Up-498/15
Natisni
Opravilna št.:
Up-498/15
Datum odločitve:
6. 6. 2018
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2018:Up.498.15
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 158/2013 z dne 23. 4. 2015
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 158/2013 z dne 23. 4. 2015 se razveljavi in zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča iz 22. člena Ustave izhaja tudi pravica do obrazložene sodne odločbe. Obseg jamstva obrazloženosti sodne odločbe je odvisen od narave odločitve in od drugih okoliščin vsakokratnega primera – to je, med drugim, od obsega in argumentiranosti ter pravne pomembnosti dejanskih in pravnih navedb strank, od zapletenosti spornega pravnega vprašanja, od (ne)obstoja oziroma (ne)upoštevanja enotne in ustaljene sodne prakse o tem vprašanju, od pomena predmeta spora za stranko.
Zahteva po obrazloženosti meritorne odločitve instančnega sodišča je po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča praviloma nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodbe sodišča prve stopnje. Vendar to velja le v primeru, ko je mogoče že iz sodb nižjih sodišč razbrati obširne razloge za sporno pravno stališče, stranka pa v pravnem sredstvu tudi ne navaja novih argumentov, s katerimi bi uspela vzbuditi dvom o pravilnosti izpodbijanega stališča. Če ne gre za tak primer, vsebina obveznosti obrazložitve meritorne odločitve instančnega sodišča ne more biti bistveno ožja od obveznosti sodišča prve stopnje.
Vrhovno sodišče v okoliščinah obravnavanega primera ni zadostilo ustavni zahtevi po obrazloženi sodni odločbi. Iz utemeljitve sodbe Vrhovnega sodišča ne izhaja, da bi Vrhovno sodišče pri odločanju sledilo morebitni ustaljeni sodni praksi glede spornega vprašanja ponovnega lastninjenja nezazidanih stavbnih zemljišč v korist občin.
Geslo:
1.2.51.3.5 - Ustavno sodstvo - Vrste vlog - Aktivna legitimacija v postopku pred Ustavnim sodiščem - Predlagatelj - Predstavniški organi lokalne skupnosti.
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Občina Piran
Datum vloge:
14. 7. 2015
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US31426
Dokument v PDF obliki:
Up-498-15.pdf
323 KB
Prenesite datoteko
Up-498/15-23
6. 6. 2018
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi
Občine Piran, ki jo zastopa Igor Kocjančič, odvetnik v Kopru,
na seji 6. junija 2018
odločilo:
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 158/2013 z dne 23. 4. 2015
se razveljavi in zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. V pravdnem postopku sta bila pravnomočno zavrnjena tožbena zahtevka pritožnice zaradi ugotovitve lastninske pravice v njeno korist na nepremičninah parc. št. 67/1, 67/2, 67/3 in 67/4, vse k. o. Piran, in zaradi izstavitve ustreznega zemljiškoknjižnega dovolila. Pritožnica je v tožbi zatrjevala, da gre pri spornih nepremičninah za nezazidana stavbna zemljišča, ki so bila do 10. 3. 1993 družbena lastnina in ki so bila že tedaj z ustreznimi prostorskimi sestavinami družbenih planov oziroma z ustreznimi prostorskimi izvedbenimi akti namenjena za graditev objektov. Zato naj država ne bi postala njihova lastnica na podlagi tretjega odstavka 14. člena Zakona o Skladu kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 19/10 – uradno prečiščeno besedilo in 56/10 – v nadaljevanju ZSKZ). Ne glede na navedeno naj bi pritožnica te nepremičnine pridobila v last na podlagi naknadno sprejete zakonodaje, ki naj bi urejala oziroma ureja
ex lege
pridobitev lastninske pravice občine na nezazidanih stavbnih zemljiščih.
2. Sodišče prve stopnje je tožbena zahtevka zavrnilo z utemeljitvijo, da je država pravno veljavno pridobila sporne nepremičnine v last na podlagi pogodbe, ki je bila sklenjena skladno s tedaj veljavnim 14. členom ZSKZ. Po presoji sodišča prve stopnje je torej ključna vsebina 14. člena ZSKZ, veljavnega v trenutku sklepanja pogodbe o prenosu nepremičnin od družbe DZS, d. d., Ljubljana, v državno last, ne pa njegove kasnejše spremembe. Nezadostno naj bi bilo zato pritožničino zatrjevanje obstoja prostorskih ureditvenih pogojev (v nadaljevanju PUP) za sporna zemljišča. Pritožničino sklicevanje na naknadno
ex lege
pridobitev lastninske pravice na spornih nepremičninah je sodišče prve stopnje zavrnilo z utemeljitvijo, da v tej zadevi 5. točke (pravilno petega odstavka) 57. člena Zakona o javnih skladih (Uradni list RS, št. 22/2000 – v nadaljevanju ZJS) ni mogoče uporabiti, ker ta zakonska določba ob vložitvi tožbe ni več veljala.
3. Višje sodišče je pritrdilo razlogom sodbe sodišča prve stopnje glede pravne upoštevnosti tiste vsebine 14. člena ZSKZ, ki je veljala v času prenosa spornih nepremičnin v državno last. Pritožničino sklicevanje na peti odstavek 57. člena ZJS oziroma na tretji odstavek 55. člena Zakona o javnih skladih (Uradni list RS, št. 77/08 – v nadaljevanju ZJS-1) kot na samostojno pravno podlago je Višje sodišče zavrnilo z utemeljitvijo, da "konkretizirano pritožba ne oporeka ugotovitvi sodišča prve stopnje, da predložena dokumentacija v postopku pred sodiščem prve stopnje ne predstavlja podlage za pridobitev lastnine tožeče stranke v smislu gornjega zakonskega določila, te pa ne izkazujeta niti potrdili o namenski rabi zemljišč, ki jih pritožba izpostavlja, saj ne ustrezata pojmu 'novega prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči,' oziroma 'prostorsko izvedbenemu aktu, usklajenemu z obveznimi republiškimi izhodišči' iz petega odstavka 57. člena ZJS oziroma iz tretjega odstavka 55. člena ZJS-1, upoštevajoč 21. člen Zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor (Uradni list SRS, št. 18/84, in nasl., ter Uradni list RS, št. 26/90 in nasl. – v nadaljevanju ZUN)". Izpolnjenosti tega zakonskega pogoja na podlagi 16.a člena ZSKZ Višje sodišče ni presojalo, ker je sprejelo (dodatno) stališče, da ta zakonska določba (kot tudi tretji odstavek 55. člena ZJS-1) ne omogoča več
ex lege
, ampak le še pravnoposlovno pridobitev lastninske pravice občine.
4. Vrhovno sodišče je zavrnilo pritožničino revizijo. Zadevo je (v okviru revizijskih očitkov) presojalo le še z vidika zatrjevane naknadne
ex lege
spremembe lastninskopravnega položaja spornih nepremičnin na podlagi petega odstavka 57. člena ZJS oziroma tretjega odstavka 55. člena ZJS-1 oziroma 16.a člena ZSKZ. Tudi po presoji Vrhovnega sodišča pritožnica s predloženo dokumentacijo take naknadne
ex lege
pridobitve lastninske pravice ni dokazala, kajti "kot ugotavljata obe nižji sodišči (na te dejanske ugotovitve pa je revizijsko sodišče prav tako vezano), nobena od predložene dokumentacije, niti potrdili o namenski rabi zemljišč, ne izkazujejo obstoja zakonskih predpostavk za pridobitev lastninske pravice v korist tožeče stranke – 'novega prostorskega izvedbenega akta, ki bi bil usklajen z obveznimi republiškimi izhodišči' oziroma 'prostorsko izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči', kot to določa oziroma je določala navedena zakonska ureditev, in ki bi šele lahko omogočala naknadno
ex lege
subjektivno spremembo lastninsko pravnega položaja predmetnih zemljišč, pri čemer revidentka v tem delu celo le pavšalno oziroma neobrazloženo zatrjuje nasprotna dejstva". Vrhovno sodišče je še dodalo, da pomeni "revizijsko sklicevanje, da so bila predmetna zemljišča vključena ves čas v PUP, ki je v skladu z 21. členom ZUN predstavljal prostorski izvedbeni akt, tako zgolj – nezadostno­ – navajanje enega od zakonskih pogojev za pridobitev lastninske pravice v korist tožeče stranke". Ob povedanem naj bi bilo nepomembno revizijsko zavzemanje za drugačno razlago 16.a člena ZSKZ glede vprašanja, ali ta določa
ex lege
ali pravnoposlovno pridobitev lastninske pravice občine.
5. Pritožnica uveljavlja kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Očitno napačno oziroma arbitrarno naj bi bilo stališče Vrhovnega sodišča, da ni izkazala zakonskega pogoja obstoja novega prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči, saj naj bi obstoječi PUP izpolnjeval vse zahtevane zakonske pogoje. Stališče Vrhovnega sodišča, da je PUP sicer res prostorski izvedbeni akt, da pa pomeni sklicevanje nanj zgolj nezadostno navajanje enega od zakonskih pogojev za pridobitev lastninske pravice pritožnice, naj bi bilo tudi nedorečeno. Pritožnica naj bi ostala brez odgovora na vprašanje, kateri drugi pogoji domnevno niso izpolnjeni. Pritožnica poudarja, da je zatrjevala in izkazala oba zakonska pogoja za
ex lege
pridobitev lastninske pravice na spornih zemljiščih, in sicer: (1) da so bila ta do 10. 3. 1993 družbena lastnina in (2) da so bila s prostorskimi izvedbenimi akti, to je s PUP, namenjena za graditev objektov, kar naj bi bilo razvidno iz predloženih potrdil o namenski rabi, iz katerih naj bi tudi izhajalo, da je PUP usklajen z obveznimi republiškimi izhodišči. Zaradi navedenih kršitev in ker naj bi zadeva odpirala pomembno ustavnopravno vprašanje
ex lege
pridobitve lastninske pravice občin na nezazidanih stavbnih zemljiščih po 16.a členu ZSKZ, pritožnica Ustavnemu sodišču predlaga, naj ustavno pritožbo sprejme v obravnavo, izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
6. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-498/15 z dne 7. 12. 2017 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. O tem je skladno s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS) obvestilo Vrhovno sodišče, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je ustavno pritožbo poslalo v odgovor nasprotni stranki iz pravdnega postopka (toženki).
7. Toženka nasprotuje sprejemu ustavne pritožbe v obravnavo. Po njenem mnenju pritožnica ni konkretizirala zatrjevane kršitve pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ampak naj bi le ponavljala očitke o zmotni ugotovitvi dejanskega stanja in napačni uporabi materialnega prava. To naj po presoji Ustavnega sodišča, kot izhaja iz sklepov št. Up-7/95 z dne 6. 11. 1996, št. Up-150/95 z dne 17. 1. 1996 in št. Up-964/05 z dne 22. 9. 2006, ne bi zadoščalo za sklep o kršitvi katerekoli človekove pravice. Zmotno naj bi bilo pritožničino stališče, da Ustavno sodišče lahko preizkuša pravilnost uporabe materialnega prava, kadar gre za njegovo očitno napačno uporabo. Za takšno tezo naj ne bi bilo podlage v ZUstS. Toženka pritožnici očita, da poskuša s svojimi očitki razširiti ustavnopravni standard arbitrarne oziroma samovoljne odločitve. Sklicujoč se na sklep Ustavnega sodišča št. Up-332/04 z dne 6. 7. 2005 meni, da lahko Ustavno sodišče oceno arbitrarnosti odločitve izreče le v primeru, ko sodišče odločitve sploh ne utemelji s pravnimi argumenti, zaradi česar je utemeljen sklep stranke, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, ampak na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev. Izpodbijana odločitev naj bi bila oprta na zakon in tudi zadostno obrazložena. Glede na navedeno toženka meni, da je treba pritožničino ustavno pritožbo kot neutemeljeno zavrniti.
8. Pritožnica zavrača toženkina stališča iz odgovora na ustavno pritožbo.
B.
9. Pritožnica trdi, da je očitno napačno in ustavnopravno nezadostno obrazloženo nosilno stališče sodbe Vrhovnega sodišča, da ni dokazala kasnejše
ex lege
pridobitve lastninske pravice na spornih nepremičninah, ker ni izkazala zakonskega pogoja "obstoja (novega) prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči".
10. Po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča iz 22. člena Ustave med drugim izhaja tako pravica do obrazložene sodne odločbe
[1]
kot tudi – kot posledica prepovedi sodniške samovolje in arbitrarnosti – pravica do razumne oziroma nearbitrarne odločitve.
[2]
Če je obrazložitev sodne odločbe tako pomanjkljiva, da onemogoča preizkus (razumnosti) sprejete odločitve, lahko po presoji Ustavnega sodišča nezadostna utemeljitev pravnega stališča pomeni kršitev zahteve po obrazloženosti sodne odločbe kot samostojne in avtohtone prvine pravice do poštenega sojenja.
[3]
Ustavno sodišče je zato najprej preizkusilo, ali izpodbijana sodba zadosti zahtevam obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
11.
Obseg jamstva obrazloženosti sodne odločbe je odvisen od narave odločitve in od drugih okoliščin vsakokratnega primera,
[4]
to je, med drugim, od obsega in argumentiranosti ter pravne pomembnosti dejanskih in pravnih navedb strank,
[5]
od zapletenosti spornega pravnega vprašanja,
[6]
od (ne)obstoja oziroma (ne)upoštevanja enotne in ustaljene sodne prakse o tem vprašanju,
[7]
od pomena predmeta spora za stranko.
[8]
Zahteva po obrazloženosti meritorne odločitve instančnega sodišča je po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča praviloma nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodbe sodišča prve stopnje.
[9]
Če Vrhovno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjih sodišč, mu ni treba izčrpno ponavljati vseh razlogov za tako odločitev. Vendar to velja le v primeru, ko je mogoče že iz sodb nižjih sodišč razbrati obširne razloge za sporno pravno stališče, stranka pa v pravnem sredstvu tudi ne navaja novih argumentov, s katerimi bi uspela vzbuditi dvom o pravilnosti izpodbijanega stališča.
[10]
Če ne gre za tak primer (potrditve izčrpno in razumno utemeljene odločitve nižjega sodišča), vsebina obveznosti obrazložitve meritorne odločitve instančnega sodišča ne more biti bistveno ožja od obveznosti sodišča prve stopnje.
[11]
Za zagotovitev ustavne pravice do poštenega sojenja in tudi za zagotovitev zaupanja v sodstvo je namreč velikega pomena, da stranka, tudi če njenemu zahtevku ni ugodeno, lahko (vsaj na podlagi odločbe Vrhovnega sodišča) spozna, da se je sodišče z njenimi argumenti seznanilo in jih obravnavalo, in da ne dvomi, da jih sodišče morda ni enostavno prezrlo.
[12]
12. Vrhovno sodišče je z izpodbijano sodbo zavrnilo pritožničino revizijo. Zadevo je (v okviru revizijskih očitkov)
presojalo le še z vidika zatrjevane naknadne
ex lege
pridobitve lastninske pravice na podlagi petega odstavka 57. člena ZJS oziroma tretjega odstavka 55. člena ZJS-1 oziroma 16.a člena ZSKZ. Vrhovno sodišče je najprej pritrdilo pritožnici, da je glede na navedene zakonske določbe bistveno, da so bile sporne nepremičnine do 10. 3. 1993 družbena lastnina. Pritožnica pa tudi po presoji Vrhovnega sodišča ni izkazala zakonskega pogoja za pridobitev lastninske pravice na teh nepremičninah, in sicer "obstoja (novega) prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči". To stališče je Vrhovno sodišče utemeljilo s sklicevanjem na zavezujoče (in po njegovi oceni tudi sicer le pavšalno izpodbijane) dejanske ugotovitve nižjih sodišč, da pritožnica z ničimer iz predložene dokumentacije, niti s potrdili o namenski rabi, ni izkazala tega zakonskega pogoja. Navedlo je še, da pomeni revizijsko sklicevanje na obstoj PUP, ki je pomenil v skladu z 21. členom ZUN prostorski izvedbeni akt, tako zgolj – nezadostno­ – navajanje enega od zakonskih pogojev za pridobitev lastninske pravice v korist pritožnice (glej 8. točko obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča). Stališče o neizpolnjenosti zakonskega pogoja "obstoja (novega) prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči", torej Vrhovno sodišče po eni strani utemeljuje z argumentom vezanosti na dejanske ugotovitve nižjih sodišč glede neizkazanosti tega pogoja ter po drugi strani s (pravnim) stališčem o nezadostnosti sklicevanja na obstoj prostorskega izvedbenega akta (PUP) kot le enega od zakonskih pogojev. Pritožnica utemeljeno uveljavlja, da takšna utemeljitev ne daje jasnega odgovora na vprašanje, zakaj po presoji sodišča ni izkazala tega zakonskega pogoja. Vendar Vrhovnemu sodišču po že obrazloženem v primeru, ko soglaša z ustavnopravno zadostno argumentiranim stališčem nižjih sodišč, ni treba izčrpno ponavljati razlogov za tako stališče. Zato je Ustavno sodišče preizkusilo, ali morebiti odgovor na to vprašanje izhaja iz razlogov sodb nižjih sodišč.
13. Sodišče prve stopnje je v zvezi z zatrjevano
naknadno
ex lege
spremembo lastninskopravnega položaja spornih nepremičnin v razlogih sodbe navedlo le, da ZJS v trenutku vložitve tožbe ni več veljal, zato ga ni mogoče uporabiti (glej predzadnji odstavek obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje). Sodišče prve stopnje torej presoje zadeve z vidika zatrjevane nove pravne podlage za domnevno
ex lege
pridobitev lastninske pravice pritožnice ni opravilo.
14. Iz sodbe
Višjega sodišča izhaja, da je to zadevo presojalo tudi z vidika petega odstavka 57. člena ZJS oziroma tretjega odstavka 55. člena ZJS-1 oziroma 16.a člena ZSKZ ter da je tudi na tej pravni podlagi pritrdilo prvostopenjski odločitvi o neutemeljenosti tožbenih zahtevkov. Višje sodišče je svojo odločitev v tem delu utemeljilo z razlogi, da "konkretizirano pritožba ne oporeka ugotovitvi sodišča prve stopnje, da predložena dokumentacija v postopku pred sodiščem prve stopnje ne predstavlja podlage za pridobitev lastnine tožeče stranke na podlagi gornjega zakonskega določila, te pa ne izkazujeta niti potrdili o namenski rabi zemljišč, ki jih pritožba izpostavlja, saj ne ustrezata pojmu 'novega prostorsko izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči,' oziroma 'prostorsko izvedbenemu aktu, usklajenemu z obveznimi republiškimi izhodišči' iz petega odstavka 57. člena ZJS oziroma iz tretjega odstavka 55. člena ZJS-1, upoštevajoč 21. člen ZUN" (glej 7. točko obrazložitve sodbe Višjega sodišča). Zavrnitev tožbenih zahtevkov na podlagi 16.a člena ZSKZ je Višje sodišče utemeljilo z drugim, že predstavljenim (dodatnim) stališčem, ki ni predmet preizkusa v tem postopku z ustavno pritožbo (glej zadnji stavek 3. in 4. točke obrazložitve te odločbe).
15. Višje sodišče se torej v prvem delu utemeljitve sklicuje na presojo oziroma ugotovitve sodišča prve stopnje. Vendar to sodišče obravnavane zadeve z vidika teh zakonskih določb ni presojalo. Sodišče prve stopnje je sprejelo le stališče, da pritožničino sklicevanje na PUP z vidika 14. člena ZSKZ, kot se je glasil leta 1994, ne zadošča.
[13]
V sodbi sodišča prve stopnje pa tudi (v zvezi s presojo zadeve z vidika 14. člena ZSZK) ni dejanskih ugotovitev, ki bi očitno, torej na prvi pogled, utemeljevale sklep o neizpolnjenosti zakonskega pogoja "obstoja (novega) prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči" iz petega odstavka 57. člena ZJS oziroma iz tretjega odstavka 55. člena ZJS-1.
[14]
Razlogi sodbe sodišča prve stopnje bi lahko prej utemeljevali nasprotno stališče. Kajti sodišče prve stopnje je štelo, da je pritožnica s predloženima potrdiloma o namenski rabi izkazala obstoj zatrjevanega PUP (zato je kot nepotrebna zavrnilo pritožničina dodatna dokazna predloga za postavitev izvedenca urbanistične stroke in za zaslišanje priče, ki je ti potrdili pripravila). Glede na navedeno ta del utemeljitve sodbe Višjega sodišča ne daje jasnega odgovora na vprašanje, zakaj pritožnica po presoji sodišča ni izkazala obstoja "(novega) prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči" v smislu petega odstavka 57. člena ZJS oziroma tretjega odstavka 55. člena ZJS-1.
16. V drugem delu je Višje sodišče svoje stališče utemeljilo s samostojno presojo zadeve z vidika upoštevnih določb ZJS oziroma ZJS-1. Ocenilo je, da tudi predloženi potrdili o namenski rabi "ne ustrezata pojmu (novega) prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči". Glede na to, da se Višje sodišče v opombi sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 71/2008 (z dne 21. 12. 2010), je treba po presoji Ustavnega sodišča ta zapis razumeti v smislu, da prostorska dokumentacija (na katero se v potrdilih o namenski rabi sklicuje pritožnica) ne ustreza pojmu novega prostorskega izvedbenega akta v smislu
petega odstavka 57. člena ZJS oziroma tretjega odstavka 55. člena ZJS-1. V tej zadevi je bilo namreč sprejeto tako stališče. Vendar ta zadeva ni primerljiva z obravnavano. Takrat se je občina sklicevala na zazidalni načrt ter na "spremembe Odloka". Glede zazidalnega načrta je Vrhovno sodišče sprejelo stališče, da ta ne ustreza pojmu "novega prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči" iz petega odstavka 57. člena ZJS, saj je bil sprejet šele po uveljavitvi ZJS (torej zunaj zahtevanega časovnega okvira). Glede "sprememb Odloka" pa je Vrhovno sodišče sprejelo stališče, da Odlok zgolj "razglaša razširitev meja grafičnega dela dotedanjih PUP" in da zato ne more nadomestiti sprejetja novega prostorskega izvedbenega akta v smislu petega odstavka 57. člena ZJS. Pritožnica pa se v obravnavani zadevi že ves čas sklicuje na obstoj PUP, ki je glede na 21. člen ZUN, kot je ugotovilo tudi Vrhovno sodišče, pomenil prostorski izvedbeni akt. Ker torej očitno ne gre za primerljivi zadevi, bi moralo Višje sodišče svoje stališče o neizkazanosti obstoja (novega) prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči, argumentirano utemeljiti. Tako dolžnost mu je v tej zadevi nalagala že okoliščina, da se je vprašanje izpolnjenosti tega zakonskega pogoja prvič aktualiziralo šele pred tem sodiščem.
[15]
Ker Višje sodišče tega ni storilo, tudi iz tega dela utemeljitve sodbe Višjega sodišča niso razvidni razlogi za nosilno stališče izpodbijane odločitve o neizkazanosti zakonskega pogoja "obstoja (novega) prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči" iz petega odstavka 57. člena ZJS oziroma tretjega odstavka 55. člena ZJS-1.
17. Pritožnica je v reviziji nasprotovala navedenemu stališču Višjega sodišča, po njenem mnenju utemeljenemu tako s protislovnimi kot tudi z nezadostnimi razlogi. Vztrajala je pri stališču, da je zatrjevala in izkazala oba (po njenem mnenju edina) zakonska pogoja za
ex lege
pridobitev lastninske pravice, to je: (1) da so bila sporna zemljišča do 10. 3. 1993 družbena lastnina in (2) da so bila s prostorskimi izvedbenimi akti, to je s PUP, namenjena za gradnjo objektov, pri čemer naj bi iz predloženih potrdil o namenski rabi izhajalo tudi, da so ti akti usklajeni z obveznimi republiškimi izhodišči. Vrhovno sodišče je, namesto da bi izčrpno in z razumnimi pravnimi argumenti utemeljilo, zakaj pritrjuje s pomanjkljivimi in nerazumljivimi razlogi utemeljeni odločitvi Višjega sodišča, če se je z njo strinjalo, tej pritrdilo z utemeljitvijo, da ga dejanske ugotovitve nižjih sodišč zavezujejo (čeprav slednjih v izpodbijanih sodbah vsaj na prvi pogled ni zaslediti in jih pritožnica v reviziji tudi ni oziroma jih niti ni mogla izpodbijati).
[16]
Tej utemeljitvi je dodalo le še stališče, da pomeni tako sklicevanje na PUP zgolj nezadostno navajanje enega od zakonskih pogojev. Pri tem ni pojasnilo, na katere zakonske pogoje upoštevni zakoni navezujejo
ex lege
pridobitev lastninske pravice.
18.
Obravnavani primer odpira zapletena vprašanja "ponovnega lastninjenja" nezazidanih stavbnih zemljišč v družbeni lastnini.
[17]
To narekuje Ustavnemu sodišču zadržano presojo izpodbijane odločitve z vidika prepovedi sodniške samovolje oziroma arbitrarnosti.
[18]
Vendar je prav pravna zapletenost primera narekovala sodiščem dolžnost obsežnejše in jasne obrazložitve.
[19]
Če tej zahtevi ni zadostilo Višje sodišče, bi moralo toliko bolj izčrpno, jasno in prepričljivo utemeljitev podati Vrhovno sodišče, pa tega ni storilo. Iz utemeljitve sodbe Vrhovnega sodišča ne izhaja, da bi Vrhovno sodišče pri odločanju sledilo morebitni že ustaljeni sodni praksi glede spornega pravnega vprašanja. Pritožnica tako ni dobila jasnega in prepričljivega odgovora na vprašanje, zakaj ni izkazala zakonskega pogoja "obstoja (novega) prostorskega izvedbenega akta, usklajenega z obveznimi republiškimi izhodišči" na podlagi upoštevnih določb ZJS, ZJS-1 oziroma 16.a člena ZSKZ. Člen 16a ZSKZ opredeljuje ta zakonski pogoj nekoliko drugače,
[20]
vendar se Vrhovno sodišče tudi do pravne pomembnosti te okoliščine ni opredelilo, čeprav je bilo vprašanje izpolnjenosti tega zakonskega pogoja po njegovi oceni še edino ključno za zavrnitev pritožničinih zahtevkov na vseh zatrjevanih in, po presoji Vrhovnega sodišča, tudi upoštevnih pravnih podlagah.
[21]
19. Glede na vse navedeno je očitno, da Vrhovno sodišče v okoliščinah obravnavanega primera ni z zadostno jasnostjo opredelilo razlogov za svojo odločitev in argumentiralo svojih pravnih stališč, zato ni zadostilo ustavni zahtevi po obrazloženi sodni odločbi. Zaradi ugotovljene kršitve pritožničine pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave je Ustavno sodišče sodbo Vrhovnega sodišča razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v novo odločanje.
C.
20. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednica dr. Jadranka Sovdat ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, dr. Dunja Jadek Pensa, DDr. Klemen Jaklič, dr. Rajko Knez, dr. Etelka Korpič – Horvat, dr. Špelca Mežnar, dr. Marijan Pavčnik in Marko Šorli.
Odločbo je sprejelo soglasno.
dr. Jadranka Sovdat
Predsednica
[1]
Glej denimo 8. in 12. točko obrazložitve odločbe št. Up-147/09 z dne 23. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 83/10) in 6. točko obrazložitve odločbe št. Up-781/15 z dne 24. 11. 2016.
[2]
Glej denimo 5. točko obrazložitve sklepa št. Up-464/01 z dne 15. 12. 2003 in 8. točko obrazložitve odločbe št. Up-460/14 z dne 5. 3. 2015 (Uradni list RS, št. 28/15, in OdlUS XXI, 10).
[3]
Prim. z 11. točko obrazložitve odločbe št. Up-162/09 z dne 16. 12. 2010 (Uradni list RS, št. 3/11).
[4]
Tako Ustavno sodišče v 9. točki obrazložitve sklepa št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22). Smiselno enako tudi Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) npr. v sodbah v zadevah
Ruiz Torija proti Španiji
z dne 9. 12. 1994, 29. točka obrazložitve, in
Hirvisaari proti Finski
z dne 27. 9. 2001, 30. točka obrazložitve.
[5]
Prim. npr. z 9. točko obrazložitve odločbe št. Up-373/97 z dne 22. 2. 2001 (Uradni list RS, št. 19/01, in OdlUS X, 108).
[6]
Prim. z 10. točko obrazložitve odločbe št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09).
[7]
Prav tam. Glej tudi 8. točko obrazložitve odločbe št. Up-1631/08 z dne 11. 9. 2008 (Uradni list RS, št. 91/08, in OdlUS XVII, 81).
[8]
Prim. s 33. točko obrazložitve sodbe ESČP v zadevi
Hirvisaari proti Finski
.
[9]
Prim. z 9. točko obrazložitve odločbe št. Up-590/05 z dne 17. 4. 2008 (Uradni list RS, št. 53/08, in OdlUS XVII, 30).
[10]
Prav tam.
[11]
Tako stališče je Ustavno sodišče praviloma sprejelo v primerih spremembe sodbe oziroma nosilnega pravnega stališča v revizijskem (ali pritožbenem) postopku (glej npr. odločbe št. Up-1357/11 z dne 5. 12. 2013 (Uradni list RS, št. 108/13), št. Up-524/14 z dne 16. 6. 2016, št. Up-781/15 z dne 24. 11. 2016 in št. Up-1381/08), pa tudi v primeru potrditve pomanjkljivo utemeljenih sodb nižjih sodišč (odločba št. Up-434/14 z dne 8. 1. 2015, Uradni list RS, št. 6/15, glej 15. do 19. točko obrazložitve).
[12]
Prim. z 8. točko obrazložitve sklepa št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10.
[13]
Tretji odstavek 14. člena ZSKZ je vzpostavil domnevo, da se štejejo za kmetijska zemljišča in gozdove (med drugim) tudi nezazidana stavbna zemljišča, za katera ni veljavnega prostorskega izvedbenega načrta (PIN), ter v nadaljevanju določil, kako se ta kmetijska zemljišča lastninijo. Pritožnica je v pravdi trdila, da za sporna zemljišča ta domneva ne velja, ker je zanje obstajal PUP, kar naj bi po uveljavitvi novele ZSKZ, ki je bila sprejeta po ugotovitveni odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-78/93 z dne 18. 10. 1995 (Uradni list RS, št. 68/95, in OdlUS IV, 104) o protiustavnosti tretjega odstavka 14. člena ZSKZ, ker ne upošteva tudi drugih prostorskih izvedbenih aktov (torej tudi PUP), zadoščalo za izključitev te zakonske domneve in posledično lastninjenja spornih zemljišč na podlagi te zakonske določbe (v korist države).
[14]
Taka bi denimo lahko bila ugotovitev, da pritožnica v postopku sploh ni predložila PUP, na katerega se sklicuje, ampak drugo dokumentacijo, ali ugotovitev, da PUP ni bil sprejet v zakonsko zahtevanem časovnem obdobju ali da ni bil usklajen z obveznimi republiškimi izhodišči.
[15]
Prim. z 8. točko obrazložitve odločbe št. Up-1273/09 z dne 13. 10. 2011 (Uradni list RS, št. 93/11).
[16]
Prim. z 11. točko obrazložitve odločbe št. Up-902/09 z dne 20. 1. 2011 (Uradni list RS, št. 15/11).
[17]
Več o tem M. Senčur, (Ponovno) lastninjenje nezazidanih stavbnih zemljišč, Javna uprava, št. 3 (2000), str. 255–281.
[18]
Prim. z 8. točko obrazložitve sklepa št. Up-603/13 z dne 16. 2. 2016 (Uradni list RS, št. 17/16).
[19]
Prim. z 10. točko obrazložitve odločbe št. Up-1381/08.
[20]
Člen 16a ZSKZ uporablja v spornem delu "spremembe in dopolnitve prostorskih sestavin občinskih družbenih planov za obdobje od leta 1986 do leta 1990" oziroma "spremembe in dopolnitve prostorskih sestavin občinskih dolgoročnih družbenih planov za obdobje od leta 1986 do leta 2000".
[21]
Iz 9. točke obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča namreč izhaja, da po njegovi oceni po povedanem ni več potreben preizkus (za zavrnitev zahtevkov samozadostnega in zato tudi edinega) stališča Višjega sodišča o tem, zakaj pritožnica s svojimi zahtevki na podlagi 16.a člena ZSKZ tudi sicer (ne glede na vprašanje izpolnjenosti v tej določbi drugače definiranega zakonskega pogoja obstoja ustreznega prostorskega akta) ne more uspeti (ker da ta ureja le še pravnoposlovno pridobitev lastninske pravice).
⇒