Up-305/15
Natisni
Opravilna št.:
Up-305/15
Datum odločitve:
27. 10. 2016
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2016:Up.305.15
Akt:
Sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Ip 23/2015 z dne 24. 2. 2015
Izrek:
Sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Ip 23/2015 z dne 24. 2. 2015 se razveljavi in zadeva se vrne Višjemu sodišču v Kopru v novo odločanje.
Pritožnica sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Po ustaljeni ustavnosodni presoji iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave izhaja tudi zahteva po prepovedi sodniške samovolje. To ustavno procesno jamstvo je kršeno v primeru, ko je sodna odločba že na prvi pogled očitno napačna. Za očitno napačno sodno odločbo gre, če sporne uporabe prava ni mogoče zagovarjati z uveljavljenimi metodami razlage prava, zaradi česar je utemeljen sklep, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, ampak na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev – torej samovoljno.
Litispendenca preprečuje istočasno (vsebinsko) odločanje sodišča o tožbah z istim (tožbenim) zahtevkom. V nobeni izmed možnih pravnih razlag tretjega odstavka 189. člena Zakona o pravdnem postopku ni opore za stališče, po katerem bi bila litispendenca (smiselna) ovira za vsebinsko odločanje izvršilnega sodišča o dolžnikovem ugovoru po izteku roka, vloženem proti sklepu o dovolitvi izvršbe. Očitno je, da z ugovorom po izteku roka, četudi ga dolžnik utemeljuje z dejstvom prenehanja izterjevanih terjatev zaradi pobotanja, dolžnik ne uveljavlja zahtevka, naj sodišče zoper upnika dovoli izvršbo zaradi izterjave svojih (pobotnih) terjatev ali morda od slednjega pobotne terjatve kar izterja. Ker je pritožbeno sodišče smiselno uporabo tretjega odstavka 189. člena Zakona o pravdnem postopku oprlo na stališče, za katero ni opore v nobeni izmed uveljavljenih pravnih razlag, je izpodbijana odločitev samovoljna oziroma arbitrarna ter s tem v nasprotju s pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da iz 22. člena Ustave izhaja obveznost sodišča do seznanitve in do opredelitve, kar (sicer v omejenem obsegu) velja tudi za instančna sodišča. Pravici stranke, da se v postopku izjavi, ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe stranke vzame na znanje, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Pravica, da pritožbeno sodišče pritožbene trditve in stališča obravnava, jih ovrednoti in v primeru zavrnitve obrazloži, zakaj ne vzdržijo, je sestavni del pravice do enakega varstva pravic pred sodiščem.
Zgolj s pritrditvijo stališču sodišča prve stopnje pritožbeno sodišče ne odgovori na v pritožbi vsebovane jasne očitke, s katerimi pritožnica to stališče izpodbija in ki jih ni mogoče označiti za nedopustne ali očitno pravno nepomembne ali neutemeljene. Ker je pritožbeno sodišče pritožničine očitke zavrnilo z zgolj navidezno obrazložitvijo, je kršilo pritožničino pravico do izjave iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.13.19 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Načelo kontradiktornosti.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 34.1, 49.1, 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
EM SISTEMI d.o.o., Cerkno
Datum vloge:
5. 5. 2015
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US31045
Dokument v PDF obliki:
Up-305-15.pdf
203 KB
Prenesite datoteko
Up-305-15 Sklep.pdf
159 KB
Prenesite datoteko
Up-305/15-8
22. 6. 2015
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki jo je vložila družba
EM SISTEMI, d. o. o.
,
Cerkno
,
ki jo zastopa Odvetniška pisarna Sever, d. o. o., Radovljica,
na seji 22. junija 2015
sklenil
:
1.
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Ip 23/2015 z dne 24. 2. 2015 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Idriji št. In 3/2012 z dne 28. 11. 2014
se sprejme v obravnavo.
2. Do končne odločitve Ustavnega sodišča se zadrži opravljanje izvršbe v zadevi Okrajnega sodišča v Idriji št. In 3/2012.
OBRAZLOŽITEV
1. V predmetni izvršilni zadevi je sodišče s sklepom o izvršbi št. In 3/2012 dovolilo izvršbo zoper dolžnico (pritožnico) zaradi izterjave denarne terjatve upnika v višini 191.104 EUR s pripadki z rubežem denarnih sredstev na transakcijskem računu in z izvršbo s prodajo nepremičnine. Pritožnica je vložila ugovor, s katerim je pred sodiščem prve stopnje v celoti uspela. Višje sodišče je pritožbi upnika ugodilo in pritožničin ugovor v celoti zavrnilo. Pritožnica izpodbija odločitvi sodišč v zvezi z ugovorom po izteku roka, ki ga je vložila. Okrajno sodišče v Idriji je ugovor pritožnice po izteku roka zavrglo z obrazložitvijo, da so dejstva, ki jih je uveljavljala v ugovoru po izteku roka, obstajala že pred izdajo sklepa o izvršbi in bi ju pritožnica morala uveljavljati že v rednem ugovornem postopku oziroma pred vložitvijo predlogov za izvršbo v zadevah št. In 16/2012 in št. In 1/2013. Višje sodišče je pritožbo zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sklep sodišča prve stopnje, vendar temelji odločitev na drugem stališču, to je, da terjatev upnika z ugovorom pobota (delno) ne more prenehati, ker je podana litispendenca.
2. Pritožnica zatrjuje kršitev pravice iz 22., 23. in 25. člena Ustave. Navaja, da je izvršba upnika dovoljena na podlagi pravnomočne in izvršljive sodbe Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. P 18/2007 z dne 8. 1. 2010 zaradi izterjave 191.104 EUR s pripadki. Vendar pritožnica pravi, da ima tudi ona zoper istega upnika dve terjatvi, ki prav tako temeljita na pravnomočnih in izvršljivih sodbah sodišč, za kateri pred Okrajnim sodiščem v Idriji tečeta dve izvršbi, in sicer št. In 16/2012 zaradi izterjave 39.758,00 EUR s pripadki in št. In 1/2013 zaradi izterjave 56.751,53 EUR, 7.552,01 EUR in 1.056,25 EUR, vse s pripadki. Pravi, da je v izvršilni zadevi št. In 3/2012 vložila ugovor po izteku roka, s katerim je podala pobotno izjavo na podlagi 312. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – OZ), torej ugovorni razlog po 8. točki 55. člena
Zakona o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, 93/07, 28/09, 51/10, 26/11 in 53/14 – v nadaljevanju ZIZ)
, to je, da je terjatev upnika v obsegu terjatve pritožnice prenehala. Nasprotuje stališču pritožbenega sodišča o obstoju litispendence, saj naj bi bilo stališče očitno napačno, arbitrarno in brez razumne pravne obrazložitve. Pravi, da je v izvršilnem postopku mogoče le materialno pobotanje. Zatrjuje, da ima judikatno terjatev, ki je iztožljiva in likvidna, zato lahko pritožnica s terjatvijo razpolaga, kakor želi, to pomeni, da lahko tudi sama izbere, kdaj in na kakšen način bo zahtevala njeno poplačilo. Medtem ko naj bi bilo bistvo litispendence, da se prepreči uveljavljanje zahtevkov, torej procesnih dejanj, ki terjajo odločitev sodišča. Stališče, da bi ugovarjanje prenehanja terjatve zaradi pobota in hkratno uveljavljanje svoje terjatve v pobot v izvršilnem postopku povzročilo nastop litispendence, naj bi bilo notranje pravno nekonsistentno in nesistematično ter v nasprotju z ločnico med institutom zahtevka in ugovorom. Litispendenca po mnenju pritožnice ni podana, ker ne gre za ponoven začetek izvršilnega postopka, ne gre za dva sodna postopka, za uveljavljanje dveh zahtevkov, saj ugovor nima te procesne moči. Pritožnica trdi, da ima materialno pobotanje kot ugovor le moč izpolnitve terjatve, v pobot katere je uveljavljen, zato bi sodišče v tem delu izvršbo moralo ustaviti. Pritožnica poudarja, da sodne prakse glede litispendence in pobotnega ugovora materialnega prava v izvršbi ni, zato naj bi bilo za uveljavitev in uskladitev sodne prakse bistvenega pomena, da Ustavno sodišče o tem sprejme stališče. Pritožničino pravno naziranje naj bi podpiralo tudi načelo ekonomičnosti (katerega izraz je tudi institut litispendence), saj pobotni ugovor vpliva na tek treh izvršilnih postopkov, pri čemer bi se dva izmed njih ob drugačnem stališču zaključila. Izpodbijano stališče o litispendenci naj bi pomenilo presenečenje, ker je odločitev sodišča druge stopnje povsem drugačna od prvostopenjske odločitve. Pritožnica pravi, da njene navedbe iz ugovora utemeljujejo, zakaj ni in ne more biti podana litispendenca. Zatrjuje, da gre pri pobotni izjavi za enostransko izjavo in da do pobota pride takoj po podani pobotni izjavi na podlagi samega zakona. Zato naj bi sodišče ravnalo očitno napačno, ker je ugovor zavrglo. Sodišče o takem ugovoru naj ne bi smelo vsebinsko odločati, temveč naj bi izdalo le deklaratorno odločbo s katero ugotovi, da je terjatev upnika v obsegu pobota dejansko prenehala oziroma da se izvršba za ta znesek ustavi. Očitno napačno naj bi bilo tudi stališče Višjega sodišča, da je pritožnik z vložitvijo predlogov za izvršbo že izčrpal možnost izbire procesnega varstva, saj meni, da dolžnik sam odloča, kdaj in na kakšen način bo zahteval plačilo svoje terjatve. Pritožnica navaja, da se je odločila za izterjavo svojih terjatev preko izvršilnih postopkov, ker pa so bili ti postopki neuspešni, naj bi bilo neživljenjsko in pravno zmotno, da pritožnici ne more biti omogočeno, da se odloči za poplačilo svojega dolga s pobotom svoje terjatve. Višje sodišče se do argumentov pritožnice, ki naj bi jih navajala v ugovoru po izteku roka in pritožbi, naj ne bi opredelilo. S tem naj bi kršilo svojo dolžnost do seznanitve in opredelitve iz 22. člena Ustave. Pritožnici naj ne bi bilo zagotovljeno pravno sredstvo zoper odločitev Višjega sodišča, ki temelji na povsem drugih razlogih, zato naj bi ji bila kršena pravica iz 25. člena Ustave. Zaradi izpolnitve s pobotom upnik za izterjavo naj ne bi imel več pravnega interesa, zato bi mu sodišče v tem delu moralo odreči sodno varstvo. Če sodno varstvo zaradi neobstoja terjatve sploh ni potrebno, pritožnica meni, da bi lahko govorili o zlorabi pravice do sodnega varstva. Opozarja, da ZIZ v določbah, ki urejajo ugovor, ne določa, da dolžnik ugovora, da je terjatev plačana, kar ugovor po izteku roka dejansko je, ne bo mogel uveljavljati kasneje, niti to ni navedeno v pravnem pouku sklepa o izvršbi. Ustavno sodišče poziva, naj zadevo obravnava celovito in skladno z bistvom in ciljem ZIZ. Pritožnica trdi, da se v navedeni izvršbi na vse pretege trudi, da bi upnika poplačala, vendar pa slednji tega noče, saj se plačilu dolga izmika. Pravi, da ji upnik želi s svojimi dejanji le škodovati in doseči prodajo njene nepremičnine ter ji tako onemogočiti poslovanje. Zatrjuje, da ji bodo s prodajo nepremičnine nastale nepopravljive posledice, ker bodo brez potrebe prodani njeni poslovni prostori. Ko bodo prostori prodani, bo upnik morda poplačan, vendar se sprašuje, kakšna bo usoda izvršilnih postopkov, v katerih pritožnica nastopa kot upnica, upnik pa kot dolžnik. Zatrjuje, da je nepotrebno, da pride do prodaje nepremičnine, ker ima pritožnica do upnika visoke terjatve, razliko pa je upniku pripravljena takoj plačati. Predlaga začasno zadržanje izvršbe na nepremičnini parc. št. 569, k. o. 2339 Gorje, ki jo Okrajno sodišče v Idriji vodi pod opravilno številko In 3/2012.
3. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo sprejel v obravnavo (1. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene pritožničine človekove pravice oziroma temeljne svoboščine. Zlasti bo presodilo, ali je bila pritožnici kršena pravica iz 22. člena Ustave.
4. Pritožnica predlog za začasno zadržanje izvršbe utemeljuje z navedbo, da bi prodaja nepremičnine, v kateri ima poslovne prostore in v kateri opravlja poslovno dejavnost, povzročila težko popravljive posledice. Zatrjuje, da bi s prodajo nepremičnine v izvršbi nepovratno izgubila lastninsko pravico na navedeni nepremičnini. Teža posledic, ki naj bi jih pritožnica utrpela z izgubo lastninske pravice, presega posledice, ki naj bi jih upnik utrpel z začasno odložitvijo poplačila njegove terjatve. Pritožnica je z vlogo, ki jo je Ustavno sodišče prejelo dne 26. 5. 2015, Ustavno sodišče obvestila, da je sodišče za dne 9. 7. 2015 razpisalo prvo dražbo navedene nepremičnine.
5. O predlogu, kot je pritožničin, Ustavno sodišče odloča z uporabo meril iz 58. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS), ki določa, da se ob sprejemu ustavne pritožbe zadrži izvršitev posamičnega akta, ki se z ustavno pritožbo izpodbija, če bi z izvršitvijo nastale težko popravljive škodljive posledice. Pritožnica je s predložitvijo izpodbijanih aktov, ki so izdani v izvršilni zadevi Okrajnega sodišča v Idriji št. In 3/2012, in Odredbe o prodaji nepremičnine istega sodišča št. In 3/2012, VL 73143/2013 z dne 15. 5. 2015 izkazala, da je za izterjavo upnikove terjatve dovoljena izvršba s prodajo njene nepremičnine, v kateri ima poslovne prostore, in da je javna dražba razpisana za 9. 7. 2015. Prodaja nepremičnine v izvršilnem postopku je težko popravljiva posledica. Če bi bila nepremičnina pritožnice v izvršilnem postopku prodana in izročena kupcu, bi ta na njej pridobil lastninsko pravico (prvi odstavek 192. člena ZIZ). Pritožnica v takem primeru navkljub morebitnemu uspehu z ustavno pritožbo ne bi mogla doseči vzpostavitve prejšnjega stanja, torej ponovne pridobitve lastninske pravice na navedeni nepremičnini (glej 193. člen ZIZ). Zato je senat Ustavnega sodišča odločil, da se opravljanje izvršbe
v zadevi Okrajnega sodišča v Idriji št. In 3/2012
zadrži (2. točka izreka). To pomeni, da izvršilno sodišče od trenutka prejema tega sklepa pa vse do končne odločitve Ustavnega sodišča ne bo smelo opravljati izvršilnih dejanj v tem postopku izvršbe na nepremičnino.
6. Senat je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55.b člena in
58. člena
Z
UstS
ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10 in 56/11)
v sestavi: predsednica senata
dr. Dunja Jadek Pensa
ter člana dr. Etelka Korpič
−
Horvat
in Jan Zobec.
Sklep je sprejel soglasno.
dr. Dunja Jadek Pensa
Predsednica senata
⇒
Up-305/15-19
27. 10. 2016
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi družbe EM Sistemi, d. o. o., Cerkno, ki jo zastopa Odvetniška pisarna Sever, d. o. o., Radovljica, na seji 27. oktobra 2016
odločilo:
1. Sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Ip 23/2015 z dne 24. 2. 2015 se razveljavi in zadeva se vrne Višjemu sodišču v Kopru v novo odločanje.
2. Pritožnica sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
V predmetni izvršilni zadevi je s pravnomočnim sklepom o izvršbi št. In 3/2012 dovoljena izvršba zoper pritožnico zaradi izterjave denarne terjatve upnika v višini 191.104 EUR s pripadki z rubežem denarnih sredstev na transakcijskem računu in z izvršbo s prodajo nepremičnine. Pritožnica izpodbija odločitvi sodišč o zavrženju njenega ugovora po izteku roka, v katerem je podala pobotno izjavo. Z njo je v pobot izterjevani terjatvi uveljavila svoji pravnomočni ugotovljeni terjatvi do upnika
[1]
in s tem dejstvom utemeljevala delno prenehanje izterjevane terjatve. Okrajno sodišče v Idriji je ta ugovor zavrglo, ker je presodilo, da niso bile izpolnjene predpostavke iz 56. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, 93/07, 28/09, 51/10, 26/11 in 53/14, 54/15 – v nadaljevanju ZIZ). To odločitev je utemeljilo s stališčem, da so dejstva, ki jih je dolžnica zatrjevala v ugovoru po izteku roka, obstajala že pred izdajo sklepa o izvršbi in bi jih pritožnica (v predmetnem izvršilnem postopku dolžnica) lahko uveljavila in bi jih morala uveljaviti že v rednem ugovoru zoper sklep o izvršbi. Višje sodišče je pritožbo zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sklep sodišča prve stopnje. Odločitev tega sodišča temelji na dveh stališčih. S prvim stališčem je pritožbeno sodišče, kolikor gre za prvo pobotno terjatev pritožnice, pritrdilo zgoraj navedenim stališčem sodišča prve stopnje. Podlaga drugemu stališču pritožbenega sodišča pa je obstoj litispendence.
2. Pritožnica zatrjuje kršitev pravice iz 22., 23. in 25. člena Ustave. Navaja, da je izvršba upnika dovoljena na podlagi pravnomočne in izvršljive sodbe Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. P 18/2007 z dne 8. 1. 2010 zaradi izterjave 191.104 EUR s pripadki. Vendar, kot zatrjuje, ima tudi ona zoper istega upnika dve terjatvi, ki prav tako temeljita na pravnomočnih in izvršljivih sodbah sodišč, za kateri pred Okrajnim sodiščem v Idriji tečeta dve izvršbi, in sicer št. In 16/2012 zaradi izterjave 39.758,00 EUR s pripadki in št. In 1/2013 zaradi izterjave 56.751,53 EUR, 7.552,01 EUR in 1.056,25 EUR, vse s pripadki. Navaja, da je v izvršilni zadevi št. In 3/2012 vložila ugovor po izteku roka, s katerim je podala pobotno izjavo na podlagi 312. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju OZ), torej ugovorni razlog po 8. točki 55. člena ZIZ, to je, da je terjatev upnika v obsegu terjatve pritožnice prenehala. Nasprotuje stališču pritožbenega sodišča o obstoju litispendence, saj naj bi bilo stališče očitno napačno, arbitrarno in brez razumne pravne obrazložitve. Pravi, da je v izvršilnem postopku mogoče le materialno pobotanje. Zatrjuje, da ima nasprotno judikatno terjatev, ki je iztožljiva in likvidna, zato lahko pritožnica s terjatvijo razpolaga, kakor želi, to pomeni, da lahko tudi sama izbere, kdaj in na kakšen način bo zahtevala njeno poplačilo. Meni, da je bistvo litispendence, da se prepreči uveljavljanje zahtevkov, torej procesnih dejanj, ki terjajo vsebinsko odločitev sodišča. Stališče, da bi ugovarjanje prenehanja terjatve zaradi pobota in hkratno uveljavljanje svoje terjatve v pobot v izvršilnem postopku povzročilo nastop litispendence, naj bi bilo notranje pravno nekonsistentno in nesistematično ter v nasprotju z ločnico med institutom zahtevka in ugovorom. Litispendenca po mnenju pritožnice ni podana, ker ne gre za ponoven začetek izvršilnega postopka, ne gre za dva sodna postopka, za uveljavljanje dveh zahtevkov, saj ugovor nima te procesne moči. Pritožnica trdi, da ima materialno pobotanje kot ugovor le moč izpolnitve terjatve, v pobot katere je uveljavljen, zato bi sodišče v tem delu izvršbo moralo ustaviti. Pritožnica poudarja, da sodne prakse glede litispendence in pobotnega ugovora materialnega prava v izvršbi ni, zato naj bi Ustavno sodišče o tem sprejelo stališče. Pritožničino pravno naziranje naj bi podpiralo tudi načelo ekonomičnosti (katerega izraz je tudi institut litispendence), saj pobotni ugovor vpliva na tek treh izvršilnih postopkov, pri čemer bi se dva izmed njih ob drugačnem stališču zaključila. Izpodbijano stališče pritožbenega sodišča o litispendenci naj bi pomenilo presenečenje. Pritožnica pravi, da njene navedbe iz ugovora utemeljujejo, zakaj ni in ne more biti podana litispendenca. Zatrjuje, da gre pri pobotni izjavi za enostransko izjavo in da do pobota pride takoj po podani pobotni izjavi na podlagi samega zakona. Zato naj bi sodišče ravnalo očitno napačno, ker je ugovor zavrglo. Sodišče o takem ugovoru naj ne bi smelo vsebinsko odločati, temveč naj bi izdalo le deklaratorno odločbo, s katero ugotovi, da je terjatev upnika v obsegu pobota prenehala oziroma da se izvršba za ta znesek ustavi. Očitno napačno naj bi bilo tudi stališče Višjega sodišča, da je pritožnik z vložitvijo predlogov za izvršbo že izčrpal možnost izbire procesnega varstva, saj meni, da dolžnik sam odloča, kdaj in na kakšen način bo zahteval plačilo svoje terjatve. Neživljenjsko in pravno zmotno naj bi bilo, da pritožnici ni omogočeno, da poplača svoj dolg s pobotom svoje terjatve. Poleg tega se Višje sodišče naj ne bi opredelilo do argumentov pritožnice – po katerih je terjatev prenehala (šele) s podajo pobotne izjave v ugovoru po izteku roka dne 27. 12. 2013, kar pomeni, da pobotna izjava v času vložitve rednega ugovora še sploh ni obstajala –, ki naj bi jih navajala v ugovoru po izteku roka in pritožbi. S tem naj bi Višje sodišče kršilo svojo dolžnost do seznanitve in opredelitve iz 22. člena Ustave. Pritožnici naj ne bi bilo zagotovljeno pravno sredstvo zoper odločitev Višjega sodišča, ki temelji na povsem drugih razlogih, zato naj bi ji bila kršena pravica iz 25. člena Ustave. Zaradi izpolnitve s pobotom upnik za izterjavo naj ne bi imel več pravnega interesa, zato bi mu sodišče v tem delu moralo odreči sodno varstvo. Če sodno varstvo zaradi neobstoja terjatve sploh ni potrebno, pritožnica meni, da bi lahko govorili o zlorabi pravice do sodnega varstva. Opozarja, da ZIZ v določbah, ki urejajo ugovor, ne določa, da dolžnik ugovora, da je terjatev plačana, kar ugovor po izteku roka dejansko je, ne bo mogel uveljavljati kasneje, niti to ni navedeno v pravnem pouku sklepa o izvršbi. Ustavno sodišče poziva, naj zadevo obravnava celovito in skladno z bistvom in ciljem ZIZ. Pritožnica trdi, da se v predmetni izvršbi trudi, da bi upnika poplačala (svoje postopke s tem v zvezi tudi pojasnjuje), vendar slednji poplačilo dolga onemogoča. Upniku očita, da ji želi s svojimi dejanji le škodovati in doseči prodajo njene nepremičnine ter ji tako onemogočiti poslovanje. Zatrjuje, da ji bodo s prodajo nepremičnine nastale nepopravljive posledice, ker bodo brez potrebe prodani njeni poslovni prostori. Poudarja, da ni potrebno, da pride do prodaje nepremičnine, ker ima pritožnica do upnika visoke terjatve, razliko pa je upniku kot doslej pripravljena takoj plačati. Predlaga začasno zadržanje izvršbe na nepremičnini parc. št. 569, k. o. 2339 Gorje, ki jo Okrajno sodišče v Idriji vodi pod opravilno številko In 3/2012.
3. Ustavno sodišče je ustavno pritožbo s sklepom št. Up-305/15 z dne 22. 6. 2015 sprejelo v obravnavo in do končne odločitve zadržalo opravljanje navedene izvršbe. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS) je o tem obvestilo Višje sodišče. V skladu z drugim odstavkom navedenega člena ZUstS je Ustavno sodišče ustavno pritožbo poslalo v odgovor nasprotnemu udeležencu.
4. Nasprotni udeleženec iz izvršilnega postopka (v nadaljevanju upnik) je na ustavno pritožbo odgovoril. V odgovoru opozarja, da se je vse začelo z njegovo izključitvijo iz družbe Lubec & Uršič, d. o. o., Cerkno (sedaj EM Sistemi, d. o. o., Cerkno). Navaja, da izplačila njegovega poslovnega deleža v družbi ni bilo vse do leta 2015. Trdi, da pooblaščenec pritožnice izrablja vse zakonske možnosti, da bi uveljavil svoj prav, čeprav na podlagi laži, prevar in s prikrivanjem dejstev. Zatrjuje, da je želel mirno in hitro rešitev spora.
5. Odgovor upnika je bil vročen pritožnici, ki je nanj odgovorila. Trdi, da so navedbe upnika neutemeljene in pavšalne ter da so brezpredmetne, ker je izvršba št. In 3/2012 še vedno v teku (čeprav je izvršba trenutno na podlagi sklepa Ustavnega sodišča začasno zadržana), saj upnik predloga za izvršbo ni umaknil. Neresnične naj bi bile navedbe upnika, da je pritožnica preprečevala izvršbo ter mirno in hitro rešitev spora. Upnik naj bi bil tisti, ki je več let onemogočal poplačilo dolga, zavračal vsakršen pobot, poskus mediacije, prav tako pa naj ne bi sprejel sodnega depozita.
B. – I.
6. Pritožnica je v ugovoru po izteku roka podala pobotno izjavo, z njo je v pobot izterjevani terjatvi uveljavila svoje pravnomočno ugotovljene terjatve do upnika in s tem dejstvom utemeljevala delno prenehanje izterjevane terjatve. Izpodbijana odločitev pritožbenega sodišča o zavrženju pritožničinega ugovora po izteku roka temelji (med drugim) na presoji, da ta ugovor ni dopusten zaradi obstoja litispendence. Pritožnica zatrjuje, da je stališče o obstoju litispendence očitno napačno in brez razumnih pravnih argumentov, tako da ga je mogoče šteti za samovoljnega oziroma arbitrarnega.
7. Po ustaljeni ustavnosodni presoji iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave (ki je v sodnih postopkih poseben izraz načela enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave) izhaja tudi zahteva po prepovedi sodniške samovolje. To ustavno procesno jamstvo je kršeno v primeru, ko je sodna odločba že na prvi pogled očitno napačna. Za očitno napačno sodno odločbo gre, če sporne uporabe prava ni mogoče zagovarjati z uveljavljenimi metodami razlage prava, zaradi česar je utemeljen sklep, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, ampak na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev – torej samovoljno.
[2]
Glede na očitke pritožnice je Ustavno sodišče izpodbijani sklep preizkusilo z vidika morebitne kršitve tega ustavnega procesnega jamstva. Odgovoriti je moralo na vprašanje, ali je presojo o obstoju procesne ovire – litispendence (ki po stališču pritožbenega sodišča preprečuje vsebinsko presojo ugovora po izteku roka) mogoče zagovarjati z uveljavljenimi metodami razlage prava.
8. Iz priloženega ugovora po izteku roka sledi, da ga je pritožnica, kot je bilo že obrazloženo, utemeljevala z dejstvom (delnega) prenehanja izterjevane terjatve na podlagi pobotanja,
[3]
ki naj bi nastopilo po izvršljivosti sodbe, na podlagi katere je bila dovoljena predmetna izvršba. Iz ugovora po izteku roka sledi še, da je pritožnica s pobotno izjavo uveljavila v pobot (svoji) pravnomočno ugotovljeni terjatvi, ki ju izterjuje v dveh izvršilnih postopkih. Pritožbeno sodišče je pritrdilo zavrženju pritožničinega ugovora po izteku roka. Ugotovilo je, (1) da pritožnica svoji terjatvi uveljavlja dvakrat (prvič v izvršilnih postopkih, ki ju je sprožila sama, drugič v predmetnem izvršilnem postopku, v katerem ugovarja svoji terjatvi v pobot) in (2) da je že z začetkom izvršilnih postopkov, ki ju je sama sprožila, nastopila litispendenca, (3) pritožnica pa je z njima izčrpala možnost izbire procesnega varstva. To svoje stališče je pritožbeno sodišče oprlo na tretji odstavek 189. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo in 45/08 – v nadaljevanju ZPP), ki ga je, kot sledi iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, smiselno uporabilo na podlagi 15. člena ZIZ.
9. Po sprejeti razlagi pravilo o litispendenci iz tretjega odstavka 189. člena ZPP preprečuje sodišču, da vsebinsko obravnava dolžnikovo pravno sredstvo – ugovor po izteku roka, ki ga ZIZ ureja v 56. členu. Sprejeta razlaga pravila o litispendenci torej izključuje vsebinsko presojo v zakonu izrecno opredeljene možnosti dolžnika, da (ob izpolnjenih predpostavkah 56. člena ZIZ) vse do konca izvršilnega postopka prepreči izvršbo. S tem je hkrati onemogočena vsebinska presoja trditev dolžnika o nastopu kvalificiranih dejstev, ki se nanašajo na vsebino izterjevane terjatve in imajo za posledico prenehanje izterjevane terjatve po materialnem pravu (upoštevaje pri tem nauk o časovnih mejah pravnomočnosti).
10. Bistvo litispendence
[4]
je zgoščeno v prepovedi, po kateri se, dokler teče pravda, ne more o istem zahtevku začeti nova pravda med istimi strankami, in posledici za primer nespoštovanja te prepovedi, po kateri sodišče tožbo zavrže, če se taka pravda začne (prim. tretji odstavek 189. člena ZPP).
[5]
Litispendenca torej preprečuje istočasno (vsebinsko) odločanje sodišča o tožbah z istim (tožbenim) zahtevkom. V nobeni izmed možnih pravnih razlag tretjega odstavka 189. člena ZPP ni opore za stališče, po katerem bi bila litispendenca (smiselna) ovira za vsebinsko odločanje sodišča o pravnem sredstvu, vloženem zoper za vlagatelja neugodno odločbo sodišča – dolžnikovem ugovoru po izteku roka, vloženem proti sklepu o dovolitvi izvršbe. Očitno je, da z ugovorom po izteku roka, četudi ga dolžnik utemeljuje z dejstvom prenehanja izterjevanih terjatev zaradi pobotanja, dolžnik ne uveljavlja zahtevka, naj sodišče zoper upnika dovoli izvršbo zaradi izterjave svojih (pobotnih) terjatev ali morda od slednjega pobotne terjatve kar izterja. Z ugovorom po izteku roka, vloženem proti sklepu o izvršbi, dolžnik lahko predlaga in doseže (le) preprečitev že dovoljene izvršbe zaradi izterjave upnikovih terjatev zoper njega, ob predpostavki, da so izpolnjene predpostavke iz 56. člena ZIZ.
11. Ker je pritožbeno sodišče smiselno uporabo tretjega odstavka 189. člena ZPP oprlo na stališče, za katero ni opore v nobeni izmed uveljavljenih pravnih razlag, je utemeljen sklep, da je izpodbijana odločitev samovoljna oziroma arbitrarna ter s tem v nasprotju s pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
B. – II.
12. Odločitev pritožbenega sodišča glede prve pobotne terjatve pritrjuje stališču sodišča prve stopnje, da niso izpolnjene predpostavke iz 56. člena ZIZ. Sodišče prve stopnje je to stališče oprlo na presojo, da so dejstva, ki jih dolžnica zatrjuje v ugovoru po izteku roka, obstajala že pred izdajo sklepa o izvršbi oziroma v času, ko bi jih lahko ugovarjala v rednem ugovoru. Iz sklepa sodišča prve stopnje izhaja, da je sodišče prve stopnje za presojo o tej predpostavki iz 56. člena ZIZ
[6]
kot odločilni štelo okoliščini, da sta bili pritožnici že dotlej znani višina njene obveznosti, ki je predmet predmetnega izvršilnega postopka, in njena pobotna terjatev, zaradi česar bi lahko pobotanje terjatev uveljavila prej oziroma bi ga morala uveljaviti.
13. Pritožnica zatrjuje, da pritožbeno sodišče ni odgovorilo na njene pritožbene očitke zoper presojo sodišča prve stopnje, v katerih je opozarjala, da je terjatev prenehala šele s podajo pobotne izjave v ugovoru po izteku roka dne 27. 12. 2013, kar pomeni, da pobotna izjava v času vložitve rednega ugovora še sploh ni obstajala. Glede na te trditve je bilo treba v nadaljevanju preveriti, ali je bila pritožnici zagotovljena pravica do izjave iz 22. člena Ustave.
14. Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da iz 22. člena Ustave izhaja obveznost sodišča do seznanitve in do opredelitve, kar (sicer v omejenem obsegu) velja tudi za instančna sodišča. Pravici stranke, da se v postopku izjavi, ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe stranke vzame na znanje, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Za zagotovitev ustavne pravice do poštenega sojenja kot tudi za zagotovitev zaupanja v sodstvo je velikega pomena, da stranka, tudi če njenemu zahtevku ali pravnemu sredstvu ni ugodeno, lahko spozna, da se je sodišče z njenimi argumenti seznanilo in jih obravnavalo, in da ne ostane v dvomu, ali jih sodišče morda ni enostavno prezrlo.
[7]
Pravica, da pritožbeno sodišče pritožbene trditve in stališča obravnava, jih ovrednoti in v primeru zavrnitve obrazloži, zakaj ne vzdržijo, je sestavni del pravice do enakega varstva pravic pred sodiščem.
15. Pritožbeno sodišče je, kot je bilo že obrazloženo, pritrdilo stališču sodišča prve stopnje, da so dejstva, ki jih dolžnica zatrjuje v ugovoru po izteku roka, obstajala že pred izdajo sklepa o izvršbi oziroma v času, ko bi jih lahko navajala v rednem ugovoru (pred pravnomočnostjo), kolikor gre za prvo pobotno terjatev. Vendar zgolj s pritrditvijo stališču pritožbeno sodišče ni odgovorilo na v pritožbi vsebovane jasne pritožničine očitke zoper izhodišča, na katerih je temeljila presoja sodišča prve stopnje o nepravočasno zatrjevanih dejstvih v ugovoru po izteku roka. Tako v sklepu pritožbenega sodišča ni najti odgovora na navedbe, da je terjatev lahko prenehala šele s podajo pobotne izjave v ugovoru po izteku roka dne 27. 12. 2013, da pobotne izjave v času vložitve rednega ugovora še ni bilo ter da zato ne more biti utemeljen očitek, da bi pritožnica lahko pobotanje terjatev uveljavljala že v rednem ugovoru zoper sklep o izvršbi oziroma bi ga morala uveljavljati. Ker teh pritožbenih očitkov tudi ni mogoče označiti za nedopustne ali očitno pravno nepomembne ali neutemeljene,
[8]
je Višje sodišče tudi z zgolj navidezno obrazložitvijo kršilo pritožničino pravico do izjave iz 22. člena Ustave.
16. Glede na ugotovljeni kršitvi pravice iz 22. člena Ustave je Ustavno sodišče izpodbijani sklep Višjega sodišča razveljavilo in zadevo vrnilo Višjemu sodišču v novo odločanje (1. točka izreka). Pri novem odločanju naj sodišče upošteva stališča Ustavnega sodišča iz te odločbe. Ker je Ustavno sodišče izpodbijani sklep razveljavilo zaradi kršitve pravice iz 22. člena Ustave, ni presojalo drugih zatrjevanih kršitev.
17. V skladu s prvim odstavkom 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Navedena določba se po prvem odstavku 49. člena ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebni utemeljeni razlogi, ti pa niso izkazani. Ustavno sodišče je zato odločilo, da pritožnica sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo (2. točka izreka).
C.
18. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10 in 56/11) v sestavi: predsednik mag. Miroslav Mozetič
ter sodnice in sodniki dr. Mitja Deisinger, dr. Dunja Jadek Pensa,
dr. Etelka Korpič – Horvat, dr. Ernest Petrič, Jasna Pogačar, dr. Jadranka Sovdat in Jan Zobec.
Odločbo je sprejelo soglasno.
mag. Miroslav Mozetič
Predsednik
Zanj
dr. Jadranka Sovdat
Podpredsednica
[1]
Pritožnica je v pobot uveljavila terjatvi, ki ju izterjuje v izvršilnih postopkih, ki se vodita pred Okrajnim sodiščem v Idriji pod št. In 16/2012 in št. In 1/2013. Z izvršilnim postopkom št. In 16/2012 je izterjevala terjatev po pravnomočni sodbi Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. P 210/2006 (v nadaljevanju prva pobotna terjatev) in z izvršilnim postopkom št. In 1/2013 terjatev po pravnomočni sodbi št. I P 313/2011 (druga pobotna terjatev).
[2]
Primerjaj odločbi Ustavnega sodišča št. Up-572/06 z dne 8. 11. 2007 (Uradni list RS, št. 107/07, in OdlUS XVI, 112) in št. Up-2908/08 z dne 19. 2. 2009 (Uradni list RS, št. 17/09, in OdlUS XVIII, 64).
[3]
Gre za materialno pobotanje, ki je način prenehanja terjatve. Urejeno je v 311. do 318. členu OZ. Po tej ureditvi pobotanje ne nastopi takoj, ko se stečejo pogoji zanj, temveč mora to ena stranka drugi izjaviti – t. i. pobotna izjava (primerjaj prvi odstavek 312. člena OZ).
[4]
Smisel procesne ovire – litispendence v pravdi je po eni strani izraz načela ekonomičnosti (nobene potrebe ni, da bi med istima strankama o isti stvari tekla dva postopka), po drugi strani pa litispendenca zagotavlja, da ne bo prišlo do medsebojno nasprotujočih si odločitev o isti stvari. Tako A. Galič v: L. Ude in A. Galič (ur.), Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, Uradni list Republike Slovenije in GV Založba, Ljubljana 2006, str. 219–220, ki se pri tem sklicuje na S. Trivo, V. Belajec, M. Diko, Građansko parnično procesno pravo, 6. izdaja, Narodne novine, Zagreb 1986, str. 335.
[5]
Tretji odstavek 189. člena ZPP se glasi: "Dokler pravda teče, se ne more o istem zahtevku začeti nova pravda med istimi strankami; če se taka pravda začne, sodišče zavrže tožbo."
[6]
Člen 56 ZIZ se glasi:
"(1) Ugovor, ki temelji na dejstvu, ki se nanaša na samo terjatev in je nastopilo po izvršljivosti odločbe oziroma po sklenitvi poravnave, lahko dolžnik vloži tudi po pravnomočnosti sklepa o izvršbi, vse do konca izvršilnega postopka, če ga brez svoje krivde ni mogel uveljavljati v ugovoru zoper sklep o izvršbi.
(2) Dolžnik je dolžan v takem ugovoru navesti vse razloge, ki jih lahko uveljavi v času vložitve. Sodišče zavrže kasnejši ugovor, če temelji na razlogih, ki bi jih dolžnik lahko uveljavil v prejšnjem ugovoru."
[7]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-373/97 z dne 22. 2. 2001 (Uradni list RS, št. 19/01, in OdlUS X, 108).
[8]
OZ nima določbe, ki bi dolžnika kakorkoli omejevala glede časa, v katerem lahko uveljavlja upnikovi terjatvi v pobot svojo nasprotno terjatev (primerjaj sklep Vrhovnega sodišča št. III Ips 57/1997 z dne 24. 6. 1997). Glej tudi A. Galič v: L. Ude in A. Galič (ur.), Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, Uradni list Republike Slovenije in GV Založba, Ljubljana 2009, str. 172–173.
⇒