Up-818/14
Natisni
Opravilna št.:
Up-818/14
Datum odločitve:
26. 1. 2017
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2017:Up.818.14
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 46028/2011 z dne 17. 7. 2014
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 46028/2011 z dne 17. 7. 2014 se razveljavi in zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
Pritožnik sam nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
V skladu z zahtevo iz 22. člena Ustave se mora Vrhovno sodišče, ko odloča o zahtevi za varstvo zakonitosti, opredeliti do nosilnih pravnih naziranj, ki so dovolj argumentirana, ki niso očitno neutemeljena in ki za odločitev v zadevi po razumni presoji sodišča niso neupoštevna. Taki so bili očitki pritožnika, da njemu in njegovi zagovornici obtožnica z dne 23. 8. 2013 ni bila vročena. Vrhovno sodišče se do navedenih očitkov, ki so bili za odločitev pomembni, ni opredelilo. Zato je kršilo pritožnikovo pravico do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
1.4.10.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Vmesni postopki - Izločitev sodnika.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 34.1, 49.1, 59, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Jože Gaiser, Ravne na Koroškem
Datum vloge:
4. 11. 2014
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US31087
Dokument v PDF obliki:
Up-818-14.pdf
184 KB
Prenesite datoteko
Up-818/14-16
26. 1. 2017
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Jožeta Gaiserja, Ravne na Koroškem, ki ga zastopa Darinka Plajnšek, odvetnica na Ptuju, na seji 26. januarja 2017
odločilo:
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 46028/2011 z dne 17. 7. 2014 se razveljavi in zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
2. Pritožnik sam nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. S sodbo Okrožnega sodišča z dne 16. 10. 2013 je bil pritožnik spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa s prepovedanimi drogami po prvem odstavku 186. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 95/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju KZ). Sodišče mu je izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo kazen enega leta zapora s preizkusno dobo dveh let. Višje sodišče je ob reševanju pritožbe in po uradni dolžnosti prvostopenjsko sodbo v odločbi o kazenski sankciji spremenilo tako, da je pritožniku znižalo določeno kazen na šest mesecev zapora. Vrhovno sodišče je zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti pritožnikove zagovornice.
2. Pritožnik zatrjuje kršitve pravic iz 22. in 25. člena Ustave. Navaja, da se je kazenski postopek začel najprej na podlagi neposredne obtožnice, vendar zanjo niso bili izpolnjeni pogoji, ker ni bilo dano soglasje preiskovalnega sodnika. Preiskovalni sodnik naj bi soglasje dal naknadno, šele po zaprosilu tožilstva. Po navedbah pritožnika je tožilstvo potem v tej isti zadevi vložilo novo obtožnico, ki pa je pritožniku in njegovi zagovornici ni vročilo. Ker zoper novo obtožnico pritožnik ni mogel ugovarjati, naj bi mu bila kršena pravica iz 25. člena Ustave. Z novo obtožnico naj bi se pritožnik in njegova zagovornica seznanila šele z vročitvijo prvostopenjske sodbe. Iz nje naj bi bilo razvidno, da je postopek tekel na podlagi nove, spremenjene obtožnice z dne 23. 8. 2013 in ne na podlagi prvotne obtožnice z dne 26. 3. 2012, ki jima je bila vročena. Stališču Višjega sodišča, ki naj bi štelo, da so bila vsa dejanja po pravnomočnosti prve obtožnice brezpredmetna, vključno z vložitvijo nove obtožnice, in da nevročitev nove obtožnice ne pomeni nobene nezakonitosti, ker naj bi bila oba obtožna akta enaka, ter stališču Vrhovnega sodišča, da vložitev obtožnice brez soglasja preiskovalnega sodnika ne pomeni relativne bistvene kršitve določb postopka, pritožnik očita nerazumnost in s tem kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Drugo kršitev pravice iz 22. člena Ustave, ki jo pritožnik očita le Vrhovnemu sodišču, naj bi to sodišče zagrešilo s tem, ko se ni opredelilo do očitkov v zahtevi za varstvo zakonitosti, da obtožni akt z dne 23. 8. 2013 pritožniku in njegovi zagovornici ni bil vročen. Pritožnik trdi, da se je ves čas postopka nedopustno obravnavala obtožnica z dne 26. 3. 2012, izpodbijane sodbe pa so bile izdane na podlagi nove obtožnice z dne 23. 8. 2013, ki obrambi nikoli ni bila vročena. Ustavnemu sodišču pritožnik predlaga, naj mu v primeru uspeha z ustavno pritožbo povrne stroške.
3. Vrhovno sodišče je ocenilo, da soglasja preiskovalnega sodnika k predlogu državnega tožilca, naj se opravi preiskava po prvem odstavku 170. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 32/12 – uradno prečiščeno besedilo, 47/13 in 87/14 – v nadaljevanju ZKP), ne gre enačiti z dovoljenjem pristojnega državnega organa, ki mora biti podano za pregon posameznih kaznivih dejanj, za katera KZ določa, da se storilci preganjajo le s poprejšnjim dovoljenjem pristojnega državnega organa. Iz 170. člena ZKP naj bi izhajalo, da sme državni tožilec vložiti neposredno obtožnico s soglasjem preiskovalnega sodnika, ki ga ta da, če so izpolnjeni pogoji v prvem in drugem odstavku 170. člena ZKP. Po oceni Vrhovnega sodišča gre za temeljni procesni institut, katerega temeljni namen je skrajšati in racionalizirati potek kazenskega postopka, in ne za procesno predpostavko kot v primeru poprejšnjega dovoljenja pristojnega državnega organa, na kar mora sodišče paziti po uradni dolžnosti. Vrhovno sodišče je zato štelo, da vložitev neposredne obtožnice brez soglasja preiskovalnega sodnika ne pomeni absolutne bistvene kršitve po 5. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, temveč relativno bistveno kršitev iz drugega odstavka 371. člena ZKP, če bi ta vplivala na zakonitost sodbe. Ocenilo je, da obramba navedene postopkovne kršitve ni uveljavljala v ugovoru zoper obtožnico, zato je ta z zavrnitvijo ugovora postala pravnomočna. Nestrinjanje obrambe z navedenim pravnim stališčem po presoji Vrhovnega sodišča ne zadošča za izkaz vpliva zatrjevane kršitve 170. člena ZKP na zakonitost izpodbijane sodbe. Zato je Vrhovno sodišče ocenilo, da bistvena kršitev določb kazenskega postopka ni podana.
4. Ustavno sodišče je ustavno pritožbo s sklepom senata št. Up-818/14 z dne 20. 12. 2016 sprejelo v obravnavo. O tem je skladno s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS) obvestilo Vrhovno sodišče.
5. Ustavno sodišče je v postopku preizkusa ustavne pritožbe vpogledalo v spis Okrožnega sodišča na Ptuju št. I K 46028/2011.
B. – I.
6. Iz vpogledanega spisa Okrožnega sodišča na Ptuju št. I K 46028/2011 izhajajo naslednje ugotovitve. Zoper pritožnika je (s)tekel postopek na podlagi obtožbe z dne 26. 3. 2012. Iz uvoda obtožbe izhaja, da je bila obtožba vložena na podlagi prvega odstavka 170. člena ZKP.
[1]
Pooblaščenka pritožnika je zoper navedeno obtožbo vložila ugovor, ki pa ga je zunajobravnavni senat zavrnil. V ugovoru pooblaščenka pritožnika ni uveljavljala očitka o tem, da je bila obtožba vložena brez soglasja preiskovalnega sodnika. Kot izhaja iz uvoda (prve) obsodilne sodbe z dne 22. 10. 2012, je bila obtožba z dne 26. 3. 2012 dopolnjena na glavni obravnavi 10. 10. 2012. V pritožbenem postopku je Višje sodišče s sklepom z dne 16. 5. 2013 prvostopenjsko sodbo razveljavilo. Pri uradnem preizkusu sodbe je to sodišče ugotovilo, da je prvostopenjsko sodišče zagrešilo bistveno kršitev določb postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker v sodbi ni navedlo razlogov o omilitvenih določbah, ki jih je uporabilo pri izreku kazni pritožniku, in ker naj bi s tem kršilo tudi sedmi odstavek 364. člena ZKP. V ponovljenem sojenju
[2]
je sodeči sodnik z dopisom z dne 5. 6. 2013 najprej pozval Okrožno državno tožilstvo k vložitvi zahteve za preiskavo ali prošnje za soglasje k predlogu Okrožnega državnega tožilstva, naj se preiskava ne opravi. Okrožno državno tožilstvo je potem z dopisom z dne 15. 7. 2013 predlagalo, naj se preiskava ne opravi. Preiskovalni sodnik je z dopisom z dne 12. 8. 2013 dal soglasje za vložitev neposredne obtožnice brez preiskave. Okrožno državno tožilstvo je potem vložilo obtožnico, ki nosi datum 23. 8. 2013. Ta obtožnica pritožniku in njegovi pooblaščenki ni bila vročena. Iz uvodov zapisnikov o glavni obravnavni v ponovljenem sojenju izhaja, da je šlo za postopek na podlagi obtožnice z dne 26. 3. 2012 (prvotna obtožnica). Iz uvoda prvostopenjske obsodilne sodbe z dne 16. 10. 2013 (obsodilna sodba v ponovljenem sojenju) pa izrecno izhaja, da gre za postopek na podlagi spremenjene obtožnice z dne 23. 8. 2013. Tudi v izreku te sodbe je povzet tenor obtožbe z dne 23. 8. 2013. To pomeni, da je bila navedena prvostopenjska sodba izdana na podlagi obtožbe z dne 23. 8. 2013.
B. – II.
7. Pritožnik navaja, da se Vrhovno sodišče ni opredelilo do očitkov v zahtevi za varstvo zakonitosti, da obtožni akt z dne 23. 8. 2013 pritožniku in njegovi zagovornici ni bil vročen. Trdi, da se je ves čas postopka nedopustno obravnavala obtožnica z dne 26. 3. 2012, izpodbijane sodbe pa so bile izdane na podlagi nove obtožnice z dne 23. 8. 2013, ki obrambi nikoli ni bila vročena. Pritožnikova zatrjevanja je Ustavno sodišče preizkusilo z vidika zahtev, ki za odločanje sodišč izhajajo iz 22. člena Ustave.
8. Iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da je obrazložena sodna odločba bistven del poštenega sodnega postopka. Z njo mora sodišče konkretno in zadosti jasno opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev.
[3]
Obrazložitev sodne odločbe je samostojna in avtonomna prvina pravice do poštenega sojenja, ki ga – v okviru pravice do enakega varstva pravic – zagotavlja 22. člen Ustave. Ima izvirno vrednost, ki je v zagotavljanju uvida v razloge za odločitev samega po sebi. Za zagotovitev človekove pravice do poštenega sojenja in za zagotovitev zaupanja v sodstvo je velikega pomena, da stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, lahko spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[4]
Za zagotovitev pravice do poštenega sojenja kot tudi za zagotovitev zaupanja v sodstvo je pomembno, da stranka, če njenemu zahtevku ali pravnemu sredstvu ni ugodeno, iz obrazložitve sodišča lahko spozna, da se je sodišče z njenimi argumenti seznanilo in jih obravnavalo, ter da ne ostane v dvomu, ali jih sodišče ni enostavno prezrlo.
[5]
Ustrezna obrazložitev je hkrati tudi pogoj za preizkus razumnosti sprejete odločitve.
[6]
9. Iz sodbe instančnega sodišča mora biti torej jasno razvidno, da je sodišče pri odločanju upoštevalo vse bistvene navedbe strank in se do njih tudi opredelilo. Enako velja tudi za odločitev Vrhovnega sodišča, ko odloča o izrednem pravnem sredstvu. Opredeliti se mora do nosilnih pravnih naziranj strank, ki so dovolj argumentirana, ki niso očitno neutemeljena in ki za odločitev v zadevi po razumni presoji sodišča niso neupoštevna.
[7]
Zahtevi po obrazloženosti je lahko zadoščeno tudi zgolj z argumenti, s katerimi instančno sodišče utemelji svojo razlago zakonskih določb, vendar le, če s tem hkrati odgovori na nasprotne argumente, na katerih je temeljila izpodbijana sodba.
[8]
10. Ustavno sodišče je že opozorilo na pomen seznanjenosti z obtožnim aktom za pravice obdolženca v kazenskem postopku. V svoji ustavnosodni presoji je sprejelo stališča in zahteve, ki jih morajo sodišča spoštovati v primeru, ko pride do spremembe obtožnega akta.
[9]
Predvsem je že sama vročitev obtožnega akta pomembno procesno dejanje. Obdolžencu omogoča seznanitev s predmetom spora, z očitkom o kaznivem dejanju. Seznanjenost z obtožnim aktom oziroma njegova vročitev je namreč pogoj za učinkovito obrambo posameznika. Temeljna predpostavka za zagotovitev pravice do primernega časa in možnosti za pripravo obrambe je, da je obdolženec (kot tudi njegov zagovornik) seznanjen z obtožnim aktom – to pomeni, da mora biti seznanjen z vsemi posamičnimi podatki dejanske in pravne narave obtožbe, ki mu omogočajo, da skladno z njimi lahko pripravi svojo obrambo. Ta predpostavka pomeni sestavni del pravice iz prve alineje 29. člena Ustave, ki jo tudi Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP) varuje posebej in izrecno v  a. točki tretjega odstavka 6. člena.
[10]
Na podlagi seznanitve z obtožnim aktom pritožnik uresničuje svoja obrambna procesna jamstva. Zato je seznanjenost z obtožnim aktom prvi pogoj za njihovo spoštovanje.
11. Pritožnik je v zahtevi za varstvo zakonitosti izrecno uveljavljal, da sta se on in njegova zagovornica z obstojem obtožnice z dne 23. 8. 2013 prvič seznanila šele s prejemom pisnega odpravka prvostopenjske sodbe z dne 16. 10. 2013, čeprav naj bi bila navedena obtožnica v sodni spis vložena že 27. 8. 2013 kot samostojna, nova obtožnica. Trdil je tudi, da iz obrazložitve sodb ni razvidno, na podlagi česa naj bi prvostopenjsko sodišče to listino preimenovalo v spremenjeno obtožnico, čeprav naj ta v takšni obliki sploh ne bi bila vložena, sodišče pa naj bi jo uporabilo kot podlago za obsodilno sodbo. Nasprotoval je tudi stališču Višjega sodišča, da je ta listina brezpredmetna. V zahtevi za varstvo zakonitosti je pritožnik še trdil, da je bilo ravnanje sodišča nezakonito, saj ne njemu ne njegovi zagovornici sodišče obtožnice z dne 23. 8. 2013 ni vročilo. Trdil je, da mu je sodišče s tem kršilo tudi pravico do obrambe iz 29. člena Ustave. Zoper obtožnico, ki mu ni bila vročena, ni mogel vložiti ugovora.
12. Vrhovno sodišče pri presoji zahteve za varstvo zakonitosti na navedbe pritožnika, da njemu in njegovi zagovornici obtožba z dne 23. 8. 2013 ni bila vročena, ni odgovorilo. Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijane sodbe, se je Vrhovno sodišče opredelilo le do navedb pritožnika, ki so se nanašale na kršitev po 5. točki prvega dostavka 371. člena ZKP, do katerih naj bi prišlo, ker za vložitev neposredne obtožnice naj ne bi bilo dano soglasje preiskovalnega sodnika, medtem ko je pritožnikove navedbe, da njemu in njegovi zagovornici obtožnica z dne 23. 8. 2013 ni bila vročena, očitno prezrlo. Tudi drugih pojasnil in stališč v sodbi Vrhovnega sodišča ni mogoče šteti za opredelitev do navedenih očitkov pritožnika. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče kršilo pritožnikovo pravico do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
13. Zaradi ugotovljene kršitve pravice iz 22. člena Ustave je Ustavno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču v novo odločanje (1. točka izreka). V novem odločanju se bo moralo Vrhovno sodišče opredeliti do vseh upoštevnih očitkov, ki jih je pritožnik uveljavljal v zahtevi za varstvo zakonitosti.
14. Pritožnik priglaša tudi stroške postopka z ustavno pritožbo. Ustavnemu sodišču predlaga, naj mu jih v primeru uspeha z ustavno pritožbo povrne. V postopku pred Ustavnim sodiščem nosi vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače (prvi odstavek 34. člena ZUstS, ki se po prvem odstavku 49. člena ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo). Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebni razlogi, ki pa jih pritožnik ne navaja. Ustavno sodišče je zato odločilo, kot izhaja iz 2. točke izreka.
C.
15. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS v sestavi: predsednica dr. Jadranka Sovdat ter sodnice in sodnik dr. Mitja Deisinger, dr. Dunja Jadek Pensa,
dr. Etelka Korpič – Horvat, dr. Špelca Mežnar in Jasna Pogačar. Sodnika Marko Šorli in Jan Zobec sta bila pri odločanju o zadevi izločena. Ustavno sodišče je o
dločbo sprejelo soglasno.
dr. Jadranka Sovdat
Predsednica
[1]
Preiskovalni sodnik lahko da soglasje k predlogu državnega tožilca, naj se ne opravi preiskava, če dajejo zbrani podatki, ki se nanašajo na kaznivo dejanje in storilca, dovolj podlage za vložitev obtožnice (prvi odstavek 170. člena ZKP).
[2]
Gre za sodbe, ki jih pritožnik izpodbija z ustavno pritožbo.
[3]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-147/09 z dne 23. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 83/10).
[4]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22).
[5]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-373/97 z dne 22. 2. 2001 (Uradni list RS, št. 19/01, in OdlUS X, 108).
[6]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09).
[7]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-919/10 z dne 8. 11. 2012 (Uradni list RS, št. 91/12).
[8]
Prav tam.
[9]
Do dopustnosti spremembe obtožnice na glavni obravnavi se je Ustavno sodišče že opredelilo v odločbi št. U-I-289/95 z dne 4. 12. 1997 (Uradni list RS, št. 5/98, in OdlUS VI, 165), kasneje pa še v sklepu št. U-I-40/00 z dne 16. 1. 2003. Ugotovilo je, da navedena pravica pristojnega tožilca sama po sebi ni v neskladju z ustavnimi jamstvi v kazenskem postopku, če je tožilec ne zlorabi in če je hkrati dopuščeno, da tudi druga stranka v postopku – v tem primeru obdolženec – glede na spremenjene okoliščine še vedno varuje svoje pravice v načeloma enakem pravnem položaju, kakor če do spremembe obtožnice ne bi prišlo. Glede prvega pogoja je Ustavno sodišče navedlo, da je lahko zloraba pravice že okoliščina, da se upravičenje tožilca uveljavlja na način, ki škoduje obdolžencu ali pa "otežuje njegov položaj". Ustavno sodišče je tudi izrecno poudarilo, da mora sodišče ob izdaji sodbe preveriti spremembo obtožnice tudi s tega vidika in v primeru tožilčeve zlorabe pravice skladno s pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave odreči pravno relevantnost dejanjem, ki presegajo upravičenje in torej predstavljajo njegovo zlorabo. Glede drugega pogoja pa je Ustavno sodišče navedlo, da sprememba obtožnice ne sme okrniti obdolženčeve pravice do obrambe (njeno spoštovanje posamezniku zagotavlja, da 1) je obveščen natančno in določno o vseh dejanskih in pravnih okoliščinah obtožbe, ki se mu očita, in 2) ima primeren čas in možnosti za pripravo svoje obrambe). Pravica do vnaprejšnjega natančnega obvestila pa po stališču Ustavnega sodišča obdolžencu ne daje samo možnosti, da bo lahko obrambo pripravil vnaprej, ampak mu tudi zagotavlja, da zaradi spremembe obtožnice ne bo prevaran ali spravljen v zadrego glede priprave in predstavitve svoje obrambe, prav tako pa tudi ne sme biti postavljen v položaj presenečenja.
[10]
Prim. 6. točko obrazložitve sklepa Ustavnega sodišča št. Up-94/02 z dne 21. 10. 2004 (OdlUS XIII, 88).