U-I-225/16
Natisni
Opravilna št.:
U-I-225/16
Datum odločitve:
6. 12. 2017
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2017:U.I.225.16
Akt:
Zakon o sodniški službi (Uradni list RS, št. 94/07 – uradno prečiščeno besedilo, 91/09, 33/11, 46/13, 63/13, 69/13 – popr. in 17/15) (ZSS), 3. odst. 21. čl.

Poslovnik Državnega zbora (Uradni list RS, št. 92/07 – uradno prečiščeno besedilo, 105/10, 80/13 in 38/17) (PoDZ-1), 2. odst. 193. čl. in 1. odst. 73. čl.
Izrek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti tretjega odstavka 21. člena Zakona o sodniški službi (Uradni list RS, št. 94/07 – uradno prečiščeno besedilo, 91/09, 33/11, 46/13, 63/13, 69/13 – popr. in 17/15) se zavrne.
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti drugega odstavka 193. člena in prvega odstavka 73. člena Poslovnika Državnega zbora (Uradni list RS, št. 92/07 – uradno prečiščeno besedilo, 105/10, 80/13 in 38/17) se zavrže.
Evidenčni stavek:
Načelo delitve oblasti dopušča zelo različne sisteme imenovanja sodnikov, vključno z vrhovnimi sodniki. Ni pa v funkciji izvrševanja tega načela sama ureditev postopka imenovanja vrhovnih sodnikov v Državnem zboru.
Za neodvisnost sodnikov (tudi vrhovnih) je lahko pomemben tudi način njihovega imenovanja. Vendar je treba pri presoji, ali in kako način imenovanja vpliva na sodnikovo neodvisnost (glede na konkretno izpeljavo načela delitve oblasti), upoštevati celotno ureditev sodnikovega položaja. Ni mogoče šteti, da med odločilne prvine sodniške neodvisnosti sodijo tudi postopkovni vidiki ureditve odločanja o (ne)imenovanju vrhovnih sodnikov v Državnem zboru.
Odločitev Državnega zbora o predlogu kandidata na mesto vrhovnega sodnika, ki ga poda Sodni svet, je akt politične diskrecije, saj Zakon o sodniški službi ne določa nobenih meril, ki bi jih Državni zbor moral upoštevati pri svojem odločanju o imenovanju. Zato Državni zbor na predlog Sodnega sveta ni vezan in njegov predlog lahko zavrne, ne da bi navedel razloge za svojo odločitev. Glede na navedeno so očitno neutemeljene pobudnikove navedbe, da bi moral Zakon o sodniški službi določiti, kakšen je obseg kontrole oziroma katere so tiste okoliščine, ki jih Državni zbor sme preveriti, preden odloči o predlogu Sodnega sveta. Seveda pa tudi politična diskrecija ne more upravičiti razprave, ki bi pomenila kršenje človekovih pravic ali temeljnih svoboščin.
Vsak kandidat za vrhovnega sodnika ima pravico, da se pod enakimi pogoji kot drugi kandidati, vsak od njih s svojimi izkušnjami in preteklim delom, poteguje za zasedbo tega mesta in da se pri odločanju o kandidatih spoštujejo temeljna jamstva poštenega postopka, nima pa zakonsko ali celo ustavno varovane pravice do zasedbe takega položaja.
V skladu s prvim odstavkom 134. člena Ustave nikogar, ki sodeluje pri sojenju, ni mogoče klicati na odgovornost za mnenje, ki ga je dal pri odločanju v sodišču. Ta ustavna določba se ne nanaša na postopek imenovanja vrhovnih sodnikov.
Geslo:
1.5.51.1.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrnitev pobude - Ker je očitno neutemeljena.
1.5.51.1.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrženje pobude - Ker ni pravnega interesa.
3.4 - Splošna načela - Delitev oblasti.
3.12 - Splošna načela - Jasnost in natančnost pravnih določb.
1.4.51.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke (v vseh postopkih razen v postopku ustavne pritožbe) - Pravni interes za vložitev pobude.
1.4.10.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Vmesni postopki - Izločitev sodnika.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 3, 49.3, 125, 134.1, Ustava [URS]
Člen 25.3, 26.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon, drugi akti
Vlagatelj:
Aleksander Karakaš, Spodnji Duplek
Datum vloge:
22. 12. 2016
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrnitev, zavrženje
Dokument:
US31315
Dokument v PDF obliki:
U-I-225-16.pdf
233 KB
Prenesite datoteko
U-I-225-16 - Odklonilno LM dr. Jadek Pensa.pdf
282 KB
Prenesite datoteko
U-I-225/16-15
6. 12. 2017
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Aleksandra Karakaša, Spodnji Duplek, na seji 6. decembra 2017
sklenilo:
1. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti tretjega odstavka 21. člena Zakona o sodniški službi (Uradni list RS, št. 94/07 – uradno prečiščeno besedilo, 91/09, 33/11, 46/13, 63/13, 69/13 – popr. in 17/15) se zavrne.
2. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti drugega odstavka 193. člena in prvega odstavka 73. člena Poslovnika Državnega zbora (Uradni list RS, št. 92/07 – uradno prečiščeno besedilo, 105/10, 80/13 in 38/17) se zavrže.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pobudnik izpodbija tretji odstavek 21. člena Zakona o sodniški službi (v nadaljevanju ZSS) ter drugi odstavek 193. člena in prvi odstavek 73. člena Poslovnika Državnega zbora (v nadaljevanju PoDZ-1), ki se nanašajo na postopek imenovanja na mesto vrhovnega sodnika. Zatrjuje njihovo neskladje z načelom pravne države (2. člen Ustave), ker so nedoločni. Navaja, da ni jasno določeno, kakšen je obseg kontrole oziroma katere so tiste okoliščine, ki jih sme Državni zbor preveriti predno odloči o predlogu Sodnega sveta. Meni, da lahko preverja le tiste okoliščine, ki niso bile predmet preizkušanja že v postopku izbire pred Sodnim svetom. Preverjanje ugotovitev Sodnega sveta naj bi pomenilo zanikanje prirejenosti zakonodajne in sodne veje oblasti ter s tem kršitev načela delitve oblasti (drugi stavek drugega odstavka 3. člena Ustave). Izpodbijana ureditev naj bi bila tudi v neskladju s tretjim odstavkom 49. člena Ustave, ker naj ob tako pomanjkljivo predpisanem postopku imenovanja vrhovnih sodnikov v Državnem zboru in s tako širokimi možnostmi poseganja v ugotovitve Sodnega sveta delovno mesto vrhovnega sodnika ne bi bilo dostopno vsakomur pod enakimi pogoji. Pobudnik meni, da so možnosti kandidata za imenovanje na mesto vrhovnega sodnika, katerega sodelovanje pri posameznem sojenju ni doživelo civilno družbenega odziva, eksponentno večje od možnosti kandidata, ki je sodeloval pri sojenju, ki ga je določeno civilno družbeno gibanje po prirejenem izboru procesnih dejstev in po lastnem razumevanju ustavnosti in zakonitosti ocenilo za protiustavno. Neskladje s 125. členom Ustave utemeljuje z navedbo, da pomanjkljiva normativna ureditev postopka imenovanja kandidata na mesto vrhovnega sodnika ne preprečuje oziroma ne določa jasnih mej pri odločanju Državnega zbora, ki zaradi spoštovanja sodnikove neodvisnosti v postopku imenovanja po organu ločene veje oblasti ne smejo biti prestopljene. Pobudnik zatrjuje tudi neskladje izpodbijane ureditve s prvim odstavkom 134. člena Ustave, ker pomanjkljiva normativna ureditev omogoča, da se v postopku imenovanja na mesto vrhovnega sodnika razpravlja o okoliščinah, ki so predmet posebnega varstva (sodniške imunitete) in kar z izjemo primerov iz drugega odstavka 132. člena Ustave ne sme biti obravnavano.
B. – I.
2. Tretji odstavek 21. člena ZSS določa, da o imenovanju kandidata na mesto vrhovnega sodnika in njegovi premestitvi odloča Državni zbor na predlog Sodnega sveta. Pobudnik takšni ureditvi sami po sebi ne nasprotuje. Zatrjuje le, da je postopek odločanja v Državnem zboru pomanjkljivo urejen in v neskladju z zgoraj navedenimi ustavnimi določbami.
3. Ustava v drugem stavku drugega odstavka 3. člena opredeljuje načelo delitve oblasti na zakonodajno, izvršilno in sodno. Načelo delitve oblasti ima dva pomembna elementa, to je ločitev posameznih funkcij oblasti ter obstoj zavor in ravnovesij med njimi. Prvi element zahteva, da so zakonodajna, izvršilna in sodna veja oblasti ločene druga od druge, kar tudi pomeni, da so organi oziroma nosilci teh posameznih vej oblasti ločeni oziroma da niso isti. Drugi element zahteva, da mora med posameznimi vejami oblasti obstajati sistem zavor in ravnovesij, s katerim vsaka od njih vpliva na drugo in jo omejuje, na drugi strani pa morajo do določene mere med seboj sodelovati, saj si sicer ni mogoče predstavljati delovanja sistema državne oblasti kot celote. Zato z organizacijskega vidika tega načela velja, da praviloma nosilci posameznih vej oblasti ne postavljajo sami sebe, ampak jih na funkcijo postavlja ljudstvo neposredno (npr. poslance z volitvami) ali posredno (v postopku postavljanja na oblast s takšnimi in drugačnimi pristojnostmi sodelujejo predstavniki drugih vej oblasti).
[1]
Konkretna izvedba tega načela je v vsaki posamezni državi tako različno izpeljana, da glede takšnih vprašanj, kot je ureditev postavljanja sodnikov ali imenovanje predsednikov sodišč, ni mogoče določiti splošnega pravila. Način, kako se vzpostavlja ravnotežje med posameznimi vejami oblasti, oziroma različne organizacijske izvedbe načela horizontalne, vertikalne in funkcionalne delitve oblasti so tako odvisne od specifične ustavne ureditve vsake posamezne države, ki nastane in živi v določenih zgodovinskih, kulturnih in družbenih okoliščinah.
[2]
Načelo delitve oblasti torej dopušča zelo različne sisteme imenovanja sodnikov, vključno z vrhovnimi sodniki. Ni pa v funkciji izvrševanja tega načela sama ureditev postopka imenovanja vrhovnih sodnikov v Državnem zboru. Zato so navedbe pobudnika o neskladju izpodbijane ureditve z načelom delitve oblasti iz drugega stavka drugega odstavka 3. člena Ustave očitno neutemeljene.
4. Iz načela delitve oblasti izhaja tudi načelo neodvisnosti sodnikov. Člen 125 Ustave same vsebine tega načela izrecno ne določa. Nekatere predpostavke sodniške neodvisnosti izhajajo iz posameznih drugih določb Ustave – gre za prvi odstavek 129. člena (trajnost sodniške funkcije), 130. člen (izvolitev sodnikov), 132. člen (prenehanje in odvzem sodniške funkcije), 133. člen (nezdružljivost sodniške funkcije) in 134. člen (imuniteta sodnika). V zvezi z neodvisnostjo sodnika kot posameznika sta pomembni tako funkcionalna kot organizacijska neodvisnost. Medtem ko se funkcionalni vidik nanaša na neodvisnost sodnika pri samem sojenju, gre pri organizacijskem vidiku za ustrezno varstvo sodniškega mandata in ureditev samih pogojev za opravljanje sodniške službe. Omenjena vidika sodniške neodvisnosti se zagotavljata na različne načine, med drugim s pravili o imenovanju in razrešitvi sodnikov, o trajnem mandatu sodnikov, o imuniteti sodnikov in o nezdružljivosti sodniške funkcije, prav tako pa na sodniško neodvisnost pomembno vpliva tudi ureditev sistema izobraževanja in nagrajevanja sodnikov.
[3]
5. Za neodvisnost sodnikov (tudi vrhovnih) je torej lahko pomemben tudi način njihovega imenovanja. Vendar je treba pri presoji, ali in kako način imenovanja vpliva na sodnikovo neodvisnost (glede na konkretno izpeljavo načela delitve oblasti), upoštevati celotno ureditev sodnikovega položaja. Ni mogoče šteti, da med odločilne prvine sodniške neodvisnosti sodijo tudi postopkovni vidiki ureditve odločanja o (ne)imenovanju vrhovnih sodnikov v Državnem zboru. Zato so navedbe pobudnika o neskladju izpodbijane ureditve z načelom sodniške neodvisnosti iz 125. člena Ustave očitno neutemeljene.
6. Pobudnik zatrjuje tudi, da je izpodbijana ureditev nedoločna in zato v neskladju z načelom jasnosti in določnosti pravnih norm kot enim izmed načel pravne države iz 2. člena Ustave. Kot je že bilo povedano, je načelo delitve oblasti pri imenovanju vrhovnih sodnikov zaradi zgodovinskih in družbenih okoliščin v slovenskem pravnem redu izpeljano tako, da Sodni svet predlaga kandidate za vrhovne sodnike, o predlogu pa odloča Državni zbor kot nosilec zakonodajne veje oblasti. Izbirna in predlagalna funkcija Sodnega sveta je nespregledljiva, saj Državni zbor lahko imenuje samo kandidate, ki jih je predlagal Sodni svet. Odločitev Državnega zbora o predlogu Sodnega sveta je akt politične diskrecije, saj ZSS ne določa nobenih meril, ki bi jih Državni zbor moral upoštevati pri svojem odločanju o imenovanju.
[4]
Gre za pravno nevezano odločitev nosilca zakonodajne oblasti kot političnega organa, ki je usmerjena v oblikovanje javnega interesa na podlagi vrednostnih sodb nosilca te oblasti, in ne v presojo najprimernejše odločitve glede na s predpisi že vnaprej določen javni interes.
[5]
Zato Državni zbor na predlog Sodnega sveta ni vezan in njegov predlog lahko zavrne, ne da bi navedel razloge za svojo odločitev. Glede na navedeno so očitno neutemeljene pobudnikove navedbe, da bi moral ZSS določiti, kakšen je obseg kontrole oziroma katere so tiste okoliščine, ki jih Državni zbor sme preveriti, preden odloči o predlogu Sodnega sveta.
7. Politična diskrecija dopušča razpravo o vseh okoliščinah, za katere nosilec zakonodajne oblasti, ki v skladu z načelom delitve oblasti odloča o imenovanju vrhovnih sodnikov in ki mu je politična diskrecija zaupana na podlagi demokratično pridobljenega mandata za izvrševanje oblasti (volitve), presodi, da bi lahko bile pomembne. Seveda pa tudi politična diskrecija ne more upravičiti razprave, ki bi pomenila kršenje človekovih pravic ali temeljnih svoboščin. V skladu s 1. členom Ustave je namreč Slovenija demokratična republika. Načelo demokratičnosti po svoji vsebini in pomenu presega opredelitev državne ureditve kot zgolj formalne demokracije, temveč vsebinsko opredeljuje Republiko Slovenijo kot ustavno demokracijo, torej kot državo, v kateri je ravnanje organov oblasti pravno omejeno z ustavnimi načeli ter s človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami.
[6]
8. Izpodbijana ureditev naj bi bila tudi v neskladju s tretjim odstavkom 49. člena Ustave, ker naj mesto vrhovnega sodnika ne bi bilo dostopno vsakomur pod enakimi pogoji, saj so možnosti kandidata, katerega sodelovanje pri posameznem sojenju ni doživelo civilno družbenega odziva, eksponentno večje od možnosti kandidata, ki je sodeloval pri sojenju, ki ga je določeno civilno družbeno gibanje ocenilo za protiustavno. Vsak kandidat za vrhovnega sodnika ima pravico, da se pod enakimi pogoji kot drugi kandidati, vsak od njih s svojimi izkušnjami in preteklim delom, poteguje za zasedbo tega mesta in da se pri odločanju o kandidatih spoštujejo temeljna jamstva poštenega postopka, nima pa zakonsko ali celo ustavno varovane pravice do zasedbe takega položaja.
[7]
9. Pobudnik zatrjuje tudi neskladje izpodbijane ureditve s prvim odstavkom 134. člena Ustave, ker pomanjkljiva normativna ureditev omogoča, da se v postopku imenovanja na mesto vrhovnega sodnika razpravlja o okoliščinah, ki so predmet sodniške imunitete. V skladu s prvim odstavkom 134. člena Ustave nikogar, ki sodeluje pri sojenju, ni mogoče klicati na odgovornost za mnenje, ki ga je dal pri odločanju v sodišču. Ta ustavna določba se ne nanaša na postopek imenovanja vrhovnih sodnikov, zato so navedbe o neskladju izpodbijane ureditve s prvim odstavkom 134. člena Ustave očitno neutemeljene.
10. Glede na navedeno je Ustavno sodišče pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti tretjega odstavka 21. člena ZSS zavrnilo kot očitno neutemeljeno.
B. – II.
11. Pobudnik izpodbija tudi prvi odstavek 73. člena PoDZ-1, ki določa, da lahko predsedujoči med sejo prekine delo Državnega zbora in določi, kdaj se bo nadaljevala, in drugi odstavek 193. člena PoDZ-1, po katerem lahko predlagatelj kandidature oziroma njegov predstavnik pred glasovanjem obrazloži predlog kandidature. Tudi izpodbijani določbi PoDZ-1 naj bi bili nedoločni in zato v neskladju z 2. členom Ustave.
12. Pobudnik ni izkazal, kako izpodbijani postopkovni določbi PoDZ-1 neposredno posegata v njegove pravice, pravne interese oziroma v njegov pravni položaj. Zato je Ustavno sodišče pobudo v tem delu zaradi neizkazanosti pravnega interesa zavrglo (2. točka izreka).
C.
13. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi drugega odstavka 26. člena in tretjega odstavka 25. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 –
uradno prečiščeno besedilo in 109/12
– ZUstS)
v sestavi: predsednica dr. Jadranka Sovdat ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, dr. Dunja Jadek Pensa, DDr. Klemen Jaklič, dr. Etelka Korpič – Horvat, dr. Špelca Mežnar, dr. Marijan Pavčnik in Marko Šorli. Sodnik dr. Rajko Knez je bil pri odločanju v tej zadevi izločen. Ustavno sodišče je 1. točko izreka sprejelo s šestimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovali sodnici Jadek Pensa in Sovdat. Točko 2 izreka je sprejelo soglasno. Sodnica Jadek Pensa je dala odklonilno ločeno mnenje.
dr. Jadranka Sovdat
Predsednica
[1]
Tako Ustavno sodišče v odločbi št. U-I-83/94 z dne 14. 7. 1994 (Uradni list RS, št. 48/94, in OdlUS III, 89).
[2]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-224/96 z dne 22. 5. 1997 (Uradni list RS, št. 36/97, in OdlUS VI, 65), 16. točka obrazložitve.
[3]
Podrobneje glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-60/06, U-I-214/06, U-I-228/06 z dne 7. 12. 2006 (Uradni list RS, št. 1/07, in OdlUS XV, 84), 62. in 63. točka obrazložitve.
[4]
V skladu s 3. členom Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, 62/10 in 109/12 –ZUS-1) upravni akti niso tiste odločitve, ki jih nosilci zakonodajne in sodne veje oblasti sprejemajo za izvrševanje svojih ustavnih pristojnosti, in tisti akti, ki jih sprejemajo nosilci izvršilne veje oblasti in so utemeljeni na politični diskreciji, podeljeni na podlagi ustavnih in zakonskih pooblastil.
[5]
Primerjaj z B. Zalar v: J. Breznik, E. Kerševan (ur.), Zakon o upravnem sporu s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2008, str. 60.
[6]
Primerjaj z odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-109/10 z dne 26. 9. 2011 (Uradni list RS, št. 78/11, in OdlUS XIX, 26), 6. točka obrazložitve.
[7]
Primerjaj z odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-198/03 z dne 14. 4. 2005 (Uradni list RS, št. 47/05, in OdlUS XIV, 22), 9. točka obrazložitve.
⇒
U-I-225/16-16
5. 1. 2018
Odklonilno ločeno mnenje sodnice dr. Dunje Jadek Pensa k 1. točki sklepa št. U-I-225/16 z dne 6. 12. 2017, ki se mu pridružuje sodnica dr. Jadranka Sovdat
Z razlago v večinskem sklepu, da je politična diskrecija omejena z ustavnimi načeli ter s človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami, sicer pa dopušča razpravo o vseh okoliščinah, za katere nosilec zakonodajne veje oblasti presodi, da bi lahko bile pomembne, se v celoti strinjam. Le strinjam se lahko tudi s stališčem večine, da je odločitev Državnega zbora o imenovanju kandidata – sodnika na mesto vrhovnega sodnika v slovenskem pravnem redu akt politične diskrecije,
ker
Zakon o sodniški službi (Uradni list RS, št. 94/07 – uradno prečiščeno besedilo, 91/09, 33/11, 46/13, 63/13, 69/13 – popr. in 17/15 – v nadaljevanju ZSS) ne določa nobenih meril, ki bi jih Državni zbor moral pri tem upoštevati. Na tem mestu dodajam, da pristojnost imenovanja kandidata na mesto vrhovnega sodnika po logiki stvari same vsebuje odločitev o njegovem ne-imenovanju in da tudi za ne-imenovanje kandidata v Državnem zboru ZSS ne opredeljuje nobenih meril. Prav tako se strinjam z nadaljnjima razlogoma iz večinskega sklepa: (1) da je v slovenskem pravnem redu načelo delitve oblasti izpeljano tako, da Sodni svet predlaga kandidate – sodnike za vrhovne sodnike, o predlogu pa odloča Državni zbor kot nosilec zakonodajne veje oblasti (tako določa ZSS) in (2) da kandidat – sodnik nima zakonsko ali ustavno zagotovljene pravice do zasedbe položaja vrhovnega sodnika. To, da kandidat – sodnik nima zakonsko ali ustavno zagotovljene pravice do zasedbe položaja vrhovnega sodnika, za pobudnika ni bilo sporno.
V čem je torej razlog za razhajanje mojega mnenja od večinskega?
Osrednji očitek pobudnika je bil odsotnost zakonske ureditve (v ZSS), ki bi omejevala Državni zbor in njegovo politično diskrecijo v tu obravnavanem postopku imenovanja kandidata – sodnika na položaj vrhovnega sodnika. Za pobudnika je bilo torej sporno v zakonu urejeno odločanje Državnega zbora o predlogu Sodnega sveta za napredovanje sodnika na mesto vrhovnega sodnika po kriteriju politične diskrecije. Pobudnik je menil, da bi moral biti "obseg kontrole" izbire kandidata, za katero je pristojen Sodni svet, v postopku njegovega imenovanja v Državnem zboru ustrezno prilagojen, ker se sicer lahko kontrola Državnega zbora sprevrže v dejansko ukinitev z Ustavo danega procesa zavor in ravnovesij. Izpodbijani ureditvi je torej očital vrzel. Ureditev v ZSS je po mnenju pobudnika pomanjkljiva, ker ne preprečuje možnosti preverjanja ugotovitev o strokovni usposobljenosti kandidata, na katerih je temeljil predlog Sodnega sveta, in zato (1) onemogoča udejanjanje ustavno zapovedane delitve oblasti na zakonodajno, sodno in izvršilno ter (2) ne zavaruje sodniške neodvisnosti.
Če enako kot večina predpostavim, da zadostuje, da ZSS podeljuje Državnemu zboru politično diskrecijo, je pobuda seveda očitno neutemeljena. Vendar prav to, da gre Državnemu zboru politična diskrecija, je bilo v pobudi izpodbijano (med drugim) z vidika načela delitve oblasti in pomena varovanja sodniške neodvisnosti, ki ima, menim, pomembno vlogo v tej strukturi. Zato se ne morem znebiti občutka, da je večina kratko malo štela za dokazano z vidika zakona to, kar bi bilo šele treba dokazati z vidika Ustave. In to celo s sklicevanjem na odsotnost ureditve določenega vprašanja v zakonu, kar je bilo predmet izpodbijanja s pobudo. Prepričana sem, da bi bilo treba na zgoraj povzete očitke pobudnika odgovoriti z vidika Ustave, razlogi, povzeti iz ureditve ZSS, pa prav zato, menim, ne utemeljijo očitne neutemeljenosti pobude. Razlog za moje razhajanje z večino je torej v mojem prepričanju, da je na ustavnopravne očitke vselej treba odgovoriti z razlogi ustavne narave.
Tudi razlogi večinskega sklepa, (1) da je tu obravnavana ureditev imenovanja sodnikov Vrhovnega sodišča v ZSS pogojena z zgodovinskimi in družbenimi okoliščinami, (2) da ureditev postopka imenovanja vrhovnih sodnikov v Državnem zboru ni nikoli v funkciji izvrševanja načela delitve oblasti in (3) da ni mogoče šteti, da med odločilne prvine sodniške neodvisnosti sodijo tudi postopkovni vidiki ureditve odločanja o (ne)imenovanju vrhovnih sodnikov v Državnem zboru, me ne prepričajo. Naj obrazložim. Se lahko strinjam, da je na ureditev v ZSS (kot vedno) vplivalo marsikaj, tudi zgodovinske in družbene okoliščine. A tudi ti razlogi ne utemeljijo očitne neutemeljenosti pobude. Ocena večine, da ureditev postopka imenovanja na položaj vrhovnih sodnikov v Državnem zboru nikoli ni v funkciji izvrševanja načela delitve oblasti, je precej daljnosežna. Do nje sem zadržana že iz previdnosti. Toliko bolj, ker tudi to stališče, kot razumem, žal ni bilo umeščeno v ustavnopravni kontekst. Pogrešam soočenje tega stališča s tistim delom Ustave, ki podeljuje pristojnost Državnemu zboru na področju konstituiranja sodne veje oblasti. Pred očmi imam ureditev razmerja zakonodajne veje oblasti do konstituiranja sodne veje oblasti, v strukturi katerega ima pomembno vlogo Sodni svet.
[1]
Umestitev v kontekst ureditve 130. in 132. člena Ustave bi bila nujna, ker prav ti dve določbi urejata pristojnosti Državnega zbora pri konstituiranju sodne veje oblasti, in zdi se mi očitno, da Ustava s tem hkrati opredeljuje tudi razmerje med omenjenima vejama oblasti v sistemu delitve oblasti. Ustava tako v 130. členu
izvolitev
sodnikov prepušča Državnemu zboru. V drugem in tretjem odstavku 132. člena pa Ustava opredeljuje, kdaj odloča Državni zbor o sodniku, ki ga je že izvolil – torej ponovno. Gre za dva primera, ko Državni zbor odloča o
razrešitvi
sodnika: (1) na predlog Sodnega sveta, če sodnik pri opravljanju sodniške funkcije krši Ustavo ali huje krši zakon (prim. drugi odstavek 132. člena Ustave), in (2) če je sodnik storil naklepno kaznivo dejanje z zlorabo sodne funkcije, ki je ugotovljeno s pravnomočno sodno odločbo (tretji odstavek 132. člena Ustave). Torej Ustava pristojnosti Državnega zbora na področju konstituiranja sodne veje oblasti opredeljuje in ta ureditev vključuje tudi ponovno odločanje Državnega zbora o že izvoljenih sodnikih. Vendar ponovno odločanje Državnega zbora o že izvoljenih sodnikih je v Ustavi zreducirano na odločanje o razrešitvi sodnika iz posebej utemeljenih razlogov, pri čemer so ti razlogi v Ustavi na splošni ravni opredeljeni. O imenovanju sodnikov na položaj vrhovnega sodnika v Državnem zboru, ki pomeni odločanje o napredovanju sodnika, ki ga Državni zbor že izvolil, v Ustavi ne najdem določb. Žal mi je, da je Ustavno sodišče zamudilo priložnost, da bi podalo vsebinski odgovor na vprašanje, ali je v zakonu opredeljena pristojnost Državnega zbora, da po kriteriju politične diskrecije odloča o napredovanju sodnikov, skladna z Ustavo. Tudi pri tretjem stališču večinskega sklepa, po katerem ni mogoče šteti, da med odločilne prvine sodniške neodvisnosti sodijo tudi postopkovni vidiki ureditve odločanja o (ne)imenovanju vrhovnih sodnikov v Državnem zboru, pogrešam vsebinsko utemeljitev. Ker ne zmorem razločiti odločilnih prvin sodniške neodvisnosti od neodločilnih, drugače kot večina dvomim o neizpodbitnosti ocene, da tu grajani postopkovni vidiki odločanja v Državnem zboru nikoli nimajo nobenega pomena za zagotavljanje sodniške neodvisnosti, ki je pomemben gradnik v strukturi delitve oblasti na zakonodajno, izvršilno in sodno oblast.
Sklep.
Da se sodniki volijo v Državnem zboru in da je njihova funkcija trajna, določa Ustava (129. in 130. člen Ustave). To, da Državni zbor imenuje ali ne-imenuje že izvoljenih sodnikov na mesto vrhovnih sodnikov, določa ZSS. V obeh primerih je Državnemu zboru dana politična diskrecija pri sprejemanju odločitve. Iz tega lahko izpeljem, da ni nobene vsebinske razlike med tu obravnavanima procesoma odločanja Državnega zbora. Tvegam oceno, da uporaba pojma imenovanje sodnika na položaj vrhovnega sodnika v ZSS stremi k usklajenosti zakonske ureditve z Ustavo: če namreč sodniki – kandidati za napredovanje sodniški mandat, ki je po Ustavi trajen, že imajo, se jih ne zdi smiselno ponovno voliti. Toda ta moja ocena seveda prav ničesar ne pripomore k odgovoru na vprašanje, ali je izpodbijana ureditev v resnici skladna z Ustavo. Ustavno sodišče bi zato, kot razumem, najprej moralo odgovoriti, ali izpeljava načela delitve oblasti na področju konstituiranja sodne veje oblasti v Ustavi dopušča (prim. zgoraj), da si Državni zbor s sprejetjem zakona sam na novo kreira pristojnost in s tem hkrati tudi prostor za nadaljnje izvrševanje svoje politične diskrecije na delikatnem področju delitve oblasti, ko gre za odločanje o napredovanju sodnikov. To, da si Državni zbor prostora izvrševanja te svoje v ZSS opredeljene pristojnosti ni z ničemer omejil, je bila tema te pobude. Dodajam, da prav odsotnost te omejitve, menim, zabriše vsebinsko razliko med procesoma odločanja v Državnem zboru, ki se v pravnem redu poimenujeta različno: volitev in imenovanje sodnikov.
[2]
Žal mi je, da je večinski sklep zaobšel bistveno, to je tiste določbe Ustave, ki, kot razumem, izpeljujejo načelo delitve oblasti na področju konstituiranja sodne veje oblasti, in na dilemo, ki jo je odpirala pobuda, ni odgovoril z ustavnopravnimi razlogi. Zanj zato nisem mogla glasovati.
dr. Dunja Jadek Pensa
Sodnica
dr. Jadranka Sovdat
Sodnica
[1]
Iz odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-224/96 z dne 22. 5. 1997 (Uradni list RS, št. 36/97, in OdlUS VI, 65) lahko povzamem
, da je
Sodni svet  z vidika organizacije državne oblasti poseben organ (državni organ
sui generis
), ki ga ni mogoče uvrstiti v nobeno od treh vej oblasti, da opravlja posebno vlogo pri konstituiranju sodne oblasti in da je Sodni svet, upoštevaje njegove pristojnosti, organ, ki pomeni eno izmed jamstev sodniške neodvisnosti.
[2]
Ustavno sodišče je v odločbi št. Up-679/06, U-I-20/07 z dne 10. 10. 2007, v kateri je (med drugim) presojalo imenovanje predsednika sodišča s strani Ministra, poudarilo, da Minister ne more presojati usposobljenosti kandidatov za opravljanje funkcije predsednika sodišča z vidikov, ki so v izključni pristojnosti Sodnega sveta. Zavzelo je še stališče, da odgovorno ravnanje Ministra pri izvrševanju te svoje pristojnosti predpostavlja, da v primeru, če ne imenuje nobenega predlaganega kandidata, pojasni razloge za svojo odločitev.
⇒