Up-484/14
Natisni
Opravilna št.:
Up-484/14
Datum odločitve:
3. 12. 2015
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2015:Up.484.14
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 175/2013 z dne 26. 2. 2014
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 175/2013 z dne 26. 2. 2014 se razveljavi.
Reviziji tožencev se zavrneta in toženca sta najmanj 50-odstotno solidarno odgovorna za škodo, ki je nastala pritožnikoma zaradi škodnega dogodka 5. septembra 1994.
Zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje, da odloči še o reviziji pritožnikov zoper sodbi sodišč prve in druge stopnje v delu, v katerem je bil njun tožbeni zahtevek zavrnjen.
Evidenčni stavek:
Če je izpodbijana sodba tako očitno napačna in brez razumnih pravnih argumentov, da jo je mogoče šteti za samovoljno oziroma arbitrarno, pomeni, da je prišlo do kršitve pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
Vrhovno sodišče je prekršilo pravico pritožnikov iz 22. člena Ustave, ker je v očitnem nasprotju s podzakonskim predpisom prvemu pritožniku pripisalo pravni status pooblaščene osebe, pri čemer je spregledalo, da je pridobitev tega pravnega statusa pogojena z imenovanjem v sporazumu dveh organizacij. Posledično so očitno napačna stališča Vrhovnega sodišča, da prvi pritožnik ni bil poškodovan kot prometni udeleženec, da je bilo ravnanje prvega pritožnika kot pooblaščene osebe na gradbišču nerazumno, da ga obratovalec rovokopača zato ni mogel pričakovati in da so izpolnjene vse predpostavke za popolno oprostitev objektivne odgovornosti, ki jih predpisuje drugi odstavek 177. člena Zakona o obligacijskih razmerjih.
Geslo:
1.5.51.2.9 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev izpodbijanega akta.
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.51.2.11 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločitev o sporni pravici.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 59.1, 60.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Branko in Jožefa Obleščak, Tolmin
Datum vloge:
16. 6. 2014
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, razveljavitev in odločitev o pravici (60. člen ZUstS)
Dokument:
US30828
Dokument v PDF obliki:
Up-484-14.pdf
231 KB
Prenesite datoteko
Up-484/14-19
3. 12. 2015
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Branka Obleščaka in Jožefe Obleščak, oba Tolmin, ki ju zastopajo Ivan Makuc, Aleksandra Leban in Katja Šorli Peternel, odvetniki v Tolminu, na seji 3. decembra 2015
odločilo:
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 175/2013 z dne 26. 2. 2014 se razveljavi.
2. Reviziji tožencev se zavrneta in toženca sta najmanj 50-odstotno solidarno odgovorna za škodo, ki je nastala pritožnikoma zaradi škodnega dogodka 5. septembra 1994.
3. Zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje, da odloči še o reviziji pritožnikov zoper sodbi sodišč prve in druge stopnje v delu, v katerem je bil njun tožbeni zahtevek zavrnjen.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Vrhovno sodišče je tretjič zapored (njegovi prejšnji sodbi je Ustavno sodišče razveljavilo z odločbama št. Up-1273/09 z dne 13. 10. 2011, Uradni list RS, št. 93/11, in št. Up-609/12 z dne 23. 5. 2013, Uradni list RS, št. 51/13) odločalo o revizijah pritožnikov (tožnikov v odškodninskem sporu) in tožencev proti sodbi Višjega sodišča v Kopru, ki je potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, ki je delno ugodilo odškodninskemu zahtevku pritožnikov. Sodišči prve in druge stopnje sta odločili, da je odgovornost obeh tožencev medsebojno solidarna, za škodo, ki jo kot posledico nesreče trpita pritožnika, pa sta tako toženca na podlagi tretjega odstavka 177. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78, 39/85 in 57/89 – v nadaljevanju ZOR) odgovorna v deležu 50 %. Vrhovno sodišče je revizijo pritožnikov zavrnilo, revizijama tožencev pa je ugodilo in je sodbi nižjih sodišč spremenilo tako, da je zahtevka pritožnikov v celoti zavrnilo. Vrhovno sodišče utemeljuje, da je vezano na dejansko ugotovitev, da škodni dogodek ni posledica obratovanja rovokopača z nakladalno žlico, pač pa premika rovokopača, do katerega je prišlo zaradi ravnanja prvega pritožnika, ki se je nepooblaščeno povzpel na stroj in nehote premaknil ročico za pogon stroja; prisotnost prvega pritožnika na delovišču pa razume kot njegovo službeno dolžnost, in sicer, da bi opozoril na bližino določenih napeljav.
2. Vrhovno sodišče ne soglaša s stališčem sodišč nižjih stopenj, da je nastanku škodnega dogodka poleg ravnanja prvega pritožnika botroval še kakšen pravno upoštevni vzrok. Okoliščina, da delovišče ni bilo zavarovano na način, ki bi komurkoli preprečeval dostop do stroja, naj ne bi pomenila vzroka škode. Vrhovno sodišče navaja, da tako obsežno dolžnostno ravnanje tožencev ni bilo utemeljeno v upoštevnem predpisu, to je v Pravilniku o varstvu pri gradbenem delu (Uradni list SFRJ, št. 42/68 – v nadaljevanju Pravilnik), ki je zahteval le zavarovanje delovišča pred nepooblaščenimi osebami. Vrhovno sodišče meni, da je nerazumno od izvajalca dejavnosti zahtevati, naj delovišče oziroma dostop do stroja zavaruje tudi pred pooblaščenimi osebami (pred strokovno osebo, pod nadzorstvom katere se opravlja izkop v bližini napeljav). Zato Vrhovno sodišče meni, da bi bili tožbeni očitki utemeljeni le, če bi zaradi opustitve zavarovanja kraja nanj prišla nepooblaščena oseba in povzročila škodo. Sicer pa opustitev zavarovanja delovišča po njegovi oceni ni vplivala na nastanek nezgode že zato, ker bi imel prvi pritožnik tudi ob zavarovanju delovišča pred nepooblaščenimi osebami dostop do stroja.
3. Vrhovno sodišče razlaga Pravilnik tako, da dolžnost stabilizacije delovnega stroja pri strojnem izkopu ne obstaja vselej, ko stroj z vključenim motorjem miruje. Vrhovno sodišče ocenjuje, da je vprašanje (ne)pravilne postavitve rovokopača nujno povezano s presojo obstoja vzročne zveze med kršitvijo varnostnega predpisa in nastalo škodo. Opozarja, da škoda ni nastala zaradi samega kopanja z rovokopačem, kar bi sodilo v sfero nevarne stvari oziroma dejavnosti, ker bi šlo za tveganje, katerega udejanjenje želi varnostni predpis preprečiti oziroma omejiti. Stroj naj bi se premaknil, ker je prvi pritožnik nehote premaknil njegovo ročico, čeprav je bil na kraju po službeni dolžnosti, tehnično izobražen in izkušen ter bi se moral in mogel zavedati, da se z lastnimi kršitvami pravil dela spravlja v nevarnost. Vrhovno sodišče zavrača možnost "relativizacije" nepravilnosti pritožnikovega ravnanja, saj bi ta lahko s strojnikom komuniciral, če je to bilo potrebno, tako da bi ga opozoril nase na drugačen način, kot pa je tvegano vzpenjanje na rovokopač. Po mnenju Vrhovnega sodišča postavitev rovokopača v povezavi z njegovo konstrukcijo ni v vzročni zvezi z nastalo škodo, saj varstveni predpis in konstrukcijske zahteve stroja niso namenjeni zmanjševanju verjetnosti nastanka take vrste škodnih dogodkov, kot je v konkretnem primeru nastal. Dolžnost ustrezne postavitve oziroma stabilizacije stroja naj ne bi bila namenjena preprečevanju tako nerazumnih dejanj, kot je ravnanje prvega pritožnika.
4. Vrhovno sodišče sodiščema nižjih stopenj očita, da nista presojali konkretnega ravnanja prvega pritožnika. Za nepravilno označi stališče sodišča prve stopnje o pričakovanosti dostopa na delovišče glede na popolno zaporo ceste (saj naj prvi pritožnik ne bi bil poškodovan kot prometni udeleženec). Poleg tega oceni, da je nepravilen zaključek sodišča druge stopnje o pričakovanosti dogodka, ker je bil drugi toženec seznanjen s konstrukcijo rovokopača, ki je omogočala nehoten premik pogonske ročice: takšno sklepanje naj bi bilo pravilno le, če bi drugi toženec mogel pričakovati, da se bo prvi pritožnik povzpel na rovokopač in vstopil v kabino. Vrhovno sodišče sodi, da tako nerazumnega ravnanja obratovalec rovokopača ni mogel pričakovati in da se tudi ni mogel izogniti posledicam spornega ravnanja. Na podlagi navedenih stališč je Vrhovno sodišče presodilo, da sta se toženca na podlagi drugega odstavka 177. člena ZOR oprostila odgovornosti zaradi ravnanja prvega pritožnika, ki ga nista mogla pričakovati, preprečiti ali odstraniti njegovih posledic. Obenem naj jima ne bi bilo mogoče očitati opustitve dolžnostnih ravnanj v vzročni zvezi z nezgodo, kar bi pomenilo subjektivno odškodninsko odgovornost.
5. Pritožnika zatrjujeta kršitev 14., 22., 23. in 33. člena Ustave, prvega odstavka 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) ter 1. člena Prvega protokola k EKČP. Zatrjujeta, da Vrhovno sodišče z izpodbijano sodbo ni zadostilo zahtevam Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-609/12. Kršena naj bi bila pravica pritožnikov do zadostne, jasne in konkretizirane utemeljitve pravne odločitve (22. člen Ustave, prvi odstavek 6. člena EKČP). Vrhovno sodišče naj bi v bistvu bolj ali manj ponovilo svoja (nezadostno obrazložena) stališča iz razveljavljene sodbe št. II Ips 421/2011 z dne 29. 3. 2012. Vrhovno sodišče naj bi napačno povzemalo ugotovljeno dejansko stanje, kar naj bi imelo za posledico napačen pravni zaključek. Pritožnika navajata, da bi, če bi se bil Pravilnik spoštoval, prvi pritožnik moral biti imenovan za "odgovornega vzdrževalca del". Le tako bi lahko toženca že pred izkopom opozoril na lokacijo napeljave in ne bi bilo treba, da bi s tem namenom kritičnega dne prišel na delovišče in se povzpel na rovokopač. Opozarjata, da je prvi pritožnik za nameravani izkop izvedel povsem naključno. Razumne presoje naj ne bi prestal sklep Vrhovnega sodišča, da ni vzročne zveze med opustitvijo dolžnostnega ravnanja zavarovanja delovišča in nastankom nezgode. Pritožnika navajata, da bi ob prisotnosti signalistov na cestni zapori prvi pritožnik lahko informacijo o bližini napeljav podal signalistu, ta pa obratovalcu rovokopača. Vrhovno sodišče naj bi ravnalo napačno, ko ni presojalo vzročne zveze po teoriji o varstvenem namenu norme oziroma po teoriji o adekvatni vzročnosti. Po mnenju pritožnikov so stališča Vrhovnega sodišča o vzročni zvezi v neskladju z njegovo dosedanjo prakso.
6. Pritožnika se ne strinjata s tem, "da naj bi bil premik ročice s strani pritožnika izključni in edini razlog oziroma vzrok za premik kopača". Poleg tega v argumentaciji Vrhovnega sodišča glede izključnega vzroka za premik rovokopača vidita ponavljanje napake, da se tisto, kar je šele treba dokazati, vzame za že dokazano izhodišče dokazovanja. Neobrazloženo naj bi ostalo tudi stališče, da obratovalec stroja ni mogel pričakovati in preprečiti iracionalnega plezanja v kabino. To stališče naj bi bilo tudi nerazumno in v nasprotju s sodno prakso, ki vidi tudi nepremišljena, neprevidna in celo nerazumna ravnanja oškodovancev v rizični sferi objektivno odgovornega imetnika nevarne stvari, dokler so ta ravnanja objektivno predvidljiva. Pritožnika trdita tudi, da bi drugi toženec kot strokovnjak na svojem področju moral in mogel pričakovati, da bo v dani situaciji k rovokopaču slej kot prej pristopila nepooblaščena oseba, posledično pa bi moral in mogel škodni dogodek s pravilno stabilizacijo in postavitvijo stroja preprečiti. Preprečiti naj bi ga mogla tudi prva toženka (predvsem z namestitvijo signalistov); oba toženca pa tudi s spoštovanjem 13. člena Pravilnika.
7. Ustavno sodišče je ustavno pritožbo s sklepom št. Up-484/14 z dne 29. 12. 2014 sprejelo v obravnavo. O tem je obvestilo Vrhovno sodišče. V skladu z drugim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče ustavno pritožbo poslalo v odgovor nasprotnim strankam v pravdnem postopku in stranskemu intervenientu (Zavarovalnica Triglav, d. d., Ljubljana). Na ustavno pritožbo je odgovoril le Radislav Pitamic. Meni, da pritožnika z ustavno pritožbo nedopustno posegata v ugotovljeno dejansko stanje in spreminjata trditve, ki sta jih podala v pravdi. Ustavno sodišče je odgovor vročilo pritožnikoma, ki vztrajata pri stališčih iz ustavne pritožbe.
8. Ustavno sodišče je pridobilo spis zadeve št. P 216/2005 in je vanj vpogledalo.
B. – I.
9. Pritožnika med drugim trdita, da je odločitev Vrhovnega sodišča, da morata sama nositi celotno škodo, izvirajočo iz škodnega dogodka v zvezi z zrušitvijo nevarne stvari (rovokopača) po pobočju, ki jo Vrhovno sodišče opira na drugi odstavek 177. člena ZOR,
[1]
nerazumna in notranje protislovna. S tem utemeljujeta, da je izpodbijana sodba tako očitno napačna in brez razumnih pravnih argumentov, da jo je mogoče šteti za samovoljno oziroma arbitrarno.
Po ustaljeni ustavnosodni presoji iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave (ki je v sodnih postopkih poseben izraz načela enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave) izhaja tudi zahteva po prepovedi sodniške samovolje. To ustavno procesno jamstvo je kršeno v primeru, ko je sodna odločba že na prvi pogled očitno napačna. Za očitno napačno sodno odločbo gre, če sporne uporabe prava ni mogoče zagovarjati z uveljavljenimi pravnimi pristopi, zaradi česar je utemeljen sklep, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, ampak na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev – torej samovoljno.
[2]
Glede na očitke pritožnika je Ustavno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo z vidika morebitne kršitve tega ustavnega procesnega jamstva.
B. – II.
10. Ker po mnenju pritožnikov niso bile izpolnjene abstraktno predpisane predpostavke iz 13. člena Pravilnika, pritožnika oporekata stališču Vrhovnega sodišča, po katerem je bil prvi pritožnik na delovišču prisoten po službeni dolžnosti.
11. Vrhovno sodišče je v 14. točki obrazložitve izpodbijane sodbe zavzelo stališče, da je bil pritožnik na delovišču prisoten po službeni dolžnosti, da bi opozoril na bližino določenih napeljav.
[3]
,
[4]
Vrhovno sodišče se je pri tem sklicevalo na prvi odstavek 13. člena Pravilnika.
[5]
Na podlagi tega pravila je presodilo, (1) da bi bilo nerazumno od izvajalca del zahtevati, da delovišče oziroma dostop do stroja zavaruje tudi pred vsemi pooblaščenimi osebami, posebej pred strokovno osebo, pod nadzorstvom katere se izkop (v bližini napeljav) opravlja, (2) da bi imel prvi pritožnik tudi ob ustreznem zavarovanju delovišča (pred nepooblaščenimi osebami) dostop do stroja in (3) da zato opustitev dolžnosti zavarovanja delovišča ni vplivala na nastanek nezgode. Bistveno za presojo o odsotnosti vzročne zveze med opustitvijo zavarovanja gradbišča in nastalo škodo je bil tako status prvega pritožnika na gradbišču, kot ga je opredelilo Vrhovno sodišče.
12. Iz prvega odstavka 13. člena Pravilnika izhaja, da je (i) izkop zemlje na kraju, kjer so plinske, električne, vodne in druge napeljave, (ii) treba opraviti po navodilih in pod nadzorom (iii) strokovne osebe, ki jo (iv) sporazumno določita organizacija, kateri napeljave pripadajo oziroma ki jih vzdržuje (v nadaljevanju vzdrževalec napeljav), in izvajalec gradbenih del. Za to pravilo je bistvena zapoved opravljanja izkopa pod nadzorom strokovne osebe. Smisel in namen tega varstvenega pravila je zmanjšanje verjetnosti nastanka škode na napeljavah pri izvajanju gradbenih (zemeljskih) del. Pravilo na izvedbeni ravni zapoveduje sklenitev sporazuma med vzdrževalcem naprav in izvajalcem (gradbenih) del o tem nadzoru, ki naj opredeli strokovno osebo – nadzornika. Temu je po logiki stvari same treba vnaprej sporočiti kraj in čas izvajanja gradbenih del, saj bo le tako lahko dal navodila še pravočasno (to je pred začetkom izkopa) in nato nadziral, ali se izkop po njih opravlja. Pojem strokovne, pooblaščene osebe iz 13. člena Pravilnika se tako očitno navezuje na pravni status določene osebe, opredeljen v sporazumu vzdrževalca napeljav in izvajalca del.
13. Nobeno sodišče (niti Vrhovno) ni ugotovilo, da bi bil sklenjen dogovor med Komunalo Tolmin – vzdrževalcem napeljav in izvajalcem gradbenih del (prvo toženko), v katerem bi bil pritožnik imenovan za strokovno osebo, ki naj izvaja nadzor nad izkopom. Prav tako nobeno sodišče ni ugotovilo, da bi se sporni izkop do obravnavane nesreče morda opravljal po navodilih prvega pritožnika kot strokovne osebe, kljub odsotnosti takšnega vnaprejšnjega formalnega dogovora vzdrževalca napeljav in izvajalca gradbenih del.
[6]
Čeprav je prvi pritožnik večkrat sam zase izjavil, da je bil na delovišču kot "službena oseba", ki je menila, da je njena dolžnost, da opozarja na potek komunalnih vodov, da ne bi prišlo do njihove poškodbe (toženca pa tem trditvam nista ugovarjala), iz nobenega dokumenta v sodnem spisu ne izhaja niti posreden namig na kakršenkoli sporazum med prvo toženko in Komunalo Tolmin kot vzdrževalko napeljav, ki bi bil podelil prvemu pritožniku "službeni status" in s tem službeno dolžnost na delovišču, torej pravico in dolžnost dajati navodila in nadzorovati potek zemeljskih del. Prav tako ni najti ne trditve strank ne ugotovitve sodišč, da bi mu bila ta vloga na gradbišču do obravnavane nesreče podeljena na kraju samem, ne glede na to, da ni bil sklenjen formalni dogovor, sklenitev katerega se zahteva v 13. členu Pravilnika.
14. Kljub temu je Vrhovno sodišče prav na podlagi 13. člena Pravilnika prvemu pritožniku pripisalo pravni status pooblaščene osebe. Pri tem pa je očitno spregledalo bistveno; po tej določbi je pridobitev pravnega statusa pooblaščene osebe namreč odvisna od njenega vnaprejšnjega imenovanja v sporazumu. Vrhovno sodišče bi bilo moralo upoštevati, da ni izpolnjena za opredelitev pravnega statusa osebe bistvena, abstraktno predpisana predpostavka v 13. členu Pravilnika. Ker ni izpolnjena, njegovo stališče, po katerem je bil prvi pritožnik pooblaščena oseba v smislu 13. člena Pravilnika, temelji na očitno napačni uporabi te določbe Pravilnika. S tem je spodkopana podlaga nadaljnjemu stališču Vrhovnega sodišča, da pritožnik ni bil poškodovan kot prometni udeleženec.
[7]
To stališče je namreč logično (s sklepanjem po nasprotnem razlogovanju) izpeljano iz očitno napačnega stališča, da je bil prvi pritožnik pooblaščena oseba. Na očitno napačni predpostavki o obstoju pravnega statusa prvega pritožnika pa temelji tudi stališče Vrhovnega sodišča, da opustitev dolžnosti zavarovanja gradbišča sploh ni v vzročni zvezi z nesrečo, ker ni razumno na izvajalca del naslavljati zahteve, da delovišče oziroma dostop do stroja zavaruje tudi pred vsemi pooblaščenimi osebami, posebej pred strokovno osebo, pod nadzorstvom katere se izkop (v bližini napeljav) opravlja.
B. – III.
15. Odškodninska odgovornost je vrsta obligacijskega razmerja, katerega vsebina je obveznost odgovorne osebe (oškodovalca) povrniti oškodovancu škodo, za katero odgovarja, in pravica oškodovanca zahtevati od odgovorne osebe povrnitev te škode.
[8]
Krivdna odškodninska odgovornost je tista vrsta odškodninske odgovornosti, pri kateri je krivda predpostavka te odgovornosti.
[9]
Predpostavke splošne oblike neposlovne odškodninske odgovornosti so urejene v prvem odstavku 131. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju OZ). Za to splošno neposlovno odškodninsko odgovornost je značilno, da je domnevana krivda predpostavka za njen nastanek.
[10]
Generalno klavzulo odškodninskega prava ali splošni civilni delikt opredeljujejo predpostavke: protipravno ravnanje ali opustitev, škoda, vzročna zveza in krivda; če je nastanek odškodninske odgovornosti odvisen od teh predpostavk, gre za subjektivno oziroma krivdno odškodninsko odgovornost.
[11]
16. Drugi odstavek 131. člena OZ opredeljuje objektivno odškodninsko odgovornost, pri kateri krivda ni predpostavka odškodninske odgovornosti.
[12]
Določa, da se za škodo od stvari ali dejavnosti, iz katerih izvira večja škodna nevarnost za okolico, odgovarja ne glede na krivdo (prej enako drugi odstavek 154. člena ZOR). Objektivna odškodninska odgovornost temelji na odgovornosti za vzrok in ne na odgovornosti za protipravno ravnanje ali opustitev. Izvor te oblike odgovornosti ni v protipravnem ravnanju oškodovalca, temveč v objektivnih okoliščinah na njegovi strani, ki se tičejo vezi med njim in nevarno stvarjo ali nevarno dejavnostjo, zaradi katere je prav on odškodninsko odgovoren za vzrok škode.
[13]
Za škodo, nastalo v zvezi z nevarno stvarjo oziroma nevarno dejavnostjo, je značilno, da zakon vzpostavlja domnevo vzročnosti. Po 149. členu OZ (prej 173. člen ZOR) se namreč šteje, da škoda izvira iz te stvari oziroma te dejavnosti, razen če se dokaže, da ta ni bila vzrok. Splošna neposlovna odškodninska (subjektivna) odgovornost in objektivna neposlovna odškodninska odgovornost se razlikujeta, tudi po razbremenilnih (oprostitvenih) razlogih. Objektivne odgovornosti se ni mogoče razbremeniti s tem, da odgovorna oseba dokaže, da ni kriva (da je ravnala z dolžno skrbnostjo), temveč mora bodisi izpodbiti domnevo vzročnosti bodisi dokazati, da je vzrok za škodo dogodek oziroma ravnanje, ki je zunaj njene sfere in ki ga ni mogla predvideti in tudi ne preprečiti njegovih škodljivih posledic.
[14]
Drugi odstavek 153. člena OZ tako določa, da je imetnik (nevarne) stvari prost odgovornosti tudi, če dokaže, da je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca ali koga tretjega, ki ga ni mogel pričakovati in se njegovim posledicam ne izogniti ali jih odstraniti (enako drugi odstavek 177. člena ZOR).
17. Oprostitveni razlogi so po spoznanjih teorije posebne okoliščine, ki imajo po izrecni zakonski določbi tolikšno težo, da objektivno odgovorno osebo razbremenjujejo objektivne odgovornosti.
[15]
To so višja sila, dejanje tretjega oziroma oškodovanca, ki ga ni bilo mogoče pričakovati in se njegovim posledicam ne izogniti ali jih odstraniti. V primeru, v katerem se zastavi vprašanje oprostitve objektivne odgovornosti, je okoliščin, ki jih izkustveno štejemo za vzrok, več: na eni strani je vzrok v nevarni stvari oziroma dejavnosti, na drugi strani so to okoliščine, na katere zakon veže možnost delne ali popolne razbremenitve.
[16]
18. Sodna praksa postavlja pred imetnika nevarne stvari ali obratovalca nevarne dejavnosti, v zvezi s katerima je nastala škoda, ostre in zahtevne pogoje za popolno razbremenitev od objektivne odgovornosti oziroma za izpodbitje domneve vzročnosti. Tako Vrhovno sodišče poudarja, da morajo biti pogoji za oprostitev odgovornosti (da je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca, da je bilo dejanje nepričakovano ter da se njegovim posledicam ni bilo mogoče izogniti) podani hkrati. Ni torej dovolj, če objektivno odgovorna oseba dokaže, da na potek dogodkov ni mogla vplivati tako, da bi škodo preprečila ("izključnost vzroka"), in če dokaže, da se ni mogla izogniti posledicam dejanja oškodovanca. Dokazati mora tudi, da je bilo dejanje oškodovanca nepričakovano. Izhodišče za presojo nepričakovanosti je objektivno in abstraktno. Nepričakovanost škodnega dogodka se presoja po najstrožjem merilu – merilu skrajne skrbnosti (ali je bilo oškodovančevo dejanje pričakovano za posebej skrbno objektivno odgovorno osebo). V rizično sfero objektivno odgovornega imetnika nevarne stvari sodijo tudi nepremišljena, neprevidna in celo nerazumna ravnanja oškodovancev, skratka ravnanja, ki bi se jim v življenju razumen človek izognil zato, da se ne bi po nepotrebnem izpostavljal nevarnosti.
[17]
Za presojo o oprostitvi objektivno odgovornega oškodovalca se je tudi v zvezi s presojo preprečljivosti škodnega dogodka izoblikoval kriterij skrajne skrbnosti.
[18]
B. – IV.
19. Pritožnika opozarjata na napačnost stališča Vrhovnega sodišča, da je bilo ravnanje prvega pritožnika za strojnika nepričakovano in nepreprečljivo. To svoje stališče utemeljujeta (med drugim) z nezavarovanostjo gradbišča.
20. Obrazloženo je že bilo, da stališče Vrhovnega sodišča, da opustitev dolžnosti zavarovanja gradbišča sploh ni v vzročni zvezi z nesrečo, temelji na očitno napačni predpostavki, da je prvi pritožnik ravnal v vlogi pooblaščene osebe. Brž ko se prvemu pritožniku odvzame pravni status pooblaščene osebe na gradbišču, pa dejstva, da se je nevarna dejavnost odvijala v pogojih nezavarovanega gradbišča, ni mogoče izključiti kot pravno nepomembnega. Za razbremenitev dolžnosti zavarovanja gradbišča v razmerju do prvega pritožnika namreč ni pravne podlage. S tem je izpodbita podlaga, na kateri temelji očitek Vrhovnega sodišča, da ni pravilno stališče sodišča prve stopnje o pričakovanosti dejanja prvega pritožnika. Smiselno enako velja za nadaljnje stališče Vrhovnega sodišča, da je bilo ravnanje prvega pritožnika (očitno) kot pooblaščene osebe na gradbišču nerazumno in ga obratovalec rovokopača prav zato ni mogel pričakovati.
21. Zato je izključena uporaba drugega odstavka 177. člena ZOR, nosilni razlog izpodbijane sodbe, da so izpolnjene vse predpostavke za popolno oprostitev objektivne odgovornosti, ki jih predpisuje drugi odstavek 177. člena ZOR, pa je očitno napačen. Izpodbijana sodba, ki temelji na tem očitno napačnem stališču, krši pravico do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave. Ustavno sodišče jo je zato razveljavilo (1. točka izreka). S pravnimi argumenti, ki izhajajo iz splošnih načel krivdne odgovornosti, se Ustavno sodišče ni ukvarjalo, ker glede na navedeno niso bili pomembni za odločitev.
B. – V
.
22. Ker gre že za tretjo razveljavitev sodbe Vrhovnega sodišča v isti zadevi, se je Ustavno sodišče na predlog pritožnikov odločilo, da bo uporabilo prvi odstavek 60. člena ZUstS in sámo odločilo o njunih spornih pravicah, kolikor okoliščine primera to omogočajo.
[19]
V zadevnem primeru so posledice, ki pritožnikoma grozijo zaradi sprejetja očitno napačne odločitve Vrhovnega sodišča, posebej hude, saj morata zaradi spremembe sodb nižjih sodišč skupaj z zamudnimi obrestmi vrniti pravnomočno prisojeno odškodnino za katastrofalno osebno škodo. Uporaba prvega odstavka 60. člena ZUstS je glede na naravo pravic, ki so predmet odločanja v obravnavanem primeru (pravica težkega invalida in njegove soproge do odškodnine), potrebna tudi zaradi posledic, ki bi zaradi čakanja na novo odločitev nastale za pritožnika. Ustavno sodišče je pri tem upoštevalo še, da se postopek vleče že devetnajst let (tožba je bila vložena leta 1996). Ustavno sodišče je lahko odločilo o revizijah prve toženke in drugega toženca zoper sodbo Višjega sodišča v Kopru, odločitev o reviziji pritožnikov pa je prepustilo Vrhovnemu sodišču, ki bo moralo preizkusiti sodbi sodišč prve in druge stopnje v delu, v katerem je bil tožbeni zahtevek pravnomočno zavrnjen (to je glede 50-odstotne soodgovornosti prvega toženca).
23. V konkretnem primeru iz vloženih revizij tožencev izhaja nestrinjanje s sodbama Okrožnega in Višjega sodišča, kolikor sta razsodili, da sta toženca prosta odgovornosti za škodo pritožnikov (zgolj) do 50 % (v oceno višine škode se revidenta ne spuščata). Sodišči sta ocenili, da je odgovornost tožencev (kumulativno) tako objektivna kot krivdna, saj je škoda nastala v zvezi z nevarno stvarjo oziroma dejavnostjo, kraj dela ni bil zavarovan, stroj ni bil stabilno postavljen, prvi pritožnik pa se je v neskladju s pravili varstva pri delu povzpel na rovokopač v obratovanju in ga nehote spravil v premikanje, ki je pripeljalo do nesreče (vendar je bilo tako ravnanje oškodovanca mogoče pričakovati). Tako prva toženka kot drugi toženec v reviziji navajata, da bi morala biti v celoti razbremenjena odgovornosti za nastalo škodo, katere nepričakovan in nepreprečljiv vzrok je ravnanje prvega pritožnika.
24. Kot izhaja že iz predhodne obrazložitve te odločbe, temelji zmotna presoja o pravnem statusu prvega pritožnika na spornem delovišču na očitno napačni uporabi varstvene norme podzakonskega predpisa. Brž ko se prvemu pritožniku odvzame pravni status pooblaščene osebe na gradbišču, je
eo ipso
spodkopan odločilni razlog, s katerim je Vrhovno sodišče utemeljilo popolno oprostitev toženih strank od njune objektivne odgovornosti na podlagi drugega odstavka 177. člena ZOR. Ker je tako in ker argumentov v prid uporabe te določbe ZOR nista našli niti sodišče prve niti sodišče druge stopnje, bi prišlo lahko v poštev pravilo o deljeni odgovornosti iz tretjega odstavka 177. člena ZOR. Ustavno sodišče je, po oceni argumentov iz revizij tožencev, ob uporabi tretjega odstavka 177. člena ZOR,
[20]
in stališča Okrožnega in Višjega sodišča v zvezi s tem, zavrnilo reviziji tožencev ter odločilo, da sta toženi stranki najmanj 50-odstotno solidarno odgovorni za škodo, ki je nastala pritožnikoma zaradi škodnega dogodka 5. septembra 1994 (2. točka izreka). V preostalem delu, torej glede odločanja o reviziji pritožnikov, je Ustavno sodišče zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču v novo odločanje (3. točka izreka). V ponovljenem sojenju je Vrhovno sodišče vezano na odgovornost toženih strank do 50 % za škodo iz spornega škodnega dogodka, mora pa odločiti o argumentih pritožnikov, ki se seveda ne dotikajo vprašanja odgovornosti toženih strank do 50 % (to niti ni bila tema njune revizije). Ustavno sodišče je tako odločilo, ker po eni strani očitno niso podani pogoji za popolno oprostitev objektivne odškodninske odgovornosti tožencev in ker je, če gre za deljeno odgovornost po tretjem odstavku 177. člena ZOR, delež tožencev, upoštevaje okoliščine primera, najmanj 50 %. O soprispevku prvega pritožnika, manjšem od 50 %, k škodnemu dogodku bo moralo dokončno odločiti Vrhovno sodišče.
C.
25. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena in prvega odstavka 60. člena ZUstS ter tretje alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10 in 56/11) v sestavi: predsednik mag. Miroslav Mozetič
ter sodnice in sodniki dr. Mitja Deisinger, dr. Dunja Jadek Pensa,
mag. Marta Klampfer, dr. Etelka Korpič – Horvat, dr. Ernest Petrič, Jasna Pogačar, dr. Jadranka Sovdat in Jan Zobec.
Odločbo je sprejelo s petimi glasovi proti štirim. Proti so glasovali sodnica Sovdat ter sodniki Deisinger, Petrič in Zobec.
mag. Miroslav Mozetič
Predsednik
[1]
Drugi odstavek 177. člena ZOR se glasi: "Imetnik stvari je prost odgovornosti tudi, če dokaže, da je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca ali koga tretjega, ki ga ni mogel pričakovati in se njegovim posledicam ne izogniti ali jih odstraniti."
[2]
Primerjaj odločbi Ustavnega sodišča št. Up-572/06 z dne 8. 11. 2007 (Uradni list RS, št. 107/07, in OdlUS XVI, 112) in št. Up-2908/08 z dne 19. 2. 2009 (Uradni list RS, št. 17/09, in OdlUS XVIII, 64).
[3]
V isti točki obrazložitve Vrhovno sodišče argumentira še, da je bil prvi pritožnik "pooblaščena oseba" (pred katero ni bilo treba varovati delovišča), da je bil "strokovna oseba, pod nadzorstvom katere se izkop v bližini napeljav opravlja", da je "imel torej nalogo, ki po naravi stvari zahteva prisotnost na delovišču oziroma v bližini rovokopača", oziroma je bil "oseba, ki bi imela tudi ob zavarovanju delovišča pred nepooblaščenimi osebami dostop do stroja".
[4]
V 16. točki obrazložitve Vrhovno sodišče navede, da je bil prvi pritožnik "na kraju po službeni dolžnosti", v 17. točki obrazložitve pa, da prvi pritožnik ni bil "poškodovan kot prometni udeleženec".
[5]
Prvi odstavek 13. člena Pravilnika se glasi: "Če gre za izkop zemlje na kraju, kjer so plinske, električne, vodne ali druge napeljave, je treba opravljati dela po navodilih in pod nadzorstvom strokovne osebe, ki jo sporazumno določita organizacija, kateri napeljave pripadajo, oziroma organizacija, ki jih vzdržuje, in izvajalec del."
[6]
Sodišči prve in druge stopnje nista ugotovili, da je prvi pritožnik usodnega dne na delovišču izvrševal službeno dolžnost oziroma da je bil po sporazumu dveh organizacij postavljen za pooblaščeno osebo, ki daje izvajalcu gradbenih del navodila in nadzoruje izvajanje zemeljskih del. To ne izhaja niti iz trditev pravdnih strank, ki so razvidne iz vlog v sodnem spisu, niti iz ustno podanih navedb na narokih za glavno obravnavo.
[7]
Primerjaj 17. točko obrazložitve izpodbijane sodbe.
[8]
N. Plavšak v: M. Juhart, N. Plavšak (red.), Obligacijski zakonik s komentarjem (splošni del), 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2003, str. 687.
[9]
Prav tam, str. 690.
[10]
Prav tam, str. 691. Prvi odstavek 131. člena OZ se glasi: "Kdor povzroči drugemu škodo, jo je dolžan povrniti, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde." (Tako je prej določal tudi prvi odstavek 154. člena ZOR.)
[11]
D. Jadek Pensa v: M. Juhart, N. Plavšak, nav. delo, str. 668–669.
[12]
N. Plavšak, nav. delo, str. 690.
[13]
D. Jadek Pensa, nav. delo, str. 669.
[14]
Primerjaj N. Plavšak, nav. delo, str. 742–743.
[15]
Glej pri D. Jadek Pensa, Nekatera sporna vprašanja odškodninske odgovornosti, Pravosodni bilten, št. 2 (1999), str. 85.
[16]
Prav tam.
[17]
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 515/2003 z dne 16. 9. 2004.
[18]
Primerjaj sodbo Vrhovnega sodišča št. III Ips 34/2008 z dne 9. 3. 2010.
[19]
Če Ustavno sodišče razveljavi izpodbijane sodbe, lahko namreč na podlagi prvega odstavka 60. člena ZUstS odloči tudi o sami pravici, če je to nujno zaradi odprave posledic, ki so na podlagi posamičnega akta že nastale, ali če to terja narava ustavne pravice oziroma svoboščine, in če je na podlagi podatkov v spisu mogoče odločiti.
[20]
"Imetnik je deloma prost odgovornosti, če je oškodovanec deloma kriv za škodo."