospodarskimi subjekti, pa manj učinkoviti, kot bi lahko bili, če bi bili predpisi, ki so jim namenjeni, konsistentni in jasni ter bi se na njihovi podlagi lažje razvila učinkovita in enotna sodna praksa, ki bi prispevala k urejenosti in stabilnosti družbe in države.
6. Brez poglobljenih raziskav trdim, da številčnost in nekonsistentnost predpisov, ki se večkrat spreminjajo v kratkem obdobju, ter neenotna sodna praksa vplivajo na veliko število sporov in uporabo pravnih sredstev z namenom vključitve vseh sodišč v odločanje, vključno Ustavnega sodišča. Primer, ki ga je obravnavalo Ustavno sodišče, sta bili vloženi pobuda in ustavna pritožba upravitelja. S pobudo je upravitelj izpodbijal 34. člen ZFPPIPP-A. Zatrjeval je, da je izpodbijana določba v neskladju z 2. in 155. členom Ustave. V ustavni pritožbi[16] pa je navajal, da mu za delo v času veljavnosti Odredbe, to je pred 1. 10. 2008, ni bila priznana nagrada po Odredbi, temveč po Pravilniku 3, zaradi česar je prejel manjšo nagrado v višini 33.856,65 EUR bruto, kot bi jo prejel po Odredbi. Meni, da je bilo s tako odločitvijo poseženo v njegove pridobljene pravice.
7. V drugih razvitih demokracijah[17] in v Sloveniji velja stroga prepoved povratne veljave pravnih aktov. V Sloveniji je to pravilo zapisano v Ustavi. Ta v 155. členu določa da zakoni, drugi predpisi in splošni akti ne morejo imeti učinka za nazaj. Izjema od tega pravila velja po drugem odstavku 155. člena Ustave, in sicer lahko samo zakon določi, da imajo posamezne njegove določbe učinek za nazaj, če sta kumulativno izpolnjena dva pogoja: prvi, da tako izjemo zahteva javna korist, in drugi, da s tem ne posega v pridobljene pravice. Ustavno sodišče je v obravnavanem primeru menilo, da drugi odstavek 155. člena Ustave zakonodajalcu ne dovoljuje, da z določbo 34. člena ZFPPIPP-A zapoveduje retroaktivno uporabo izvršilnega predpisa. Zato je odločilo, da je taka ureditev že sama po sebi v neskladju z drugim odstavkom 155. člena Ustave in ni pomembno, ali sta izpolnjena pogoja za morebitno dopustnost retroaktivne veljavnosti zakona (javna korist in varstvo pridobljenih pravic). Prepoved retroaktivnosti je pomembna ustavna vrednota, vendar menim, da je v obravnavanem primeru Ustavno sodišče preveč poenostavljeno odločilo, ne da bi upoštevalo namen zakona in ni naredilo koraka k zapolnitvi vsebine drugega odstavka 155. člena Ustave.
8. Kot je bilo navedeno, je ZFPPIPP-A v 34. členu določil, da se za odmero nagrade upraviteljem v postopku zaradi insolventnosti, ki se je začel pred 1. 10. 2008,  začne z uveljavitvijo ZFPPIPP-A uporabljati tarifa (Pravilnik). Vprašanje, ki se zastavlja, je, ali gre v obravnavanem primeru res za  "zapoved retroaktivne uporabe izvršilnega predpisa" ali pa ima učinek za nazaj "le/že" določba 34. člena ZFPPIPP-A.  Odgovor je treba iskati v namenu zakona in v vsebini izvršilnega predpisa. Namen zakonodajalca je bil, da se tudi za nazaj, pred 1. 10. 2008, odpravi nejasnost, kateri izvršilni predpis velja za določitev nagrade upraviteljem. To je določil 34. člen ZFPPIPP-A in ne Pravilnik 2, ki je veljal ob uveljavitvi 34. člena ZFPPIPP-A. Zakonodajalec je torej sam izrecno (z navedbo datuma) določil, da se bo Pravilnik uporabljal tudi za nazaj. Retroaktivna veljavnost Pravilnika je imela podlago v zakonu. Pravilnik takšne določbe ni vseboval. Gre za celoto, ki se ne more deliti na dvoje. Določilo 34. člena ZFPPIPP-A ne gre obravnavati brez Pravilnika, ker gre za celoto. Namen zakona (zato je bil sprejet 34. člen ZFPPIPP-A) in ne Pravilnika je torej bil, da se nagrade uredijo tudi za nazaj, ker je zakonodajalec tako presodil. Navedeno lahko sklenem tudi iz odločitve Ustavnega sodišča, ker je razveljavilo 34. člen ZFPPIPP-A in ne Pravilnik.
Dr. Pavčnik navaja, da je za izvršilni predpis značilno, da ureja podrobnosti, ki se tako hitro spreminjajo, da jih zakonodajalec ne more pravočasno urejati.[18] Tudi Ustavno sodišče je sprejelo stališče, da sme izvršilni predpis le dopolnjevati zakonsko normo tako daleč, da z dopolnjevanjem ne ureja razmerij samostojno (zunaj zakonskega okvirja) ali uvaja novih obveznosti (odločba št. U-I-48/95, Uradni list RS, št. 58/95). To velja tudi v obravnavanem primeru. ZFPPIPP je določil nagrado za delo upraviteljem in od četrtega do osmega odstavka 103. člena določil tudi okvirna merila za določitev nagrad; določitev podrobnejših pravil (tarifo) pa je prepustil pristojnemu ministru, kar je skladno z naravo razmerij, ki so predmet urejanja.[19] Zato v obravnavanem primeru ni mogoče ločeno obravnavati izvršilnega predpisa od zakona, saj izvršilni predpis le operacionalizira posamezne zakonske določbe. Zakon in izvršilni predpis sta organsko, vsebinsko povezana. Zato bi ju bilo treba obravnavati kot celoto, ki zadostita temelju za retroaktivno učinkovanje. Glede na navedeno ne morem soglašati z obrazložitvijo v obravnavani odločbi Ustavnega sodišča (24. tč.), da drugi odstavek 155. člena Ustave zakonodajalcu dovoljuje, da  v posameznih zakonskih določbah opredeli celotno vsebino, ki naj retroaktivno učinkuje. To bi v obravnavanem primeru pomenilo, da bi celotna tarifa za odmero nagrade upravitelju morala biti določena v zakonu. Taka zahteva je nerealna.
9. Stališče, ki ga je Ustavno sodišče sprejelo v obravnavani zadevi, da je že samo zakonsko odkazilo na retroaktivno uporabo podzakonskega predpisa v neskladju s 155. členom Ustave, je po moji oceni zelo strogo. Menim, da bi Ustavno sodišče moralo upoštevati namen zakona in 34. člen ZFPPIPP-A šteti kot zadostno podlago za presojo dopustnosti njegove retroaktivne veljave ter presoditi, ali tako izjemo  zahteva javna korist in stehtati, ali je poseg v pridobljene pravice upraviteljev v zvezi z izplačili nagrad ustavno vendarle dopusten.[20]
10. Glede na vse navedeno menim, da ima 34. člen ZFPPIPP-A sicer učinek za nazaj, ki je pa po mojem mnenju dopusten, ker ustreza zahtevi, določeni v drugem odstavku 155. člena Ustave, to je, da obstaja javna korist in da predpis ne posega v pridobljene pravice upraviteljev.
Javna korist je primarno podana, da se iz premoženja dolžnika zagotovijo najugodnejši pogoji glede višine plačila in rokov za plačilo terjatev upnikov (47. člen ZFPPIPP). Z določbo 34. člena ZFPPIPP-A je zakonodajalec želel odpraviti nejasnost zaradi določitve nagrad upraviteljem.[21] Da se čim več sredstev iz stečajne mase razdeli upnikom, ki so praviloma podjetja ali drugi gospodarski in negospodarski subjekti,[22] pozitivno vpliva na njihovo poslovanje.  To pa je v širšem javnem interesu.
Poseg v pridobljene pravice upravitelja, po mojem mnenju, ne obstaja. Upravitelj je imenovan s sklepom sodišča, na podlagi katerega prevzame dela za plačilo. V tem sklepu ni določena nagrada. Sodišče ne more v naprej določiti, kakšno plačilo bo prejel, saj niti upravitelj niti sodišče ne vesta kakšna dela in koliko del bo opravil.[23] Plačilo nagrade je v tej fazi še abstraktno predvidena pravica, ki je sicer določljiva, ni pa določena z dokončnim aktom. Konkretna pravica upravitelju nastane šele s posebnim sklepom sodišča o nagradi upravitelju, ki ga lahko upravitelj izpodbija s pritožbo. Pavčnik navaja, da se "pojem pridobljenih pravic
(iura quaesita)
nanaša na pravice, ki so že individualizirane in določene v ustreznem posamičnem pravnem aktu (npr. v pogodbi). Šolski primer so pravnomočne sodbe in dokončne upravne odločbe, ki strankam priznavajo določene pravice in jim nalagajo določene obveznosti …, če abstraktno predvidena pravica še ni bila normativno konkretizirana kot pravno zavarovano upravičenje, ne gre za pridobljeno pravico; upanje in možnost, da bo do tega prišlo ali bi utegnilo priti, ni pridobljena pravica v pravnem pomenu besede".[24] Iz navedenega izhaja, da kasnejša določitev višine nagrade ne pomeni posega v pridobljene pravice upravitelja. Zato ureditev po 34. členu ZFPPIPP-A ni v neskladju z Ustavo, kar pomeni, da se tudi za izvršena dela v postopkih zaradi insolventnosti pred uveljavitvijo 34. člena ZFPPIPP-A za odmero nagrade upravitelju uporablja Pravilnik 3.
11. Ustavno sodišče je odločilo drugače. Odločilo je, da se zaradi delne razveljavitve 34. člena ZFPPIPP-A zadeva vrne zakonodajalcu, da drugače zakonsko uredi odmero nagrade upravitelju v stečajnem postopku (le) za določeno preteklo obdobje. Če bo zakonodajalec sprejel novelo ZFPPIPP, bo s tem še povečal število novel tega zakona, če tega ne bo storil, ne bo upošteval odločitve Ustavnega sodišča. Ustavno sodišče ni izkoristilo priložnosti, da bi opravilo test, ali je retroaktivnost dopustna, ampak se je ustavilo pri ozki razlagi. Ni se dotaknilo vsebine obravnavanega primera in zato s svojo odločitvijo ni prispevalo k razrešitvi navedenega problema. Določilo je način izvršitve s smiselno uporabo Odredbe, ki lahko, zaradi dopuščene diskrecijske presoje sodnika, povzroči nadaljnje spore. Poleg tega bo ostala nejasna uporaba posameznih novel Pravilnika. Zato mislim, da se bodo, kljub že dolgi prehojeni poti sojenja na vseh instancah rednega sodstva in odločanja na Ustavnem sodišču, spori glede uporabe izvršilnih predpisov za odmero nagrade upraviteljem nadaljevali.
Dr. Etelka Korpič – Horvat
Sodnica
Dr. Ernest Petrič
Sodnik
Opombe:
[1] Po noveli ZFPPIPP-C sta bili sprejeti dve avtentični razlagi in ena sprememba ZFPPIPP. In sicer Avtentična razlaga 3. točke prvega odstavka 21. člena ZFPPIPP (Uradni list RS, št. 106/10 – ORZFPPIPP21), Avtentična razlaga 1. točke prvega odstavka 21. člena ZFPPIPP (Uradni list RS, št. 47/11 – ORZFPPIPP21-1) in Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 26/11 – ZFPPIPP-D). Določbe navedene novele oziroma avtentičnih razlag se ne nanašajo na nagrade upraviteljem, zato jih ne navajam v besedilu.
[2] Odredba določa omejitev za najvišjo možno nagrado upravitelju; Pravilnik 1 pa omogoča neomejeno visoko nagrado, ki temelji na vrednosti premoženja brez upoštevanja vloženega dela upravitelja.
[3] Glej na primer sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. III Cpg 327/2010 z dne 2. 9. 2010.
[4] "Izplačila stečajnim upraviteljem. Zalar je nagrade omejil, a prepozno" (Delo,17. 7. 2009); "O stečajnih upraviteljih še poslanci. Že druga sprememba v dveh mesecih. Jožef Jerovšek (SDS): Stečajni upravitelji so že izropali, pograbili in pospravili" (Delo,18. 7. 2009); "Proti krizni ukrepi prihajajo s popravkom insolvenčnega zakona, Da se ne bi ponovila agonija delavcev IUV, S spremembami zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju bodo zaščitili delavce v podjetjih v težavah in preprečili nesorazmeren odliv stečajne mase stečajnim upraviteljem" (Delo 3. 7. 2009).
[5] V zvezi s tem primerjaj na primer sklepe Višjega sodišča v Ljubljani št. III Cpg 662/2009 z dne 19. 10. 2009, št. III Cpg 647/2009 z dne 19. 10. 2009, št. III Cpg 717/2009 z dne 19. 10. 2009, št. III Cpg 848/2010 z dne 7. 9. 2010 in št. III Cpg 1062/2010 z dne 22. 9. 2010.
[6] Sklep Vrhovnega sodišča št. Ips 110/2011 z dne 20. 12. 2011. Zahteva za varstvo zakonitosti je bila vložena  zoper sklep Višjega sodišča v Kopru Cpg 108/2010 z dne 9. 9. 2010 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici St 1275/2008 z dne 1. 4. 2010.
[7] Člen 385 Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo in 45/08 – v nadaljevanju ZPP).
[8] Sklep Vrhovnega sodišča št. Ips 110/2011 z dne 20. 12. 2011. Vrhovno sodišče je s sklepi št. III Ips 35/2011 in št. III Ips 85/2011 ter št. Ips 25/2011 zahteve za varstvo zakonitosti št. Ctz 322/2010-bkd z dne 27. 12. 2010, št. Ctz 317/2010-EPP/HWM z dne 28. 1. 2011 in št. Ctz 123/2011-EPP/HWM z dne 20. 7. 2011 zaradi odločitve o odmeri nagrade upravitelju v stečajnem postopku, začetem pred 1. 10. 2008, zavrglo, ker je menilo, da ni mogoče pričakovati odgovora na kakšno pomembno pravno vprašanje. Tako se ni opredelilo do tega, kateri Pravilnik za odmero nagrade velja.
[9] Uradni list RS, št. 94/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08, 96/09 in 33/11 v nadaljevanju ZS.
[10] M. Pavčnik, Teorija prava, GV Založba, Ljubljana 2007, str. 354 – 362.
[11] Več o pravnih (načelnih) mnenjih glej M. Pavčnik, Argumentacija v pravu, 2, spremenjena in dopolnjena izdaja, Pravna fakulteta in Cankarjeva založba, Ljubljana 2004, str. 173 – 177.
[12] Znan je primer, ko Vrhovno sodišče ne poenoti svoje prakse o prokuristovih procesnopravnih upravičenjih.
[13] Povzeto po J. Zobcu, Vprašanje enotne sodne prakse, Podjetje in delo, št. 6–7 (2011), str. 1313.
[14] L. Ude, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 2009, str. 574.
[15] Več o odstopu od ustaljene sodne prakse glej F. Testen, Enotna in ustaljena sodna praksa v civilnih in gospodarskih zadevah, Podjetje in delo, št. 6–7(2004), str. 1050 – 1065, in J. Zobec, nav. delo, str. 1308 –1320.
[16] Z ustavno pritožbo je pritožnik izpodbijal sklep Višjega sodišča v Kopru št. Cpg 57/2010 z dne 2. 9. 2010 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. St 1277/2008 z dne 9. 2. 2009.
[17] V Zvezni republiki Nemčiji retroaktivno veljavnost v kazenskem pravu izrecno prepoveduje drugi odstavek 103. člena Temeljnega zakona (
Grundgesetz
z dne 23. 5. 1949, nazadnje spremenjen z zakonom z dne 21. julija 2010, Zvezni uradni list (
Bundesgesetzblatt – BGBl.
) I, str. 944). Prepoved retroaktivne veljavnosti na drugih pravnih področjih pa je Zvezno ustavno sodišče (
BVerfG
) izpeljalo iz načel pravne države, zlasti načela pravne varnosti in zaupanja v pravo. Prava retroaktivnost praviloma ni dopustna. Posamezni predpisi lahko le izjemoma veljajo tudi za nazaj.
[18] M. Pavčnik, Teorija prava, nav. delo, str. 314.
[19] Če primerjamo druge primerljive storitve: notarjev, izvedencev, cenilcev in sodnih tolmačev, izvršiteljev, odvetnikov; za vse velja, da temeljni zakon ne določa okvirnih meril za plačilo njihovega dela, ampak pooblašča pristojnega ministra, da s tarifo predpiše plačilo za delo. Za notarje glej drugi odstavek 107. člena Zakona o notariatu (Uradni list RS, št. 2/07 – uradno prečiščeno besedilo in 45/08); za izvedence in cenilce ter sodne tolmače glej 90. in 91. člen ZS; za izvršitelje prvi odstavek 292. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju, (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, 93/07, 28/09, 51/10 in 26/11); ter za odvetnike glej 19. člen Zakona o odvetništvu (Uradni list RS, št. 18/93, 24/01, 54/08 in 35/09).
[20] V Franciji lahko zakon ali mednarodnopravni akt izjemoma dovoli retroaktivnost tudi predpisa, ki je sprejet za izvrševanje določb zakona. Prav tako se lahko (z retroaktivnim učinkom) odpravijo nezakoniti akti. V skladu s sodno prakso (odločitvi Ustavnega sveta, odločba št. 98-404 DC z dne 18. 12. 1998 in odločba št. 99-422 DC z dne 21. 12. 1999) se lahko retroaktivnost določi le, če obstaja zato zadosten splošni interes. Prepoved retroaktivnosti v kazenskem pravu pa se razlaga široko in velja tudi za upravne sankcije.
V zvezi s podzakonskimi akti je Zvezno ustavno sodišče Nemčije v svojih odločitvah pojasnilo, da Temeljni zakon zakonodajalcu ne preprečuje določanja pooblastila izvršilnim organom za sprejem retroaktivnih podzakonskih aktov, vendar le ob določenih pogojih: če je moral naslovnik retroaktivne norme računati s takšno ureditvijo, če ni mogoče govoriti o zaupanju v obstoječe pravne norme, ki bi ga bilo potrebno zaščititi, če je bilo veljavno pravo nejasno in zapleteno ter če takšno ureditev utemeljuje tehten javni interes (Sklep Prvega senata v zadevi 1 BvR 3076/08 z dne 18. 2. 2009, tč. 66, ki povzema ustaljeno sodno prakso, dostopen na
http://www.bverfg.de/entscheidungen/rk20090218_1bvr307608a.html
(10. 2. 2012).
Temeljni zakon tudi ne zahteva, da zakonodajalec takšno pooblastilo izrecno določi, temveč zadošča, da pravna podlaga za sprejem retroaktivnih podzakonskih aktov izhaja iz namena in cilja zakona ali mednarodnega pravnega akta.
[21] Ne trdim, da bi moralo biti delo upraviteljev podcenjeno, saj si za odgovorno, občutljivo, strokovno zahtevno delo zaslužijo primerno nagrado, ki pa ne sme biti nesorazmerno visoka glede na primerljiva dela in poklice v Republiki Sloveniji.
[22] Poročevalec Državnega zbora, št. 95/01, str. 2/243 in 3/244.
[23] V skladu z Odredbo lahko sodišče ob določenih pogojih nagrado upravitelju celo zviša ali zniža do 50 odstotkov (tretji in četrti odstavek 3. člena, 5. in 6. člen).
[24] M. Pavčnik, Teorija prava, nav. delo, str. 260.