Up-306/17
Natisni
Opravilna št.:
Up-306/17
Datum odločitve:
5. 12. 2019
Objavljeno:
OdlUS XXIV, 36
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2019:Up.306.17
Akt:
Sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Ip 4101/2016 z dne 11. 1. 2017, sklep Okrajnega sodišča v Kamniku št. I 74/2016 z dne 25. 11. 2016 in sklep Okrajnega sodišča v Kamniku št. I 74/2016 z dne 8. 4. 2016
Izrek:
Sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Ip 4101/2016 z dne 11. 1. 2017, sklep Okrajnega sodišča v Kamniku št. I 74/2016 z dne 25. 11. 2016 in sklep Okrajnega sodišča v Kamniku št. I 74/2016 z dne 8. 4. 2016 se v delu, v katerem je bila dovoljena izterjava sodnih penalov v višini 15.300,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ter v delu, ki se nanaša na odločitev o stroških postopka, razveljavijo in zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Kamniku v novo odločanje.
Pred prisilno prodajo nepremičnine v (vodilni) izvršilni zadevi št. In 38/2015 je dolžno Okrajno sodišče v Kamniku po uradni dolžnosti preizkusiti sorazmernost skupnega zneska sodnih penalov, ki se izterjuje na podlagi vseh pravnomočnih sklepov o izvršbi s prodajo pritožničinega solastninskega deleža na nepremičnini z ID znakom 1890-726/3-0, glede na namen, zaradi katerega so bili ti določeni, izhajajoč pri tem iz razlogov te odločbe, ter na podlagi takšnega preizkusa odločiti o znižanju tega zneska.
Pritožnica in nasprotna stranka iz izvršilnega postopka sami nosita svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Stališče sodišč, ki v postopku izterjave sodnih penalov avtomatično zavrača dolžnikov ugovor zlorabe pravice do sodnih penalov in kolizijo upnikove pravice do sodnega varstva in dolžnikove pravice do zasebne lastnine na način, da upnikovo pravico do sodnega varstva absolutizira, krši dolžnikovo pravico do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave.
V primeru, ko gre za ukrep ponavljajočega se značaja, ki traja daljše časovno obdobje, lahko (še posebej tedaj, ko se dolžnika z njim sili k izpolnitvi nadomestne obveznosti) pride do položaja, ko je osnovni namen sodnih penalov že zasenčen s kaznovalnimi učinki. Tega povzroča izterjevanje sodnih penalov, določenih v dnevnih zneskih, pri čemer je mogoče zaradi skupne višine te po svoji naravi sicer civilne kazni (ki je očitno nesorazmerna glede na vrednost in pomen neizpolnjene obveznosti) šteti, da ima ta le še kaznovalni namen zaradi opustitve prostovoljne izvršitve pravnomočne odločbe sodišča.
Dolžnikov ugovor o upnikovi zlorabi pravice do penalov v postopku njihove izterjave ni neutemeljen že zato, ker dolžnik še ni izpolnil svoje obveznosti in bi sodni penali zato še vedno služili namenu uresničitve upnikove pravice do sodnega varstva.
Pri presoji o zlorabi pravice do sodnih penalov je treba upoštevati tudi, da sodni penali niti niso edina možna prisila, s katero lahko upnik doseže izpolnitve obveznosti in s tem uresniči pravico do sodnega varstva. Še posebej v primeru izterjave sodnih penalov zaradi neizpolnitve sicer brez posebnih težav prisilno izvršljive nadomestne obveznosti je očitno, da sodni penali, ki se izterjujejo že več kot leto dni po njihovi pravnomočni določitvi, objektivno ne služijo več svojemu namenu, doseči izvršitev sodne odločbe hitro in učinkovito, brez izvršbe in s čim manj stroški. Izvrševanje pravice v nasprotju z njenim namenom pomeni zlorabo pravice, zato mora sodišče v takem primeru odkloniti pravno varstvo.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.51.2.13 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Določitev načina izvršitve odločbe.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
5.3.36 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do lastnine „(33, 67)“.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
5.3.13.2 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja „(19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31)“ - Dostop do sodišč.
Pravna podlaga:
Člen 33, Ustava [URS]
Člen 34.1, 40.2, 49.1, 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Ramiza Krivić, Stahovica
Datum vloge:
4. 4. 2017
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, začasno zadržanje
Dokument:
US32173
Dokument v PDF obliki:
Up-306-17 - Sklep (2).pdf
381 KB
Prenesite datoteko
Up-306-17.pdf
354 KB
Prenesite datoteko
Up-306/17-6
27. 6. 2017
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki jo je vložila
Ramiza Krivić
,
Stahovica
,
ki jo zastopa Zdenka Rekar, odvetnica v Ljubljani,
na seji 27. junija 2017
sklenil
:
1.
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Ip 4101/2016 z dne 11. 1. 2017 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Kamniku št. I 74/2016 z dne 25. 11. 2016
se sprejme v obravnavo.
2. Do končne odločitve Ustavnega sodišča se zadrži opravljanje izvršbe v zadevi Okrajnega sodišča v Kamniku št. In 38/2015.
OBRAZLOŽITEV
1. Sodišče prve stopnje je na podlagi pravnomočnega sklepa o plačilu sodnih penalov Okrajnega sodišča v Kamniku št. In 118/2014 z dne 5. 1. 2015 na predlog upnika dovolilo izterjavo sodnih penalov, ker pritožnica še ni izpolnila svoje nedenarne obveznosti. Ugovoru pritožnice je sodišče prve stopnje delno ugodilo in je sklep o izvršbi I 74/2016 razveljavilo v delu, ki se je nanašal na plačilo sodnih penalov v znesku 1.600 EUR za čas od 20. 10. 2015 do 4. 11. 2015. V preostalem je njen ugovor zavrnilo. Zavrnilo je tudi njen predlog za odlog izvršbe. Svojo odločitev je oprlo na ugotovitev, da pritožnica svoje obveznosti po pravnomočnem izvršilnem naslovu še ni izpolnila, saj ni odstranila vrat, pregradne stene, postavljene neposredno na stopnišče, ter premičnih stvari na stopnišču, za katere se je v dokaznem postopku izkazalo, da so njene in ne od upnika. Zavrnilo je tudi njen ugovor, da upnik z vložitvijo predlogov za izvršbo za izterjavo sodnih penalov zlorablja svoje pravice. Po presoji sodišča lahko upnik vse do vložitve predloga za izvršbo za izpolnitev pritožničine nedenarne obveznosti zahteva kot prisilno sredstvo, da pritožnica svojo obveznost izpolni, plačilo sodnih penalov. Teku sodnih penalov pa se pritožnica lahko izogne tako, da v celoti izpolni z izvršilnim naslovom ji naloženo obveznost. Višje sodišče je zavrnilo pritožbo pritožnice. Strinjalo se je z zaključki in materialno presojo sodišča prve stopnje in dodalo, da odločitev upnika, da za uveljavljanje svoje terjatve izbere institut sodnih penalov, sama po sebi še ne pomeni, da upnik svoje pravice zlorablja. V obravnavnem primeru, ko se pritožnica izpolnitvi obveznosti izrecno upira, namen njene nedenarne obveznosti pa tudi sicer ni bil dosežen, sodni penali ne služijo spremembi nedenarne obveznosti v denarno, temveč ohranjajo svojo funkcijo uresničevanja upnikove pravice do sodnega varstva in pritiska na pritožnico, da spoštuje pravnomočno sodno odločbo in da svojo obveznost, ki iz nje izvira, tudi izpolni. Zato o upnikovi zlorabi pravice ni mogoče govoriti. Po presoji Višjega sodišča se pritožnica izpolnitvi svoje obveznosti po izvršilnem naslovu s sklicevanjem na ustavne pravice ne more uspešno izogniti.
2. Pritožnica zatrjuje kršitev 14., 22., 23., 25., 34., 35. in 36. člena Ustave. Ne strinja se s formalistično togo in ustavno neskladno razlago 269. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo –OZ) in 212. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, 93/07, 28/09, 51/10, 26/11, 53/14 in 54/15 – v nadaljevanju ZIZ), da so sodni penali dovoljeni, ker je njena obveznost nedenarna. Po mnenju pritožnice se navedena določba ZIZ nanaša izključno na nedenarne terjatve, ki jih ne more izvršiti nihče drug kot samo dolžnik. Po izvršilnem naslovu pa lahko dejanje opravi bodisi pritožnica bodisi tretja oseba na njene stroške. Izpolnitev nedenarne terjatve zato ni odvisna izključno od pritožnice. Meni tudi, da bi morala biti odločitev sodišča o določitvi in izrekanju sodnih penalov razumna in ustavnoskladna, sorazmerna z domnevno kršitvijo in neizvršeno sodno odločbo. Izrekanje in dosojanje nesorazmerno visokih penalov v njenem primeru naj bi bilo nedopustno in bi zanjo pomenilo nečloveško prisilo, da sama vzpostavi v svojo škodo nezakonito in človeka nevzdržno stanje ter svoje stanovanje spremeni v javno dostopen prostor. Pritožnica navaja, da bo z izterjavo penalov prisilno ostala brez stanovanja, ki ga je kupila. Upnik pa naj pri izvrševanju svojih pravic ne bi bil oviran pri dostopu do svojega stanovanja in kleti. Zato meni, da upnikova zahteva po določitvi in izterjavi sodnih penalov pomeni zlorabo pravice in prava v njeno škodo ter posega v njeno premoženje in temeljne človekove pravice. Sodni penali naj bi za upnika pomenili le materialno zadoščenje, zanjo pa poseg v njeno materialno in stanovanjsko eksistenco ter v njeno z Ustavo zagotovljeno pravico do nedotakljivosti stanovanja, zasebnosti in dostojanstvo. Upnik naj bi vložil izvršilni predlog za izvršitev sodbe Okrajnega sodišča v Kamniku št. P 49/2012 z dne 12. 2. 2014 šele, ko so sodni penali presegli vrednost njenega stanovanja. Sodišču zato očita, da je togo sledilo izključno le pravici upnika po spoštovanju sodne odločbe, ne pa tudi njeni ustavni pravici do enakopravnega sodnega obravnavanja, do ustavnoskladne in sorazmerne sodne odločitve. Pritožnica meni, da v nedotakljivost njenega stanovanja tudi pravnomočna sodna odločba ne bi smela posegati, ker ne obstajajo za to pravno utemeljeni razlogi. Zagotavljanje izvršitve formalno pravnomočne sodne odločbe, ki materialno pravno ni ustavnoskladna in v skladu s temeljnimi človekovimi pravicami, z izrekanjem sodnih penalov, ki posegajo v njeno eksistenco, naj ne bi bilo v skladu s pravno državo in načelom pravičnosti in poštenosti. Sodni penali v konkretnem primeru naj ne bi služili legitimnemu cilju niti zasledovali pomen zagotovitve spoštovanja sodne odločbe. Pritožnica naj bi ves čas zatrjevala, da je določitev sodnih penalov prekomeren ukrep glede na izvršljiv naslov. Sodišče naj tega ne bi upoštevalo in naj bi sledilo le striktnemu kaznovanju pritožnice z izrekanjem sodnih penalov, vse z namenom, da se ne glede na posledice in kršitve njenih človekovih pravic, izvrši sodna odločba.
3. Pritožnica predlaga, naj se zadrži opravljanje izvršbe na nepremičnini v njeni lasti, v zadevi št. In 38/2015, kateri so pridružene zadeve št. In 53/2015, št. In 72/2015 in št. I 74/2016 zaradi izterjave sodnih penalov. Predlaga odložitev izvršitev sklepa št. In 38/2015 in pridruženega sklepa o izvršbi št. I 181/2016 o izterjavi sodnih penalov s prodajo stanovanja pritožnice. Zahteva povrnitev stroškov postopka z ustavno pritožbo.
4. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo sprejel v obravnavo. O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene pritožničine človekove pravice oziroma temeljne svoboščine (1. točka izreka).
5. Za pritožnico bi nadaljevanje izvršilnega postopka iz 2. točke izreka, v katerem je bil izdan izpodbijani sklep, lahko pomenilo nastanek težko popravljivih škodljivih posledic. Prodaja nepremičnine, v kateri prebiva, v izvršilnem postopku zaradi terjatve v višini 15.300 EUR bi za pritožnico pomenila izgubo prebivališča, kar bi zanjo ob morebitni kasnejši ugoditvi ustavni pritožbi pomenilo težko popravljive škodljive posledice. Za nasprotno stranko, tj. upnika, pa odlog izvršilnega postopka ne more povzročiti težko popravljivih škodljivih posledic. Odlog zanj pomeni le, da bo sodišče nadaljevalo postopek po odločitvi Ustavnega sodišča v tej zadevi. Zato je Ustavno sodišče na podlagi 58. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS) do svoje končne odločitve zadržalo postopek izvršbe v zadevi Okrajnega sodišča v Kamniku št. In 38/2015 (2. točka izreka). Zadržanje pomeni, da izvršilno sodišče od trenutka prejema tega sklepa pa vse do končne odločitve Ustavnega sodišča navedenega izvršilnega postopka ne bo smelo nadaljevati.
6. Senat je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena in 58. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10 in 56/11) v sestavi: predsednica senata dr. Dunja Jadek Pensa ter člana dr. Etelka Korpič − Horvat in dr. Marijan Pavčnik. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Dunja Jadek Pensa
Predsednica senata
⇒
Številka:
Up-306/17-21
Datum:
5. 12. 2019
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi
Ramize Krivić
,
Stahovica
,
ki jo zastopa Zdenka Rekar, odvetnica v Ljubljani,
na seji 5. decembra 2019
odločilo:
1.
Sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Ip 4101/2016 z dne 11. 1. 2017, sklep Okrajnega sodišča v Kamniku št. I 74/2016 z dne 25. 11. 2016
in sklep Okrajnega sodišča v Kamniku št. I 74/2016 z dne 8. 4. 2016 se v delu, v katerem je bila dovoljena izterjava sodnih penalov v višini 15.300,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ter v delu, ki se nanaša na odločitev o stroških postopka, razveljavijo in zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Kamniku v novo odločanje.
2.
Pred prisilno prodajo nepremičnine v (vodilni) izvršilni zadevi št. In 38/2015 je dolžno Okrajno sodišče v Kamniku po uradni dolžnosti preizkusiti sorazmernost skupnega zneska sodnih penalov, ki se izterjuje na podlagi vseh pravnomočnih sklepov o izvršbi s prodajo pritožničinega solastninskega deleža na nepremičnini z ID znakom 1890-726/3-0, glede na namen, zaradi katerega so bili ti določeni, izhajajoč pri tem iz razlogov te odločbe, ter na podlagi takšnega preizkusa odločiti o znižanju tega zneska.
3. Pritožnica in nasprotna stranka iz izvršilnega postopka sami nosita svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Sodišče prve stopnje je na podlagi pravnomočnega sklepa o določitvi sodnih penalov št. In 118/2014 z dne 5. 1. 2015 (ta je bil potrjen s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Ip 617/2015 z dne 8. 4. 2015) na predlog upnika z izpodbijanim sklepom dovolilo njihovo prisilno izterjavo za čas od 20. 10. 2015 do 5. 4. 2016, ker pritožnica (tedaj dolžnica) še vedno ni izpolnila svoje nedenarne obveznosti iz izvršilnega naslova, to je iz pravnomočne sodbe Okrajnega sodišča v Kamniku št. P 49/2012 z dne 12. 2. 2014. Na ugovor pritožnice je sodišče prve stopnje sklep o izvršbi razveljavilo v delu, ki se je nanašal na plačilo sodnih penalov v znesku 1.600,00 EUR za čas od 20. 10. 2015 do 4. 11. 2015.
[1]
V preostalem delu, to je glede izterjave sodnih penalov za čas od 5. 11. 2015 do 5. 4. 2016 v znesku 15.300,00 EUR, pa je pritožničin ugovor zavrnilo. Sodišče je presodilo, da je v preostalem delu utemeljeno dovolilo izterjavo sodnih penalov glede na to, da pritožnica svoje obveznosti po pravnomočnem izvršilnem naslovu (to je odstraniti pregradno steno z vrati, ki je postavljena neposredno na stopnišče, ter premične stvari na stopnišču) ni izpolnila. Sodišče je zavrnilo pritožničin ugovor, da upnik z vložitvijo predloga zlorablja svoje pravice, z utemeljitvijo, da lahko upnik plačilo sodnih penalov zahteva vse do vložitve predloga za izvršbo, pritožnica pa bi se njihovemu nadaljnjemu teku lahko izognila tako, da bi prostovoljno izpolnila obveznost iz izvršilnega naslova. Višje sodišče je zavrnilo pritožbo pritožnice. Strinjalo se je s presojo sodišča prve stopnje, da odločitev upnika, da za uveljavljanje svoje terjatve izbere institut sodnih penalov, sama po sebi ne pomeni zlorabe pravice. Pri tem se je sklicevalo na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-181/99 z dne 18. 12. 2002 (Uradni list RS, št. 7/03, in OdlUS XI, 292) in na sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 963/2006 z dne 5. 11. 2009. Po presoji Višjega sodišča je to stališče uporabljivo tudi za primer, ko upnik na podlagi pravnomočnega sklepa o določitvi sodnih penalov predlaga izvršbo zaradi njihove izterjave. V primeru, kot je obravnavani, ko se pritožnica izpolnitvi obveznosti izrecno upira, vzpostavitev prejšnjega stanja, kot zahteva pravnomočna sodba, pa še tudi ni bila dosežena, sodni penali po presoji Višjega sodišča ne služijo spremembi nedenarne obveznosti v denarno (kot zatrjuje pritožnica), temveč ohranjajo svojo funkcijo uresničevanja upnikove pravice do sodnega varstva in pritiska na pritožnico, da spoštuje pravnomočno sodno odločbo in da svojo obveznost, ki iz nje izvira, tudi izpolni. Po presoji Višjega sodišča se pritožnica izpolnitvi svoje obveznosti po izvršilnem naslovu s sklicevanjem na človekove pravice ne more uspešno izogniti.
2. Pritožnica zatrjuje kršitev pravic iz 14., 22., 23., 25., 34., 35. in 36. člena Ustave. Sodiščema očita, da sta sprejeli formalistično in ustavno sporno razlago 269. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo in 20/18 – v nadaljevanju OZ) in 212. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, in nasl. – v nadaljevanju ZIZ), da so v tej zadevi sodni penali dovoljeni, ker gre za izvršitev nedenarne obveznosti. Po mnenju pritožnice je mogoče institut sodnih penalov uporabiti le v primeru nedenarnih obveznosti, ki jih ne more izvršiti nihče drug kot sam dolžnik, ne pa tudi v primeru, kot je obravnavani, ko lahko dejanje vzpostavitve prejšnjega stanja na stopnišču opravi bodisi pritožnica bodisi tretja oseba na njene stroške. Pritožnica meni, da mora biti odločitev sodišča o določitvi in izrekanju sodnih penalov razumna in ustavno skladna, torej sorazmerna z domnevno kršitvijo in neizvršeno sodno odločbo. Za tak primer naj v tej zadevi ne bi šlo. Sodišči naj bi pritožnici naložili nesorazmerno visoke sodne penale, ki naj bi celo presegli vrednost njenega stanovanja, ki ga bo izgubila zaradi njihove prisilne izterjave. Poleg tega naj bi določitev sodnih penalov za pritožnico pomenilo nečloveško prisilo, da sama vzpostavi v svojo škodo nezakonito in človeka nevzdržno stanje ter svoje stanovanje spremeni v javno dostopen prostor. Pritožnica vztraja pri stališču, da pomeni upnikova zahteva po določitvi in izterjavi sodnih penalov v tej zadevi zlorabo pravic in prava. Sodni penali naj bi za upnika pomenili le materialno zadoščenje, saj naj bi z njimi dosegel spremembo nedenarne terjatve v denarno, izvršbo za izpolnitev same nedenarne obveznosti pa naj bi predlagal šele, ko naj bi višina sodnih penalov, ki jih prisilno izterjuje, dosegla vrednost njenega stanovanja, katerega prodajo je že dovolilo izvršilno sodišče. Sodni penali naj tako v konkretnem primeru ne bi služili legitimnemu cilju zagotovitve spoštovanja sodne odločbe. Glede na navedeno pritožnica meni, da izpodbijana odločitev nesorazmerno posega v njeno materialno in stanovanjsko eksistenco in v njene z Ustavo zagotovljene pravice do nedotakljivosti stanovanja, zasebnosti in osebnega dostojanstva. Sodišči naj bi le togo sledili pravici upnika do spoštovanja pravnomočne sodne odločbe, pri tem pa naj ne bi upoštevali njenih človekovih pravic do enakopravnega obravnavanja oziroma do ustavno skladnega odločanja. Sodišči bi morali po pritožničinem mnenju upoštevati njen ugovor, da pomeni določitev sodnih penalov v konkretnem primeru prekomeren ukrep glede na izvršljivo sodno odločbo, namesto da sta striktno sledili njenemu kaznovanju z izrekanjem sodnih penalov, vse z namenom, da se ne glede na posledice in kršitve njenih človekovih pravic izvrši sodna odločba. Ustavnemu sodišču pritožnica glede na navedeno predlaga, naj izpodbijana sklepa razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Zahteva tudi povračilo stroškov postopka z ustavno pritožbo.
3. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-306/17 z dne 27. 6. 2017 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. O tem je skladno s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS) obvestilo Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je ustavno pritožbo poslalo v odgovor nasprotni stranki iz izvršilnega postopka (upniku).
4. Upnik v odgovoru na ustavno pritožbo zavrača stališča pritožnice iz ustavne pritožbe. Institut sodnih penalov naj bi upniku (poleg izvršilnega postopka) dajal možnost, da hitro in s čim manj sredstvi doseže izpolnitev tistega, kar mu je bilo pravnomočno prisojeno, in s tem uresničitev pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Pomen tega instituta pa naj ne bi bil le v uresničitvi upnikove pravice do sodnega varstva, pač pa tudi v uveljavljanju načela pravne države iz 2. člena Ustave. Upnik poudarja, da pritožnica vse do danes ni izpolnila svoje obveznosti iz pravnomočne sodne odločbe. Upnik naj bi se po vložitvi predloga za izvršbo v tej zadevi sicer poslužil tudi instituta izvršbe zaradi izpolnitve nedenarne obveznosti, in izvršitelj naj bi tudi opravil izvršbo, vendar naj bi pritožnica vnovič mimo sodne odločbe na mesto, ki bi moralo biti prazno, postavljala svoje predmete. Še več, po sprejemu ustavne pritožbe v obravnavo naj bi pritožnica pred vhod upnika v mansardi postavila celo omaro, ki jo mora upnik vsakič umikati. V zvezi s tem upnik prilaga dokaze. Poudarja, da dejansko ne ve več, kaj naj stori. Na pritožničina izvajanja o nesorazmerno visokih sodnih penalih odgovarja, da pritožnica ugovora nesorazmernosti zoper sam sklep o določitvi sodnih penalov v dnevnem znesku ni podala. Skupni znesek izterjevanih sodnih penalov pa naj bi dosegel za pritožnico sporno višino le zato, ker se je toliko časa upirala izvršitvi svoje obveznosti. Zato naj odločitev sodišč o dolžnosti plačila sodnih penalov ne bi nedopustno posegala v pritožničine človekove pravice. Če bi obveljalo, da postanejo protiustavni vsi sklepi o določitvi sodnih penalov v primeru, ko postane njihov skupni znesek zaradi dolžnikove odločenosti, da ne bo spoštoval pravnomočne sodne odločbe, nesorazmerno visok glede na vrednost izterjevane nedenarne obveznosti, bi lahko dolžnik po prepričanju upnika vedno izsilil svoj prav v sporu, glede katerega je sicer pravdo izgubil. Upnikova pravica do sodnega varstva naj bi bila tako izvotljena. Upnik še opozarja, da lahko skladno z drugim odstavkom 269. člena OZ sodišče naknadno odloča o sorazmernosti višine nateklih sodnih penalov, vendar šele, ko dolžnik izpolni svojo obveznost iz pravnomočne sodne odločbe. Pritožnica naj sodišču takega predloga ne bi podala. Upnik glede na navedeno nasprotuje izvajanjem pritožnice, da naj bi zlorabil svoje pravice s tem, ko je le izbral eno od zakonsko možnih poti za dosego izpolnitve pravnomočne sodne odločbe. To pot naj bi izbral med drugim zato, ker mu je znano, da pritožničin partner (drugo tožena stranka v pravdi) opravlja zidarska dela, saj je tudi zid sam postavil, zaradi česar bi ga lahko z minimalnimi stroški tudi sam odstranil. Upnik poudarja, da ni želel obogateti na pritožničin račun, temveč si le zagotoviti nemoten dostop do svojih prostorov. Ko je sprevidel, da z institutom sodnih penalov ne bo dosegel želenega rezultata, je vložil predlog za izvršbo, vendar tudi s tem (glede na ponovna vznemirjanja pritožnice po že izvedeni izvršbi) ni dosegel svojega namena. Upnik glede na navedeno meni, da izpodbijane odločitve ne posegajo prekomerno v pritožničine pravice, ampak da bi drugačna odločitev sodišč, ki pritožniku pravice do uveljavljanja sodnih penalov ne bi priznala, nedopustno posegla v njegove človekove pravice, med drugim v pravico do zasebne lastnine. Po upnikovem prepričanju pritožnica, ki trdovratno vztraja pri nespoštovanju pravnomočne sodne odločbe, ne more biti deležna sodnega varstva s strani Ustavnega sodišča. Upnik zahteva povračilo stroškov tega postopka.
5. Pritožnica zavrača stališča upnika iz odgovora na ustavno pritožbo in vztraja pri svojih stališčih iz ustavne pritožbe. Zatrjuje, da ne drži, da bi ponovno nastavljala predmete na stopnišče.
6. Upnik v vlogi z dne 15. 11. 2019 še navaja, da pritožnica kljub pravnomočni določitvi sodnih penalov še vedno ne spoštuje pravnomočne sodne odločbe, izdane v postopku zaradi prenehanja vznemirjanja njegove (so)lastninske pravice, saj naj bi na hodnik še vedno odlagala stvari. V dokaz prilaga fotografije. Upnik zato ponovno nasprotuje izvajanjem pritožnice, da naj bi z vztrajanjem pri prisilni izterjavi sodnih penalov zlorabljal svoje pravice.
B.
7. Pritožnica izpodbijani odločitvi med drugim očita, da dovoljuje prisilno izterjavo nesorazmerno visokih sodnih penalov, s čimer se posega v njeno materialno eksistenco, in da ji (med drugim tudi) zaradi izpodbijanega sklepa preti izguba stanovanja. Glede na navedeno je Ustavno sodišče preizkušalo, ali izpodbijana odločitev morebiti nedopustno posega v pritožničino pravico do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave. Prisilna sodna prodaja pritožničine nepremičnine zaradi uveljavitve penalov namreč nedvomno pomeni poseg v to človekovo pravico pritožnice.
[2]
8. Iz izpodbijanih sklepov izhaja, da je upnik že večkrat predlagal prisilno izterjavo sodnih penalov zaradi pritožničinega nespoštovanja pravnomočne sodbe
Okrajnega sodišča v Kamniku št. P 49/2012 z dne 12. 2. 2014
. Gre za po vrsti že četrti sklep o izvršbi, ki je bil izdan na podlagi pravnomočnega sklepa o določitvi sodnih penalov Okrajnega sodišča v Kamniku št. In 118/2014 z dne 5. 1. 2015 v višini 100,00 EUR dnevno. Izvršilno sodišče je pred izdajo izpodbijanega sklepa tako že dovolilo izterjavo sodnih penalov v višini 4.300,00 EUR (sklep o izvršbi št. In 38/2015), 6.000,00 EUR (sklep o izvršbi št. In 53/2015) in 7.600,00 EUR (sklep o izvršbi št. In 72/2015), skupaj torej v višini 17.900,00 EUR. Z izpodbijanim sklepom je sodišče dovolilo še izterjavo sodnih penalov v višini 15.300,00 EUR. Iz predloženih listin dalje izhaja, da je upnik zatem vložil še en predlog za izterjavo sodnih penalov v višini 15.100,00 EUR (zadeva št. I 181/2016). Z izpodbijanim sklepom (kot tudi z drugimi sklepi o izvršbi) je bila dovoljena prisilna izterjava sodnih penalov z zaznambo sklepa o izvršbi v zemljiški knjigi in z vpisom hipoteke ter z nameravano prodajo pritožničinega 1/3 solastninskega deleža na nepremičnini parcela št. 726/3, k. o. 1890 Črna, v kateri pritožnica glede na podatke spisa živi.
9. Iz podatkov spisa dalje izhaja, da je Okrajno sodišče v Kamniku s sklepom št. I 200/2016 z dne 28. 9. 2016 (to je pred odločitvijo o pritožničinem ugovoru v tej zadevi) na predlog upnika dovolilo izvršbo zaradi izvršitve nedenarne terjatve upnika (vrednost spornega predmeta je bila ocenjena na 575,40 EUR). Iz zapisnika izvršitelja št. I 200/16 z dne 14. 4. 2017, ki ga je predložil upnik, izhaja, da je bila izvršba z rušitvijo stene in odstranitvijo vrat opravljena 14. 4. 2017, to je tri mesece po odločitvi Višjega sodišča v tej zadevi. Upnik je med drugim predložil tudi račun, izstavljen izvršitelju, iz katerega izhaja, da sta odstranitev zidu in demontaža vrat stali 542,50 EUR.
10. Ustavno sodišče je v odločbi št. Up-181/99 že sprejelo stališče, da sodni penali, ki naj z grožnjo plačevanja določenih denarnih zneskov pripravijo dolžnika, da sam, brez prisilne izvršbe ter z njo povezanih stroškov izvrši s pravnomočno sodno odločbo določeno obveznost, služijo hitri in učinkoviti uresničitvi pravice upnika do sodnega varstva iz 23. člena Ustave (glej 8. točko obrazložitve navedene odločbe). Ustavno sodišče je še poudarilo, da je namen sodnih penalov tudi v uresničevanju načela pravne države iz 2. člena Ustave, katerega sestavni del je zagotavljanje izvrševanja in spoštovanja pravnomočnih odločb sodišč (glej 9. točko obrazložitve navedene odločbe). Odločilo je, da z izpodbijanim sklepom o določitvi sodnih penalov, upoštevaje pri tem njihov namen, ni bila kršena pravica dolžnika iz 33. člena Ustave. Ustavno sodišče je še dodalo: da za kršitev te pravice tudi ne gre, četudi mora dolžnik plačati glede na vrednost obveznosti, ki je ni izpolnil, že nesorazmerno visok znesek v določenem obdobju nateklih sodnih penalov; upnikova pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave bi se izvotlila, če bi obveljalo, da postanejo nezakoniti ali protiustavni vsi sklepi o določitvi sodnih penalov, ko zaradi dolžnikove odločenosti, da sodne odločbe ne bo izvršil, nastane očitno nesorazmerje med vrednostjo nedenarne obveznosti in višino sodnih penalov, saj bi dolžnik vedno lahko izsilil svojo zmago v pravdi, ki jo je sicer izgubil. Pri tem je Ustavno sodišče izpostavilo, da to toliko bolj velja v pravdah zaradi motenja posesti (za kar je šlo v navedeni zadevi), v katerih upnik po poteku roka 30 dni iz pravnomočnega sklepa sodišča ne more več predlagati izvršbe. Poudarilo je, da je imel pritožnik ves čas v svojih rokah možnost, da zaustavi naraščanje obveznosti iz naslova sodnih penalov; vse, kar bi moral za to storiti, je spoštovanje rezultata postopka v motenjski pravdi, ki jo je pravnomočno izgubil (glej 10. do 12. točko obrazložitve navedene odločbe). Ustavno sodišče je v navedeni zadevi zavrnilo tudi ugovor pritožnika o upnikovi zlorabi pravice, ker da ni zahteval izvršbe, ampak je predlagal določitev sodnih penalov. Po presoji Ustavnega sodišča samo dejstvo, da sta v navedenem primeru upnika izkoristila to, v zakonu določeno možnost in nista predlagala izvršbe, temveč določitev sodnih penalov, sodišče pa je njunemu predlogu ugodilo, ne more pomeniti, da zlorabljata svojo pravico
[3]
(glej 16. točko obrazložitve navedene odločbe).
11. Obravnavana zadeva je podobna zadevi iz odločbe št. Up-181/99 v tem, da gre oziroma je šlo v obeh primerih za naložitev sodnih penalov dolžniku, ki ni prostovoljno izpolnil svoje nadomestne (nedenarne) obveznosti iz izvršilnega naslova. Pritožnica nasprotuje uporabi instituta sodnih penalov v takem primeru, ker da je nerazumna in ustavno sporna. Vendar Ustavno sodišče v tej fazi odločanja (o ustavni pritožbi zoper sklep o izvršitvi s pravnomočnim sklepom že določenih sodnih penalov) ne more več preizkušati, ali bi bila odločitev, da se sodni penali določijo tudi v primeru siljenja dolžnika k izpolnitvi nadomestne obveznosti, lahko sporna z vidika katere od uveljavljanih človekovih pravic.
[4]
Ustavno sodišče lahko v okviru odločanja o tej ustavni pritožbi preizkuša le pritožničin očitek o ustavni spornosti odločitve o dovolitvi nadaljnje prisilne izterjave sodnih penalov v očitno nesorazmerni višini glede na vrednost neizpolnjene obveznosti, ki naj bi dajala upnikovi zlorabi pravice do sodnih penalov sodno varstvo, za pritožnico pa naj bi predstavljala pretirano breme, upoštevaje pri tem vse okoliščine tega primera.
12. V odločbi št. Up-181/99 je Ustavno sodišče velik pomen pripisalo okoliščini, da je imel dolžnik ves čas v svojih rokah možnost, da zaustavi naraščanje obveznosti iz naslova sodnih penalov s tem, da bi prostovoljno izpolnil obveznost iz pravnomočnega izvršilnega naslova.
[5]
Tudi pritožnica v tej zadevi bi lahko zaustavila naraščanje svoje denarne obveznosti iz sklepa o določitvi sodnih penalov s prostovoljno izpolnitvijo obveznosti iz izvršilnega naslova. Vendar se obravnavani primer v bistvenem razlikuje od navedenega primera. Ustavno sodišče je v navedeni zadevi odločalo o ustavni pritožbi zoper sklep o določitvi sodnih penalov. Medtem ko Ustavno sodišče v tej zadevi odloča o ustavni pritožbi zoper že četrti sklep o prisilni izterjavi sodnih penalov (nateklih v približno enem letu in treh mesecih od njihove določitve) s sodno prodajo pritožničinega stanovanja.
13. Ustavno sodišče ponavlja svoje stališče iz odločbe št. Up-181/99, na katero se sklicuje Višje sodišče v izpodbijanem sklepu, da ne more pomeniti zlorabe pravice ravnanje upnika, ki vloži predlog za določitev sodnih penalov (namesto predloga za izvršbo), saj je upnik s tem le izbral eno od alternativnih upravičenj, ki mu jih ponuja zakonodaja. Ne more pa Ustavno sodišče pritrditi Višjemu sodišču, da je to stališče avtomatično – brez upoštevanja vseh okoliščin primera – uporabljivo tudi za upnikov predlog za izterjavo sodnih penalov. Ustavno sodišče je v odločbi št. Up-181/99 sicer med drugim (
obiter dicta
) sprejelo stališče, da se lahko vprašanje sorazmernosti višine nateklih sodnih penalov zastavi šele po izpolnitvi obveznosti (torej v okviru odločanja o predlogu dolžnika v smislu drugega odstavka 269. člena OZ za njihovo znižanje po tem, ko je obveznost že izpolnjena), ker da mora dolžnik pred tem le sebi pripisati, če so penali zaradi njegovega vztrajanja pri neizpolnitvi obveznosti že dosegli nesorazmerno visok znesek. Vendar to stališče ne odvezuje izvršilnega sodišča, da po uradni dolžnosti, vsekakor pa na ugovor dolžnika, pri odločanju o prisilni izterjavi sodnih penalov preizkuša vprašanje, ali upoštevaje vse okoliščine primera ugoditev predlogu ne bi pomenila nudenja sodnega varstva upnikovi zlorabi pravice in bi s tem nesorazmerno posegla v pravico dolžnika do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave, ter odgovori nanj. Da se lahko vprašanje sorazmernosti posega v dolžnikove pravice iz tega razloga zastavi v fazi dovolitve prisilne izterjave sodnih penalov, je Ustavno sodišče že nakazalo v odločbi št. Up-933/14 z dne 7. 10. 2015. S to odločbo je Ustavno sodišče razveljavilo odločitev Višjega sodišča, ki ni odgovorila na pritožnikov očitek, da upnik z vložitvijo predloga za prisilno izterjavo sodnih penalov zlorablja svoje pravice, ker naj sodni penali ne bi več sledili svojemu namenu.
14. Sodišča pri odločanju zavezujejo temeljna načela prava, med njimi načelo prepovedi zlorabe pravice. S
plošna prepoved zlorabe pravic izhaja že iz ustavnih načel, ki Republiko Slovenijo opredeljujejo kot pravno državo (2. člen Ustave).
[6]
Prepoved zlorabe pravic izrecno opredeljuje kot temeljno načelo obligacijskega prava 7. člen OZ, ki v prvem odstavku določa, da so pravice iz obligacijskih razmerij omejene z enakimi pravicami drugih in da jih je treba izvrševati v skladu s temeljnimi načeli tega zakonika in z njihovim namenom. Načelo prepovedi zlorabe pravice nosilcu pravice nalaga, da ne sme med več mogočimi načini ravnanja, ki vsi v celoti uresničujejo namen pravice, izbrati tistega, ki otežuje dolžnikovo obveznost.
[7]
Slovenskemu pravu ustreza splošna prepoved zlorabe pravic, ki sloni na objektivnih merilih. Ta merila so denimo kriteriji, ki opredeljujejo družbeno funkcijo pravice in njenega izvrševanja (kot so družbena koristnost, normalno in socialno izvrševanje, odsotnost in nezadostnost ustreznega (upravičenega) interesa, namen pravnega razmerja itd.).
[8]
Sem sodijo tudi merila, ki so določena glede na načelo vestnosti in poštenja, glede na moralo.
[9]
Če zaradi "odprtosti" upravičenja nosilec pravico izvršuje tako, da (upoštevaje navedena objektivna merila) odstopi od njenega namena, jo (ne glede na to, ali ima namen drugemu škodovati) zlorablja.
[10]
V takem primeru je dolžnost pristojnega organa, da na predlog prizadetega ali po uradni dolžnosti prekoračeno pravico vsebinsko omeji tako, da
ne pride do prekomernega posega v pravico prizadetega, ki je z njo v konfliktu
, če je potrebno, tudi tako, da zavrne zahtevo "izvrševalca pravice" za pravno varstvo.
[11]
15. Ustavno sodišče ne more pritrditi stališču Višjega sodišča, da je ugovor pritožnice o zlorabi pravice neutemeljen že zato, ker sodni penali glede na to, da pritožnica obveznosti še ni izpolnila, še vedno služijo le namenu uresničitve upnikove pravice do sodnega varstva. V primeru, ko gre za ukrep ponavljajočega se značaja, ki traja daljše časovno obdobje, lahko (še posebej tedaj, ko se dolžnik z njim sili k izpolnitvi nadomestne obveznosti) pride do položaja, ko je osnovni namen sodnih penalov že zasenčen s kaznovalnimi učinki. Tega povzroča izterjevanje sodnih penalov, določenih v dnevnih zneskih, pri čemer je mogoče zaradi skupne višine te po svoji naravi sicer civilne kazni (ki je očitno nesorazmerna glede na vrednost in pomen neizpolnjene obveznosti) šteti, da ima ta le še kaznovalni namen zaradi opustitve prostovoljne izvršitve pravnomočne odločbe sodišča. Upoštevati je treba tudi, da sodni penali niti niso edina možna prisila, s katero lahko upnik doseže izpolnitve obveznosti
[12]
in s tem uresniči pravico do sodnega varstva. Še posebej v primeru izterjave sodnih penalov zaradi neizpolnitve sicer brez posebnih težav prisilno izvršljive nadomestne obveznosti je očitno, da sodni penali, ki se izterjujejo že več kot leto dni po njihovi pravnomočni določitvi, objektivno ne služijo več svojemu namenu, doseči izvršitev sodne odločbe hitro in učinkovito, brez izvršbe in s čim manj stroški. Izvrševanje pravice v nasprotju z njenim namenom pa pomeni zlorabo pravice, zato mora sodišče v takem primeru odkloniti pravno varstvo (glej 14. točko obrazložitve).
[13]
Tako postopanje sodiščem narekuje tudi upoštevanje presoje ESČP in Ustavnega sodišča, po kateri je lahko v primeru, ko določena kazen po svojem namenu in/ali strogosti že pomeni kazensko sankcijo, ta lahko izrečena le v postopku, v katerem morajo biti stranki praviloma zagotovljena vsaj minimalna ustavna procesna jamstva, ki veljajo za kazenski postopek.
[14]
16. V tej zadevi Ustavno sodišče presoja ustavno sprejemljivost že četrtega sklepa o prisilni izterjavi sodnih penalov z nepremičninsko izvršbo na pritožničin dom. Pritožnica je v postopku pred sodišči ugovarjala, da gre v tej zadevi za primer, ko se je nedenarna obveznost spremenila v denarno, ker da je podano očitno nesorazmerje med nedenarno obveznostjo in višino nateklih sodnih penalov, in da upnik zlorablja svoje pravice, ker da bi lahko prej uspel s prisilno izvršitvijo nadomestne obveznosti iz izvršilnega naslova. Tak pritožničin ugovor o upnikovi zlorabi pravice in o nesorazmernosti ukrepa izterjave sodnih penalov je bil v postopku pred sodišči zavrnjen s sklicevanjem na stališča Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-181/99. Pri tem sta sodišči po že obrazloženem zmotno šteli, da se stališče Ustavnega sodišča iz navedene odločbe o zlorabi pravice (pri predlogu za določitev sodnih penalov) brez potrebe po upoštevanju okoliščin konkretnega primera avtomatično prilega na obravnavani primer (četrtega predloga za njihovo prisilno izterjavo). Stališče, ki avtomatično zavrača ugovore dolžnika o zlorabi pravice upnika, kot utemeljeno uveljavlja pritožnica, povsem spregleda naravo sodnih penalov in kolizijo upnikove pravice do sodnega varstva s pritožničino pravico do zasebne lastnine, v kateri je ustavno nedopustno upnikovo pravico do sodnega varstva absolutizirati. Upnik ima sicer prav, da trdovratno vztrajanje pritožnice pri nespoštovanju sodne odločbe ne more uživati posebne teže, a po drugi strani Ustavno sodišče ne more spregledati, da tudi upnik vztraja pri izterjavi relativno visokega zneska penalov s prodajo pritožničinega stanovanja, čeprav se ne zdi razumno pričakovanje, da bi pritožnica prostovoljno izpolnila svojo obveznost, medtem ko je na drugi strani razumna ocena, da ima upnik možnost učinkovito doseči prisilno izpolnitev s predlogom za izvršbo za opravo nadomestnega dejanja.
[15]
17. V primeru torej, ko ni dvoma, da bi izvršilno sredstvo lahko bilo učinkovito, po drugi strani pa je očitno, da znesek sodnih penalov ni več v nobenem razumnem razmerju z vrednostjo in pomenom obveznosti, ki je dolžnik ne namerava prostovoljno izpolniti, mora izvršilno sodišče skrbno pretehtati vse okoliščine primera in odgovoriti na vprašanje, ali predlog morda ne pomeni zlorabe pravice do sodnih penalov, ker njihova prisilna izterjava ne služi več svojemu namenu. To velja še posebej tedaj, ko sodišče odloča o dovolitvi izvršbe nateklih sodnih penalov v višini, zaradi katere dolžniku grozi prisilna prodaja njegovega doma. Načelo formalne legalitete izvršilnemu sodišču ne preprečuje, da presoja, ali je nadaljnji tek sodnih penalov v posamičnem primeru še vedno dopusten, torej še skladen z namenom, zaradi katerega so bili penali določeni. Upoštevati je treba, da izvršilni naslov ne določa, da sodni penali neomejeno tečejo. Glede na navedeno bi moralo izvršilno sodišče v tej zadevi, ker to terja spoštovanje človekovih pravic pritožnice in zato tudi dolžnost preprečevanja zlorab, ovrednotiti vse s strani pritožnice zatrjevane okoliščine konkretnega primera, ki so lahko pomembne z vidika varstva njenih pravic, preden je sprejelo odločitev o ponovni dovolitvi prisilne izterjave sodnih penalov.
18. Stališče sodišč, ki v postopku izterjave sodnih penalov avtomatično zavrača ugovor zlorabe pravice do sodnih penalov in kolizijo upnikove pravice do sodnega varstva in dolžnikove pravice do zasebne lastnine na način, da upnikovo pravico do sodnega varstva absolutizira, krši pritožničino pravico do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave. Ustavno sodišče je zato izpodbijane sklepe razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v novo odločanje (1. točka izreka).
19. Da bi Ustavno sodišče zavarovalo pritožničino pravico do zasebne lastnine pred nesorazmernim posegom zaradi zlorabe pravice do penalov, ne zadošča zgolj razveljavitev izpodbijanega posamičnega akta, ki pomeni četrtega v vrsti (petih) istovrstnih posamičnih aktov za prisilno izterjavo sodnih penalov (v skupnem znesku 48.300,00 EUR), ki se vsi izvršujejo s prisilno prodajo pritožničinega 1/3 solastninskega deleža na nepremičnini z ID znakom 1890-726/3-0, ki po podatkih spisa pomeni njen dom. Ustavno sodišče je zato na podlagi drugega odstavka 40. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS določilo način izvršitve svoje odločbe. Okrajnemu sodišču v Kamniku (kot pristojnemu sodišču) je naložilo, naj pred prisilno prodajo pritožničinega solastninskega deleža na navedeni nepremičnini v (vodilni) izvršilni zadevi št. In 38/2015 po uradni dolžnosti preizkusi sorazmernost skupnega zneska sodnih penalov, ki se izterjuje na podlagi vseh pravnomočnih sklepov o izvršbi, glede na namen, zaradi katerega so bili ti določeni, izhajajoč pri tem iz razlogov te odločbe, ter na podlagi takšnega preizkusa odloči o njegovem znižanju (2. točka izreka).
[16]
Pri odločanju o zmanjšanju sodnih penalov naj sodišče ob upoštevanju razlogov iz te odločbe in drugega odstavka 269. člena OZ ustrezno ovrednoti vse okoliščine tega primera, predvsem pa vsebino obveznosti in njen pomen za upnika ter okoliščine v zvezi z njeno izpolnitvijo na eni strani ter višino nateklih penalov na drugi strani.
20. Na izvajanja upnika, da se pritožnica še vedno ne drži s sodbo naloženih opustitev, Ustavno sodišče odgovarja, da ta dejanja doslej niso bila predmet tega postopka pred rednimi sodišči, zato se Ustavno sodišče do teh (s strani rednih sodišč neugotovljenih) dejstev ne more opredeljevati. Vsekakor pa ima upnik možnost predlagati izvršbo zaradi domnevne kršitve dolžnosti opustitve motilnih ravnanj z denarno kaznijo po 227. členu ZIZ.
21. V skladu s prvim odstavkom 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Navedena določba se po prvem odstavku 49. člena ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebej utemeljeni razlogi, ti pa niso izkazani. Ustavno sodišče je zato o predlogu pritožnice in nasprotne stranke iz izvršilnega postopka za povrnitev stroškov postopka pred Ustavnim sodiščem odločilo, kot izhaja iz 3. točke izreka te odločbe.
C.
22. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena,
drugega odstavka 40. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Rajko Knez ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, dr. Rok Čeferin, dr. Dunja Jadek Pensa, DDr. Klemen Jaklič, dr. Špelca Mežnar, dr. Marijan Pavčnik, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs.
Odločbo je sprejelo soglasno.
dr. Rajko Knez
Predsednik
[1]
Ugotovilo je namreč, da je bila prisilna izterjava sodnih penalov za to obdobje že dovoljena s sklepom o izvršbi št. In 72/2015.
[2]
Prim. denimo odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-93/03 z dne 18. 11. 2004 (Uradni list RS, št. 132/04, in OdlUS XIII, 77), 9. točka obrazložitve. Tako tudi Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v sodbah v zadevah
Vaskrsić proti Sloveniji
z dne 25. 4. 2017, 73. točka obrazložitve, in
Vrzić proti Hrvaški
z dne 12. 7. 2016, 96. točka obrazložitve.
[3]
Za zlorabo bi po oceni Ustavnega sodišča lahko šlo v primeru, če bi dolžnik na primer že začel izpolnjevati svojo obveznost iz motenjskega sklepa, upnika pa bi vseeno od sodišča zahtevala, naj mu naloži sodne penale.
[4]
V odločbi št. Up-181/99 se to vprašanje izrecno ni zastavilo. Za pritožnika je bilo v navedeni zadevi z vidika "vrste obveznosti" sporno le, ali je sodne penale mogoče določiti tudi zaradi neizpolnitve obveznosti iz pravnomočnega sklepa o motenju posesti (prim. 17. in 18. točko obrazložitve navedene odločbe).
[5]
Prim. 12. točko obrazložitve navedene odločbe.
[6]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-85/16, Up-398/16 z dne 14. 7. 2016 (Uradni list RS, št. 52/16, in OdlUS XXI, 26), 14. točka obrazložitve.
[7]
M. Pavčnik v: M. Juhart, M. Plavšak (red.), Obligacijski zakonik (splošni del), 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2003, str. 105.
[8]
Prav tam, str. 113.
[9]
Prav tam.
[10]
Prav tam, str. 115. Prim. tudi M. Pavčnik, Teorija prava: prispevek k razumevanju prava, 5. pregledana in dopolnjena izdaja, IUS Software in GV Založba, Ljubljana 2015, str. 176–178.
[11]
Prav tam. Tako že Ustavno sodišče med drugim v sklepih št. U-I-413/98 z dne 25. 5. 2000 (OdlUS IX, 125), 10. točka obrazložitve, in št. U-I-85/16, Up-398/16, 20. točka obrazložitve.
[12]
Prim. z odločbo št. U-I-339/98 z dne 21. 1. 1999 (Uradni list RS, št. 72/98 in 11/99, ter OdlUS VIII, 13), v kateri je Ustavno sodišče kot neutemeljene zavrnilo očitke pritožnika, ki je primerjal institut denarne kazni iz drugega odstavka 226. člena ZIZ s kaznimi v kazenskem zakoniku, z utemeljitvijo, da je ta institut namenjen uresničevanju pravice upnika do učinkovitega sodnega varstva, saj je to edino sredstvo, s katerim je mogoče dolžnika prisiliti k izpolnitvi nenadomestne obveznosti.
[13]
Primeri iz sodne prakse kot tudi stališča pravne teorije potrjujejo, da zakonodaja sodiščem tak razlagalni prostor omogoča: prim. sklepa Višjega sodišča v Kopru št. II Cp 86/2004 z dne 28. 9. 2004 in št. I Cp 1553/2005 z dne 6. 12. 2005; tako tudi sodišče prve stopnje v tej zadevi ob odločanju o petem predlogu upnika za prisilno izterjavo penalov v sklepu št. I 181/2016 z dne 2. 9. 2016, ki je bil nato s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani razveljavljen; prim. tudi A. Berden, Sodni penali (2), Pravna praksa, št. 24 (2005), in M. Varl, Elementi kaznovalne odškodnine v slovenskem pravu, Zbornik znanstvenih razprav, št. 76 (2016), str. 255.
[14]
Po presoji ESČP, ki jo je Ustavno sodišče že upoštevalo v svojih odločbah (prim. denimo odločbo št. U-I-145/03 z dne 23. 6. 2005, Uradni list RS, št. 69/05, in OdlUS XIV, 62, 19. do 22. točka obrazložitve), so namreč v primeru, ko določena kršitev v nacionalni zakonodaji sicer ni uvrščena v kazensko področje, pri presoji, ali morda ne gre kljub temu za "odločanje o kazenski obtožbi", pomembne predvsem narava kršitve (oziroma, povedano drugače, ali ima norma generalne učinke ter kakšen je namen naložene "globe") ter (alternativno) narava in višina oziroma strogost zagrožene kazni (prim. sodbo velikega senata ESČP v zadevi
Jussila proti Finski
z dne 23. 11. 2006, 30. in 31. ter 43. točka obrazložitve, in sodbo ESČP v zadevi
Produkcija plus storitveno podjetje, d. o. o.,
proti Sloveniji
z dne 23. 10. 2018, 39. in 45. točka obrazložitve).
[15]
Očitno je namreč, da lahko rušitev stene, skupaj z vgrajenimi vrati na skupnem hodniku, ter odstranitev premičnih stvari z istega hodnika brez večjih težav namesto dolžnika opravi kdo drug. To potrjujejo tudi listine v spisu, iz katerih izhaja, da je od izdaje sklepa o izvršbi za opravo nadomestnega dejanja do njegove izvršitve preteklo šest mesecev in pol.
[16]
V pravni teoriji (glej S. Cigoj, Komentar obligacijskih razmerij, 2. knjiga, Uradni list SRS, Ljubljana 1984, str. 1016) in sodni praksi (glej J. Mayr, Sodni penali – prikaz sodne prakse, Pravnik, št. 3/4 (2011), str. 161) je zastopano stališče, da o zmanjšanju sodnih penalov odloča sodišče, ki je izdalo sklep o njihovi določitvi.
⇒