Up-500/15
Natisni
Opravilna št.:
Up-500/15
Datum odločitve:
20. 7. 2015
Objavljeno:
Uradni list RS, 55/2015 in OdlUS XXI, 16
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2015:Up.500.15
Akt:
Sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 4371/2015 z dne 7. 7. 2015 in sklep Okrožnega sodišča v Kranju št. I Ks 4371/2015 z dne 24. 6. 2015
Izrek:
Sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 4371/2015 z dne 7. 7. 2015 in sklep Okrožnega sodišča v Kranju št. I Ks 4371/2015 z dne 24. 6. 2015 se razveljavita in zadeva se vrne Okrožnemu sodišču v Kranju v novo odločanje.
O podaljšanju pripora zoper pritožnika odloči v skladu s sedmim odstavkom 24. člena Zakona o sodelovanju v kazenskih zadevah z državami članicami Evropske unije (Uradni list RS, št. 48/13 in 37/15) senat Okrožnega sodišča v Kranju v 24 urah po vročitvi te odločbe.
Do odločitve iz prejšnje točke izreka se pripor zoper pritožnika podaljša.
Evidenčni stavek:
Pravica do izjave iz 22. člena Ustave je sama po sebi elementarno ustavnoprocesno jamstvo v vsakem sodnem postopku. Še poudarjeno pa pridobi na svoji ustavnopravni teži, kadar je od nje lahko odvisno spoštovanje druge človekove pravice, kot je pravica do prepovedi mučenja, ki je absolutna človekova pravica.
Pravica do izjave posamezniku zagotavlja, da je subjekt in ne objekt postopka. Zato mora biti tudi v postopku odločanja na podlagi Zakona o sodelovanju v kazenskih zadevah z državami članicami Evropske unije, v katerem sodišče odloča o evropskem nalogu za prijetje in predajo zaradi predaje zahtevane osebe, tej osebi zagotovljena možnost, da se izjavi o vseh dejstvih in dokazih ter tudi o pravnih vprašanjih, pomembnih za odločitev. Zato mora biti pravica do izjave zagotovljena tudi glede obrazloženega predloga preiskovalne sodnice o izpolnjenosti pogojev za predajo zahtevane osebe, saj ta vsebuje odločilne razloge pravne in dejanske narave o bistvu odločitve.
Dolžnost sodišč je, da zakon razlagajo ustavnoskladno, kar pomeni, da pri razlagi spoštujejo ustavnoprocesna jamstva. To dolžnost imajo tudi v primeru, če zakon ustavnoprocesnega jamstva, kot je pravica do izjave iz 22. člena Ustave, izrecno ne ureja. Stališče Višjega sodišča, da Zakon o sodelovanju v kazenskih zadevah z državami članicami Evropske unije ne določa, da bi morala biti zahtevana oseba in njegov zagovornik seznanjena z obrazloženim predlogom preiskovalnega sodnika, zato krši pravico pritožnika do izjave iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.51.2.12 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Določitev, kateri organ naj izvrši odločbo.
1.5.51.2.13 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Določitev načina izvršitve odločbe.
5.3.13.19 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Načelo kontradiktornosti.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 40.2, 49.1, 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Arijus Skopas, Republika Litva
Datum vloge:
15. 7. 2015
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US30717
Dokument v PDF obliki:
Up-500-15 - Sklep.pdf
155 KB
Prenesite datoteko
Up-500-15.pdf
172 KB
Prenesite datoteko
Up-500/15-8
17. 7. 2015
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki jo je vložil
Arijus Skopas
,
Republika Litva,
ki ga zastopa Zdravko Rus, odvetnik v Radovljici,
na seji 17. julija 2015
sklenil
:
1. Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 4371/2015 z dne 7. 7. 2015 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kranju št. I Ks 4371/2015 z dne 24. 6. 2015 se sprejme v obravnavo.
2. Do končne odločitve Ustavnega sodišča se zadrži izvršitev sklepov iz prejšnje točke.
3. Do končne odločitve Ustavnega sodišča pritožnika ni dovoljeno predati Republiki Litvi.
4. Pripor, ki se zoper pritožnika izteče 20. 7. 2015 ob 13.01 uri, se do končne odločitve Ustavnega sodišča podaljša.
5. Ustavna pritožba zoper odredbo Okrožnega sodišča v Kranju št. XVI Kpd 4371/2015 z dne 10. 7. 2015 se zavrže.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnik izpodbija pravnomočen sklep o dovolitvi predaje Republiki Litvi na podlagi dveh evropskih nalogov za prijetje in predajo (v nadaljevanju ENPP) zaradi vodenja kazenskega postopka zaradi kaznivih dejanj goljufije po 182. členu Kazenskega zakonika Republike Litve, nezakonite pridobitve premoženjske koristi po 189. členu Kazenskega zakonika Republike Litve ter zaradi prestajanja kazni zapora zaradi kaznivega dejanja hude telesne poškodbe po drugem odstavku 135. člena Kazenskega zakonika Republike Litve na podlagi pravnomočne sodbe Regionalnega sodišča v Kaunasu št. 1-168-383/2011 z dne 14. 3. 2011.
2. Pritožnik trdi, da je v postopku odločanja o dovolitvi predaje prišlo do kršitve prepovedi iz 18. člena Ustave in kršitve pravic iz prvega odstavka 19. člena, 21. in 22. člena, prvega odstavka 23. člena, 25. člena, prvega odstavka 28. člena in 29. člena Ustave. Navaja, da že ves čas postopka zatrjuje in izkazuje, da bo v primeru predaje Republiki Litvi podvržen mučenju, nečloveškemu in ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju tako od državnih organov kot tudi od zapornikov v tamkajšnjih zaporih. Prav na podlagi navedenih pritožnikovih zatrjevanj naj bi preiskovalna sodnica Okrožnega sodišča pridobila dodatne podatke od odreditvenih pravosodnih organov Republike Litve in nato izvenobravnavnemu senatu Okrožnega sodišča v Kranju predložila obrazložen predlog o izpolnjenosti vseh pogojev za predajo pritožnika Republiki Litvi, v katerem naj bi povzela pridobljene podatke. Pritožnik med drugim trdi, da on in njegov zagovornik nista imela možnosti, da bi se seznanila z zbranimi podatki, dokazi in obrazloženim predlogom preiskovalne sodnice, v katerem je ocenila, da so podani vsi pogoji za predajo pritožnika Republiki Litvi. Pritožnik Ustavnemu sodišču predlaga, naj ustavni pritožbi ugodi in začasno odloži izvršitev njegove predaje Republiki Litvi.
3. Višje sodišče je na pritožbeni očitek pritožnikovega zagovornika o nemožnosti izjaviti se o predlogu preiskovalne sodnice odgovorilo, da 23. člen Zakona o sodelovanju v kazenskih zadevah z državami članicami Evropske unije (Uradni list RS, št. 48/13 in 37/15 – v nadaljevanju ZSKZDČEU-1) ne določa, da bi morala biti zahtevana oseba in njegov zagovornik seznanjena z obrazloženim predlogom preiskovalne sodnice, kot naj bi to veljajo za obrazložen predlog za podaljšanje pripora, torej za primer, ki je izrecno določen v sedmem odstavku 24. člena ZSKZDČEU-1. Zato naj bi bil pritožnikov očitek v tem pogledu brezpredmeten.
B.
4. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo sprejel v obravnavo (1. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijanima sklepoma kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine. Zlasti bo presodilo, ali je bila pritožniku kršena pravica do izjave iz 22. člena Ustave.
5. Pritožnikovemu predlogu, naj Ustavno sodišče do končne odločitve zadrži izvrševanje izpodbijanih sklepov, je Ustavno sodišče ugodilo, ker so izpolnjeni pogoji iz 58. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS). Ker je z odredbo Okrožnega sodišča v Kranju, citirano v 5. točki izreka tega sklepa, odrejena predaja pritožnika Republiki Litvi, pripor zoper pritožnika pa se izteče 20. 7. 2015 ob 13.01 uri, je mogoče pričakovati, da bo predaja tega dne tudi dejansko izvršena. Če bi se izkazale pritožnikove trditve za utemeljene, bi za pritožnika zaradi predaje nastale težko popravljive škodljive posledice (2. točka izreka). Zadržanje izvrševanja izpodbijanih sklepov zahteva, da Republika Slovenija pritožnika ne preda Republiki Litvi do končne odločitve Ustavnega sodišča o utemeljenosti njegove ustavne pritožbe. S predajo bi namreč pritožnik izgubil pravni interes za odločitev o tej ustavni pritožbi, kar bi pomenilo, da ustavna pritožba ni učinkovito pravno sredstvo. Zato je Ustavno sodišče na podlagi drugega odstavka 40. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS prepovedalo predajo pritožnika Republiki Litvi (3. točka izreka).
6. Glede na to, da so sodišča z izpodbijanimi sklepi odločala v postopku predaje po ENPP in je bil zoper pritožnika do 20. 7. 2015 odrejen in kasneje podaljšan pripor, je moralo Ustavno sodišče zaradi zagotovitve učinkovitosti ENPP (tretji odstavek 3.a člena Ustave) za kratek čas do odločitve Ustavnega sodišča o utemeljenosti o njegovi ustavni pritožbi pripor zoper pritožnika podaljšati za čas od 20. 7. 2015 od 13.01 ure do končne odločitve v tej zadevi (4. točka izreka).
7. Odredba Okrožnega sodišča v Kranju, citirana v 5. točki izreka tega sklepa, ni posamičen akt, s katerim bi bilo odločeno o pritožnikovi pravici ali obveznosti (prvi odstavek 50. člena ZUstS), zato je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zoper to odredbo zavrglo (5. točka izreka).
8. Senat Ustavnega sodišča je sklenil, da se zadeva obravnava absolutno prednostno.
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je ta sklep sprejel na podlagi drugega odstavka 55.b člena, 58. člena, drugega odstavka 40. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena in
prve alineje prvega odstavka 55.b člena ZUstS ter tretje alineje tretjega odstavka v zvezi s petim odstavkom 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10 in 56/11)
v sestavi:
predsednica senata dr. Jadranka Sovdat ter članici dr. Dunja Jadek Pensa in Jasna Pogačar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Jadranka Sovdat
Predsednica senata
Up-500/15-13
20. 7. 2015
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Arijusa Skopasa, Republika Litva, ki ga zastopa Zdravko Rus, odvetnik v Radovljici, na seji 20. julija 2015
odločilo:
1. Sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Kp 4371/2015 z dne 7. 7. 2015 in sklep Okrožnega sodišča v Kranju št. I Ks 4371/2015 z dne 24. 6. 2015 se razveljavita in zadeva se vrne Okrožnemu sodišču v Kranju v novo odločanje.
2. O podaljšanju pripora zoper pritožnika odloči v skladu s sedmim odstavkom 24. člena Zakona o sodelovanju v kazenskih zadevah z državami članicami Evropske unije (Uradni list RS, št. 48/13 in 37/15) senat Okrožnega sodišča v Kranju v 24 urah po vročitvi te odločbe.
3. Do odločitve iz prejšnje točke izreka se pripor zoper pritožnika podaljša.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnik izpodbija pravnomočen sklep o dovolitvi predaje Republiki Litvi na podlagi dveh evropskih nalogov za prijetje in predajo (v nadaljevanju ENPP) zaradi vodenja kazenskega postopka zaradi kaznivih dejanj goljufije po 182. členu in nezakonite pridobitve premoženjske koristi po 189. členu Kazenskega zakonika Republike Litve ter zaradi prestajanja kazni zapora zaradi kaznivega dejanja hude telesne poškodbe po drugem odstavku 135. člena Kazenskega zakonika Republike Litve na podlagi pravnomočne sodbe Regionalnega sodišča v Kaunasu št. 1-168-383/2011 z dne 14. 3. 2011.
2. Pritožnik trdi, da je v postopku odločanja o dovolitvi predaje prišlo do kršitve prepovedi iz 18. člena Ustave in kršitve pravic iz prvega odstavka 19. člena, 21. in 22. člena, prvega odstavka 23. člena, 25. člena, prvega odstavka 28. člena in 29. člena Ustave. Navaja, da že ves čas postopka zatrjuje in izkazuje, da bo v primeru predaje Republiki Litvi podvržen mučenju, nečloveškemu in ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju tako od državnih organov kot tudi od zapornikov v tamkajšnjih zaporih. Prav na podlagi navedenih pritožnikovih zatrjevanj naj bi preiskovalna sodnica Okrožnega sodišča v Kranju pridobila dodatne podatke od odreditvenih pravosodnih organov Republike Litve in nato izvenobravnavnemu senatu Okrožnega sodišča v Kranju predložila obrazložen predlog o izpolnjenosti vseh pogojev za predajo pritožnika Republiki Litvi, v katerem naj bi povzela pridobljene podatke. Pritožnik med drugim trdi, da on in njegov zagovornik nista imela možnosti, da bi se seznanila z zbranimi podatki, dokazi in obrazloženim predlogom preiskovalne sodnice, v katerem je ocenila, da so podani vsi pogoji za predajo pritožnika Republiki Litvi.
Pritožnik predlaga
Ustavnemu sodišču, naj ustavni pritožbi ugodi in začasno odloži izvršitev njegove predaje Republiki Litvi.
3. Višje sodišče je na pritožbeni očitek pritožnikovega zagovornika o nemožnosti izjaviti se o predlogu preiskovalne sodnice odgovorilo, da 23. člen
Zakona o sodelovanju v kazenskih zadevah z državami članicami Evropske unije (v nadaljevanju ZSKZDČEU-1) ne določa, da bi morala biti zahtevana oseba in njegov zagovornik seznanjena z obrazloženim predlogom preiskovalne sodnice, kot naj bi to veljajo za obrazložen predlog za podaljšanje pripora, torej za primer, ki je izrecno določen v sedmem odstavku 24. člena ZSKZDČEU-1. Zato naj bi bil pritožbeni očitek v tem pogledu brezpredmeten.
4. Ustavno sodišče je ustavno pritožbo s sklepom št. Up-500/15 z dne 17. 7. 2015 sprejelo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu ustavne pritožbe v obravnavo obvestilo Višje sodišče v Ljubljani in Okrožno sodišče v Kranju. Do končne odločitve v zadevi je zadržalo izvrševanje izpodbijanih sklepov, prepovedalo predajo pritožnika Republiki Litvi in zoper pritožnika podaljšalo pripor.
5. Ustavno sodišče je vpogledalo v spis Okrožnega sodišča v Kranju št. XVI Kpd 4371/2015.
B. – I.
6. Pritožnikove trditve, da niti on niti njegov zagovornik nista imela možnosti, da bi se seznanila z obrazloženim predlogom preiskovalne sodnice iz četrtega odstavka 23. člena
ZSKZDČEU-1, pomenijo zatrjevanje kršitve pravice do izjave iz 22. člena Ustave.
7. Ustava v 22. členu vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Bistvena vsebina pravice iz 22. člena Ustave je v tem, da posamezniku zagotavlja možnost, da se udeležuje postopka, v katerem se odloča o njegovi pravici, ter možnost, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah, ki so pomembni za odločitev o njegovi pravici.
[1]
Iz tega ustavnoprocesnega jamstva izhaja med drugim pravica do kontradiktornega postopka oziroma pravica do izjave, na podlagi katere mora biti vsaki stranki zagotovljena možnost sodelovanja v sodnem postopku in možnost obrambe pred vsemi procesnimi dejanji, ki bi lahko vplivala na njene pravice ali na njen pravni položaj.
[2]
Pravica do izjave, ki temelji na spoštovanju človekove osebnosti in dostojanstva (34. člen Ustave), stranki torej zagotavlja, da jo bo sodišče obravnavalo kot aktivnega udeleženca postopka in ji omogočilo učinkovito obrambo pravic ter s tem možnost, da aktivno vpliva na odločitev v zadevi, ki posega v njene pravice in interese. Pomen te pravice je torej zagotoviti, da bo stranka subjekt in ne le objekt postopka.
[3]
Zato mora biti tudi v postopku, v katerem se na podlagi ZSKZDČEU-1 odloča o dovolitvi predaje drugi državi na podlagi ENPP, osebi, katere predaja se zahteva, dana možnost, da se izjavi o vseh dejstvih in dokazih kot tudi o pravnih vprašanjih, ki so pomembna za odločitev o zadevi. Pravica do izjave, ki je že sama po sebi elementarno ustavnoprocesno jamstvo v vsakem sodnem postopku, še poudarjeno pridobi na ustavnopravni teži, kadar je od nje lahko odvisno spoštovanje druge človekove pravice, v tem primeru pravice do prepovedi mučenja iz 18. člena Ustave, ki je absolutna človekova pravica. Njene omejitve niso dopustne.
[4]
To upošteva tudi Okvirni sklep Sveta z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (2002/584/PNZ) (UL L 190, 18. 7. 2002) v 13. uvodni izjavi. Ko pristojno sodišče ugotavlja utemeljenost ugovorov v zvezi s prepovedjo mučenja, mora biti zato pozorno tako na obstoj ustreznega pravnega okvira za spoštovanje te pravice v državi izdaje ENPP, kot tudi na to, da se ustrezna pravna ureditev v njej tudi dejansko učinkovito uresničuje.
8. Prvostopenjsko sodišče je na podlagi obrazloženega predloga preiskovalne sodnice za odreditev predaje odločilo, da se dovoli predaja pritožnika Republiki Litvi. Pritožniku in njegovemu zagovorniku ni omogočilo, da bi se izjavila do tega predloga preiskovalne sodnice, ki naj bi vseboval tudi drugo procesno gradivo.
[5]
Tega je preiskovalna sodnica pridobila od organov države, ki je izdala ENPP in zahtevala predajo pritožnika. Bistvo predloga preiskovalne sodnice je prav v tem, da vsebuje odločilne razloge pravne in dejanske narave za sprejem odločitve o dovolitvi predaje. Na navedenem predlogu temeljita oba izpodbijana sklepa. Kot je razvidno tako iz spisa kot tudi iz sklepa Višjega sodišča v Ljubljani z dne 7. 7. 2015, pritožniku in njegovemu zagovorniku možnost seznanitve z obrazloženim predlogom preiskovalne sodnice dejansko ni bila zagotovljena. S tem mu ni bila omogočena pravica do izjave. Višje sodišče je pritožbene očitke v tej smeri ocenilo kot brezpredmetne. Oceno je oprlo na stališče, da ZSKZDČEU-1 v 23. členu ne določa, da bi morala biti zahtevana oseba in njegov zagovornik seznanjena z obrazloženim predlogom preiskovalnega sodnika, kot je to izrecno določeno v sedmem odstavku 24. člena ZSKZDČEU-1.
[6]
9. Po prvem odstavku 15. člena Ustave se človekove pravice in temeljne svoboščine uresničujejo neposredno na podlagi Ustave. Po 125. členu Ustave so sodišča pri sodnem odločanju vselej vezana tudi na Ustavo. Dolžnost sodišč torej je, da zakon razlagajo ustavnoskladno, kar pomeni tudi to, da pri razlagi zakona spoštujejo ustavna procesna jamstva. Za obravnavani položaj to pomeni, da bi morala sodišča pritožniku v postopku odločanja o njegovi predaji Republiki Litvi zagotoviti pravico do izjave (22. člen Ustave) kot eno od temeljnih ustavnoprocesnih jamstev, tudi če je Zakon izrecno ne ureja. Šele, če bi jo Zakon izrecno izključeval, bi nastopil položaj, ko bi moralo sodišče po 156. členu Ustave prekiniti postopek in začeti postopek za oceno njegove ustavnosti pred Ustavnim sodiščem. Za to ni bilo potrebe, ker ZSKZDČEU-1 tega ne določa in ga je torej ob upoštevanju Ustave mogoče razlagati ustavnoskladno.
10. Če bi bilo dopustno, da se pritožniku možnost izjave o predlogu preiskovalne sodnice, ki vsebuje odločilne razloge pravne in dejanske narave za dovolitev predaje, da šele v pritožbi zoper prvostopenjsko odločitev, bi to pomenilo hkrati še odrekanje pravice posameznika do pritožbe iz 25. člena Ustave. Ta zagotavlja možnost instančnega preverjanja dejanskih in pravnih vprašanj, na podlagi katerih temelji prvostopenjska odločitev. Pravico do pritožbe ZSKZDČEU-1 v prvem odstavku 33. člena tudi izrecno zagotavlja.
11. Prvostopenjsko sodišče pritožniku ni zagotovilo pravice do izjave, kar pomeni, da je kršilo 22. člen Ustave. Ker Višje sodišče te kršitve ni odpravilo, je tudi samo storilo enako kršitev.
12. Glede na ugotovljeno kršitev je Ustavno sodišče izpodbijana sklepa Višjega sodišča v Ljubljani in Okrožnega sodišča v Kranju razveljavilo in zadevo vrnilo v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Kranju (1. točka izreka). V novem odločanju bo moralo Okrožno sodišče v Kranju ravnati v skladu z Ustavo in s tem v skladu z zahtevami iz te odločbe. Pritožniku bo moralo dati v ustrezno kratkih rokih možnost, da se izjavi o obrazloženem predlogu preiskovalne sodnice za odreditev njegove predaje Republiki Litvi in vseh morebitnih pridobljenih podatkih oziroma vsem procesnem gradivu, na katerem temelji navedeni predlog.
13. Ker je bilo treba izpodbijana sklepa razveljaviti že zaradi kršitve 22. člena Ustave, Ustavno sodišče drugih zatrjevanih kršitev človekovih pravic ni presojalo.
B. – II.
14. Z razveljavitvijo izpodbijanih sklepov je odpadla pravna podlaga za predajo pritožnika Republiki Litvi. O ENPP bo moralo ponovno odločiti prvostopenjsko sodišče, ob spoštovanju pritožnikovih človekovih pravic. Za zagotovitev učinkovitosti ENPP (tretji odstavek 3.a člena Ustave) je Ustavno sodišče na podlagi drugega odstavka 40. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS naložilo pristojnemu sodišču, naj najprej odloči v skladu z zakonsko ureditvijo za ta primer (sedmi odstavek 24. člena ZSKZDČEU-1) o morebitnem podaljšanju pripora zoper pritožnika (2. točka izreka). Prav iz teh razlogov je na enaki pravni podlagi Ustavno sodišče podaljšalo pripor zoper pritožnika do odločitve pristojnega sodišča (3. točka izreka).
C.
15. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena in drugega odstavka 40. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS ter tretje alineje tretjega odstavka v zvezi s petim odstavkom 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10 in 56/11) v sestavi: predsednik mag. Miroslav Mozetič
ter sodnice in sodnika dr. Mitja Deisinger, dr. Dunja Jadek Pensa,
Jasna Pogačar, dr. Jadranka Sovdat in Jan Zobec.
Odločbo je sprejelo soglasno.
mag. Miroslav Mozetič
Predsednik
[1]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-741/06 z dne 18. 6. 2009 (Uradni list RS, št. 57/09).
[2]
Prim. sklepa Ustavnega sodišča št. Up-184/98 z dne 22. 2. 1999 (OdlUS VIII, 134), 3. točka obrazložitve, in št. Up-216/99 z dne 19. 12. 2000 (OdlUS IX, 315), 3. točka obrazložitve.
[3]
Prim. odločbi Ustavnega sodišča št. Up-39/95 z dne 16. 1. 1997 (OdlUS VI, 71), 10. točka obrazložitve, in št. Up-570/10 z dne 13. 10. 2011 (Uradni list RS, št. 93/11), 9. točka obrazložitve.
[4]
Glej 18. točko obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-292/09, Up-1427/09 z dne 20. 10. 2011 (Uradni list RS, št. 98/11, in OdlUS XIX, 27).
[5]
Glej 2. točko na 5. strani obrazložitve sklepa Okrožnega sodišča v Kranju z dne 24. 6. 2015.
[6]
Glej 12. točko na 4. strani obrazložitve sklepa Višjega sodišča v Ljubljani z dne 7. 7. 2015.