Up-388/14
Natisni
Opravilna št.:
Up-388/14
Datum odločitve:
17. 3. 2016
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2016:Up.388.14
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 5/2014 z dne 24. 2. 2014
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 5/2014 z dne 24. 2. 2014 se zavrne.
Evidenčni stavek:
Vrhovno sodišče je sledilo razlogom Ustavnega sodišča v odločbi št. Up-1357/11 z dne 5. 12. 2013 (Uradni list RS, št. 108/13) in se opredelilo do pritožnikovega zahtevka za plačilo stroškov prehrane ter za vsa za pritožnika sporna stališča podalo razumne pravne razloge. Izpodbijani odločitvi zato ni mogoče očitati arbitrarnosti, ki bi pomenila kršitev 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
3.22 - Splošna načela - Prepoved arbitrarnosti.
Pravna podlaga:
Člen 2, 14, 15, 18, 21, 22, 26, 34, 49, 66, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Robert Stražišar, Jesenice
Datum vloge:
15. 5. 2014
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US30933
Dokument v PDF obliki:
Up-388-14.pdf
198 KB
Prenesite datoteko
Up-388-14_Odklonilno ločeno mnenje sodnice dr. Korpič - Horvat.pdf
154 KB
Prenesite datoteko
Up-388/14-15
17. 3. 2016
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Roberta Stražišarja, Jesenice, ki ga zastopa Mihael Savnik, odvetnik v Kranju, na seji 17. marca 2016
odločilo:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 5/2014 z dne 24. 2. 2014 se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Sodišče prve stopnje je tožbenim zahtevkom pritožnika za plačilo potnih in selitvenih stroškov ter prevoza blaga na relaciji Sarajevo–Jesenice, najemnine za stanovanje in stroške prehrane za obdobje od 1. 9. 2001 do 15. 1. 2004 delno ugodilo. V presežku je tožbene zahtevke, vključno s tožbenim zahtevkom za povrnitev stroškov predhodnega postopka, zavrnilo in toženi stranki naložilo, naj pritožniku povrne stroške postopka. Ugotovilo je, da v spornem obdobju noben pravni predpis ni določal povrnitve materialnih stroškov zaposlenemu pri toženi stranki, ki je opravljal delo v mirovni misiji v okviru Organizacije združenih narodov. Glede na pritožnikov status diplomata, ki so mu ga priznavali državni organi v Bosni in Hercegovini, je sodišče prve stopnje pri opredelitvi posameznih vrst materialnih stroškov, tudi stroškov prehrane, izhajalo iz predpisov, ki urejajo podobne primere, in se smiselno oprlo na Uredbo o plačah, nadomestilih in drugih prejemkih osebja v predstavništvih Republike Slovenije v tujini (Uradni list RS, št. 60/92, 42/93, 6/94, 62/96, 29/99 in 42/2000 – v nadaljevanju Uredba). Stroške prehrane je pritožniku prisodilo v višini dnevnice. Ugotovilo je, da tožena stranka pritožniku prehrane v Sarajevu ni zagotovila niti mu je ni plačala. Zoper sodbo sodišča prve stopnje sta se pritožili obe pravdni stranki. Višje delovno in socialno sodišče je zavrnilo pritožbi, potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter odločilo o stroških pritožbenega postopka. Zoper odločitev Višjega sodišča, ki se nanaša na plačilo najemnine in dnevnic, je tožena stranka vložila revizijo. Vrhovno sodišče je revizijo tožene stranke zoper odločitev o najemnini zavrglo, reviziji zoper odločitev o dnevnicah ugodilo ter sodbi sodišča druge in prve stopnje v tem delu spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo. Odločilo je še o stroških postopka. Presodilo je, da pri pritožniku ni šlo za službena potovanja, zato mu dnevnice ne pripadajo. Ker pritožnik po mnenju Vrhovnega sodišča ni postavil tožbenega zahtevka za plačilo regresa za prehrano, je Vrhovno sodišče sklenilo, upoštevaje načelo dispozitivnosti, da se s tem vprašanjem ne bo ukvarjalo.
2. Zoper odločitev Vrhovnega sodišča o zavrnitvi tožbenega zahtevka in stroških postopka je pritožnik vložil ustavno pritožbo. Ustavno sodišče je z odločbo št. Up-1357/11 z dne 5. 12. 2013 (Uradni list RS, št. 108/13) razveljavilo odločitev Vrhovnega sodišča v izpodbijanem delu in zadevo v tem obsegu vrnilo Vrhovnemu sodišču v novo odločanje. Po presoji Ustavnega sodišča bi se Vrhovno sodišče moralo ukvarjati z vprašanjem upravičenosti pritožnika do povračila stroškov za prehrano in se tudi opredeliti do njegovih navedb, da mu tožena stranka sploh ni zagotovila prehrane. Vrhovno sodišče je po stališču Ustavnega sodišča pritožnika prikrajšalo za obrazloženo sodno odločbo (22. člen Ustave).
3. Vrhovno sodišče je z izpodbijano odločitvijo znova ugodilo reviziji tožene stranke ter sodbi sodišča druge in prve stopnje spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek pritožnika za plačilo dnevnic zavrnilo. Ugotovilo je, da v spornem obdobju ni bilo podlage, da bi se uslužbencem tožene stranke, napotenim na delo v predstavništva Republike Slovenije v tujini, s katerimi je bilo mogoče primerjati pritožnikov položaj, poleg devizne plače izplačevalo tudi nadomestilo za prehrano. Zakon o zunanjih zadevah (Uradni list RS/I, št. 1/91 – v nadaljevanju ZZZ) je plače, potne in druge stroške ter dodatke urejal v 56. in 57. členu. Na njegovi podlagi je bila sprejeta Uredba, ki je le konkretneje uredila način določanja plač, nadomestil in drugih prejemkov osebja diplomatsko-konzularnih predstavništev Republike Slovenije v tujini. Plača uslužbenca za delo v tujini je bila tako sestavljena iz osnovne plače, ki je bila enaka za vse uslužbence iste kategorije, in dodatka, ki je bil različen, odvisno od življenjskih stroškov v posameznih državah. Podobno naj bi urejal Zakon o zunanjih zadevah (Uradni list RS, št. 113/03 – uradno prečiščeno besedilo, 76/08, 108/09 in 31/15 – v nadaljevanju ZZZ-1). Vrhovno sodišče je sklenilo, da gre pri ZZZ oziroma ZZZ-1 in Uredbi za specialne predpise, ki posebej urejajo pravice in obveznosti iz delovnega razmerja uslužbencev tožene stranke, napotenih na delo v predstavništva Republike Slovenije v tujini, pri čemer so nadomestila, ki jim pripadajo, taksativno našteta, med njimi pa ni posebnega nadomestila oziroma povračila stroškov za prehrano. Presodilo je, da pritožnik v obravnavnem obdobju ni bil upravičen niti do dnevnic niti do posebnega nadomestila oziroma povračila stroškov za prehrano, ker so bili slednji stroški vključeni že v devizno plačo pritožnika.
4. Pritožnik zatrjuje, da so mu bile z izpodbijano sodbo kršene pravice iz 2., 14., 15., 18., 21., 22., 26., 34., 49. in 66. člena Ustave. Vrhovnemu sodišču očita, da je v celoti spregledalo napotitev Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-1357/11, da se mora izjaviti o njegovem zahtevku iz naslova prehrane, tudi z vidika razlogov, ki sta jih za ugoditev zahtevku uporabili sodišči prve in druge stopnje. Po mnenju pritožnika naj bi Vrhovno sodišče tudi napačno uporabilo pravo oziroma naj ne bi preverilo, katero pravo je mogoče uporabiti. Zatrjuje, da ga je Vrhovno sodišče povsem brez podlage uvrstilo med diplomate, katerih položaj in pravice urejata ZZZ in Uredba, in je zato napačno presojalo njegov zahtevek po navedenem materialnem pravu. Vrhovno sodišče naj bi tudi brez utemeljitve in zakonskega oziroma podzakonskega temelja postavilo trditev, tudi mimo pogodbe o opravljanju nalog v tujini, da je njegova devizna plača že vsebovala tudi stroške prehrane. Prav tako naj se ne bi izreklo o uporabi Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 42/02 in 103/07 – v nadaljevanju ZDR) oziroma naj bi spregledalo, da sta že nižji sodišči odločili, da mu pripada nadomestilo prehrane po 130. členu ZDR. Pritožnik navaja, da ni bil obravnavan enako kot vojaki, ki so bili tudi v Sarajevu, vendar so bivali v vojaški bazi, kjer so prejemali popolno oskrbo. Vrhovno sodišče naj bi ga namreč primerjalo z diplomati, čeprav je bil častnik Slovenske vojske in kot tak poslan na mirovno misijo. Neenako obravnavanje pritožnika naj bi potrjevala tudi naknadno sprejeta Uredba o plačah in drugih prejemkih pripadnikov Slovenske vojske pri izvajanju obveznosti, prevzetih v mednarodnih organizacijah oziroma z mednarodnimi pogodbami (Uradni list RS, št. 67/08 – v nadaljevanju Uredba1). Z ravnanjem tožene stranke, ki mu je pritrdilo tudi Vrhovno sodišče, naj bi bilo poseženo v pritožnikovo pravico do osebnega dostojanstva in varnosti. Pritožnik naj bi bil ponižan in trpinčen. Ker je moral stroške kriti sam, mu je nastala škoda. Z izpodbijano odločitvijo naj bi bilo poseženo v temeljno pravico iz dela, tj. v pravico do poštenega plačila za delo in do povrnitve stroškov oziroma v pravico do prehrane, ki naj bi bili varovani z ustavnimi določbami o varstvu dela in svobode dela. Okrnjeni naj bi bili tudi njegovi svobodna izbira pri zaposlitvi in svoboda odločanja, da delo po pogodbi sprejme. Pritožnik Ustavnemu sodišču predlaga, naj sprejme ustavno pritožbo v obravnavo, izpodbijano sodbo razveljavi, zahtevku pritožnika iz naslova povrnitve stroškov za prehrano v celoti ugodi ter spremeni odločitev Vrhovnega sodišča o stroških sodnega postopka.
5. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-388/14 z dne 4. 9. 2014 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. O tem je obvestilo Vrhovno sodišče.
6. Ustavna pritožba je bila poslana toženi stranki, nasprotni stranki iz delovnega spora. Ta nasprotuje pritožnikovemu predlogu, naj Ustavno sodišče samo odloči o sporni pravici, ker meni, da niso izpolnjeni pogoji za tako odločanje. Meni tudi, da pritožnik od Ustavnega sodišča zahteva zgolj, naj o zadevi instančno presodi, saj glede na njegove navedbe ni mogoče zaključiti, da bi mu bile kršene človekove pravice, ki jih zatrjuje. Sklicevanje pritožnika na kršitev načela pravne države ni dopustno, ker ne gre za človekovo pravico. Prav tako ni na mestu njegovo sklicevanje na 18. člen (prepoved mučenja), 21. člen (varstvo človekove osebnosti in dostojanstva) in 34. člen Ustave (pravica do osebnega dostojanstva in varnosti), ker do teh kršitev v pritožnikovem primeru, ki je sprožil delovni spor, sploh ni moglo priti oziroma pritožnik ni izkazal, da plača ni zadostovala za njegovo življenje. Tožena stranka zavrača tudi očitek o neenaki obravnavi pritožnika glede na obravnavo drugih vojakov in častnikov Slovenske vojske na mirovni misiji v Sarajevu. V pritožnikovi osnovni plači naj bi bili upoštevani življenjski stroški po kraju napotitve. Med te stroške naj bi sodili tudi stroški za prehrano. Pritožnik pa naj tudi sicer ne bi bil v bistveno boljšem položaju od tistih, ki so bivali v bazi. Izkazana naj tudi ne bi bila kršitev 22. člena Ustave. Po oceni tožene stranke sta bili obe stranki obravnavani enako, imeli sta možnost polnega sodelovanja, sodišče pa je o zahtevku pritožnika tudi vsebinsko odločalo. Sodišče tudi ni odstopilo od ustaljene sodne prakse, ni privilegiralo nobene od strank ali ju omejevalo v njunih pravicah, svojo odločitev pa naj bi tudi ustrezno obrazložilo. Po mnenju tožene stranke tudi ni izkazana kršitev 26. člena Ustave. Pritožnik namreč ni zahteval odškodnine, Ustavno sodišče pa ni pristojno, da bi samo opravljalo funkcijo rednih sodišč in v konkretnem primeru ugotavljalo, ali so izpolnjene predpostavke odškodninske odgovornosti. Pritožnikova zatrjevanja o kršitvi 49. člena Ustave pa naj bi bila pavšalna. Tožena stranka zato Ustavnemu sodišču predlaga, naj ustavno pritožbo zavrne.
7. Odgovor tožene stranke je Ustavno sodišče poslalo pritožniku. Ta zavrača njene navedbe in vztraja pri svojih navedbah.
B.
8. Ustavna pritožba kot posebno pravno sredstvo omogoča varstvo pred posegi države ter drugih javnopravnih in zasebnopravnih oseb v pritožnikove z Ustavo zagotovljene človekove pravice in temeljne svoboščine. Pritožnik uvodoma zatrjuje kršitev 2. člena Ustave, ki neposredno ne ureja človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Skladno z ustaljeno ustavnosodno presojo se na ta člen za utemeljevanje ustavne pritožbe ni mogoče sklicevati. Ker bi bili lahko pritožnikovi očitki o nespoštovanju odločbe Ustavnega sodišča in napačni presoji, s katerimi utemeljuje kršitev te ustavne določbe, ustavnopravno pomembni z vidika pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ki zagotavlja tudi ustavnopravno varstvo pred samovoljnimi in očitno napačnimi sodniškimi odločitvami, je Ustavno sodišče te navedbe presojalo v okviru te človekove pravice. To procesno jamstvo je kršeno v primeru, ko je sodna odločba že na prvi pogled očitno napačna, oziroma v primeru, ko je sodišče sploh ne utemelji s pravnimi argumenti, zaradi česar je utemeljen sklep stranke, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, ampak na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev.
[1]
9. Pritožnik Vrhovnemu sodišču očita, da je v celoti spregledalo napotitev Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-1357/11, da se mora izjaviti o njegovem zahtevku iz naslova prehrane, tudi z vidika razlogov, ki sta jih za ugoditev zahtevku uporabili sodišči prve in druge stopnje. Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da morajo sodišča spoštovati odločitve Ustavnega sodišča v konkretni zadevi. Navedena zahteva izhaja že iz 2. člena in drugega odstavka 3. člena Ustave ter iz tretjega odstavka 1. člena ZUstS, ki določa, da so odločbe Ustavnega sodišča obvezne. To velja tudi za odločbe, sprejete v postopku z ustavno pritožbo. V prvi vrsti gre seveda za spoštovanje odločitve Ustavnega sodišča o vloženi ustavni pritožbi v zadevi, v kateri so bili izdani akti, izpodbijani z ustavno pritožbo. Hkrati pa gre tudi za upoštevanje tovrstne odločitve v vseh drugih konkretnih primerih.
[2]
Če se sodišča z njimi ne strinjajo, morajo to prepričljivo utemeljiti z ustavnopravnimi argumenti. Odločba sodišča, ki take predhodne odločbe ne upošteva in tudi prepričljivo ne argumentira, s katerimi njenimi stališči ne soglaša in zakaj, že zato krši pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
[3]
10. V odločbi št. Up-1357/11 je Ustavno sodišče ugotovilo, da je Vrhovno sodišče pritožnika prikrajšalo za obrazloženo sodno odločbo (22. člen Ustave) v zvezi z zahtevkom za plačilo stroškov prehrane. V ponovljenem postopku je Vrhovno sodišče znova pritrdilo nižjima sodiščema, da je bil pritožnikov delovnopravni položaj v spornem obdobju pravno neurejen in da je zato treba izhajati iz določb, ki se nanašajo na podobne primere. Znova je potrdilo tudi svojo odločitev, da pritožnik ni bil upravičen do dnevnic. Glede pritožnikovega zahtevka iz naslova prehrane pa je Vrhovno sodišče presodilo, da pritožnik ni bil upravičen do posebnega nadomestila oziroma povračila stroškov prehrane, ker je že njegova devizna plača vključevala tudi višino življenjskih stroškov kraja v tujini, kjer je pritožnik delal. Svojo odločitev je utemeljilo na ZZZ in Uredbi ter poudarilo, da gre za specialna predpisa, ki posebej urejata pravice in obveznosti delovnega razmerja uslužbencev tožene stranke, napotenih na delo v predstavništva Republike Slovenije v tujini, pri čemer so nadomestila, ki jim pripadajo, taksativno našteta, med njimi ni posebnega nadomestila oziroma povračila stroškov za prehrano, v devizno plačo pa so bili že vključeni življenjski stroški kraja dela. Iz navedene razlage Vrhovnega sodišča, da sta pravna podlaga za odločanje o pritožnikovem zahtevku ZZZ in Uredba, smiselno izhaja tudi njegovo stališče, da v pritožnikovem primeru ZDR kot splošnejši predpis ni bil uporabljiv. Pritožnikov očitek, da se Vrhovno sodišče ni izreklo o uporabi ZDR, zato ne drži.
11. Ustavno sodišče glede na navedeno ugotavlja, da je Vrhovno sodišče sledilo razlogom Ustavnega sodišča v odločbi št. Up-1357/11 in se opredelilo do pritožnikovega zahtevka za plačilo stroškov prehrane ter o vseh za pritožnika spornih stališčih podalo razumne pravne razloge. Izpodbijani odločitvi zato ni mogoče očitati arbitrarnosti, ki bi pomenila kršitev 22. člena Ustave.
12. Glede na razumno razlago sodišča, da je treba zaradi pravne praznine uporabiti ZZZ in Uredbo za presojo, ali pritožniku ti stroški pripadajo, tudi ni mogoče pritrditi pritožniku, da je Vrhovno sodišče njegov zahtevek presojalo z uporabo primerov, ki po statusu (diplomati) niso podobni njegovemu primeru. Tudi kasneje sprejeta Uredba1, ki za pripadnike stalne sestave Slovenske vojske določa možnost pod določenimi pogoji povračila stroškov prehrane, sama po sebi ne kaže na to, da je bil pritožnik neenako obravnavan. Glede na zaključke Vrhovnega sodišča (devizna plača, ki je vključevala višino življenjskih stroškov kraja bivanja; ZZZ in Uredba nista določali povračila stroškov prehrane) tudi ne drži očitek pritožnika, da je bil neenako obravnavan kot drugi pripadniki Slovenske vojske v Bosni in Hercegovini, ki so bili nastanjeni v vojaških bazah in so bili tam oskrbovani.
13. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev pravice do povračila škode (26. člen Ustave). Skladno s prvim odstavkom 26. člena Ustave ima vsakdo pravico do povračila škode, ki mu jo v zvezi z opravljanjem službe ali kakšne druge dejavnosti državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil s svojim protipravnim ravnanjem stori oseba ali organ, ki tako službo ali dejavnost opravlja. Iz te človekove pravice v prvi vrsti izhaja splošna prepoved izvrševanja oblasti na protipraven način, in sicer ne glede na to, prek katere veje oblasti je bila škoda povzročena.
[4]
V primerih, kot je obravnavani, ko se spor ne nanaša na odgovornost države za škodo, povzročeno pri izvrševanju oblastne funkcije oziroma v zvezi z njenim izvrševanjem, temveč spor izhaja iz delovnopravnega razmerja, v katerem ima država položaj delodajalke, pritožniku ta pravica ni mogla biti kršena.
14. Pritožnik utemeljuje kršitev 49. in 66. člena Ustave z zatrjevanjem, da mu ni bila zagotovljena prehrana. Okrnjeni naj bi bili tudi njegova svobodna izbira pri zaposlitvi in svoboda odločanja, da delo po pogodbi o opravljanju nalog v tujini sprejme. Ustavna določba o svobodi dela (49. člen Ustave) zagotavlja predvsem pravice, povezane z delom, kot so pravica do proste izbire zaposlitve, pravica do dostopnosti vsakega delovnega mesta pod enakimi pogoji in prepoved prisilnega dela. Ustavna določba o varstvu dela (66. člen Ustave) pa v prvem delu zavezuje državo k sprejemanju ustreznih ukrepov, ki bodo omogočali zaposlovanje in delo. V drugem delu 66. člen Ustave zavezuje državo k varstvu dela. To svojo obveznost uresničuje država predvsem s predpisovanjem varovalnih norm in minimalnih pravic delavcev kot praviloma šibkejše strani v razmerju do delodajalcev.
[5]
Pritožnik zato zmotno razume vsebino teh človekovih pravic, saj ne urejata vprašanj, povezanih s plačo in drugimi plačili, ki jih plača delodajalec delavcu na temelju njunega pravnega razmerja, utemeljenega na pogodbi o zaposlitvi. Navedeni človekovi pravici bi lahko bili kršeni, če bi izpodbijani akt temeljil na takšnem pravnem stališču oziroma takšnem razumevanju zakona, ki je nezdružljivo z navedenima človekovima pravicama. Da bi Vrhovno sodišče sprejelo tako stališče, pa pritožnik ne zatrjuje. Zgolj dejstvo, da je Vrhovno sodišče zavrnilo njegov zahtevek za plačilo stroškov prehrane, samo po sebi ne izkazuje kršitve teh človekovih pravic.
15. Zatrjevanje pritožnika, da je bila zaradi ravnanja tožene stranke okrnjena njegova svobodna izbira pri sprejemu pogodbe o opravljanju nalog v tujini, ker naj mu tožena stranka ne bi predstavila vseh bistvenih sestavin dela in pogojev dela, pa je po vsebini materialno neizčrpan očitek. Zahteva po izčrpanju vseh pravnih sredstev namreč ne pomeni samo formalnega izčrpanja (to je vložitve pravnega sredstva), temveč tudi materialno (to je vsebinsko uveljavljanje kršitev človekovih pravic že v vloženih pravnih sredstvih). Zato te domnevne kršitve ni mogoče uveljavljati v ustavni pritožbi.
16. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev prepovedi mučenja (18. člen Ustave), varstva človekove osebnosti in dostojanstva v kazenskem in vseh drugih postopkih (21. člen Ustave) ter pravice do osebnega dostojanstva in varnosti (34. člen Ustave). Vendar okoliščin, iz katerih naj bi izhajale te kršitve, pritožnik ni izkazal. Vrhovno sodišče z odločitvijo v delovnem sporu zaradi plačila stroškov prehrane v okviru svojih pristojnosti ni moglo kršiti teh človekovih pravic pritožnika.
17. Po zatrjevanju pritožnika naj bi šlo v obravnavani zadevi tudi za kršitev 15. člena Ustave. Ker 15. člen Ustave, razen v četrtem odstavku, v katerem zagotavlja sodno varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter pravico do odprave posledic njihovih kršitev, neposredno ne ureja človekovih pravic in temeljnih svoboščin, temveč temeljna ustavna načela, njegove kršitve ni mogoče uveljavljati z ustavno pritožbo. V čem naj bi bil kršen četrti odstavek 15. člena Ustave, pa pritožnik ne pojasni.
18. Glede na navedeno je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrnilo.
C.
19. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik mag. Miroslav Mozetič ter sodnice in sodniki dr. Mitja Deisinger, dr. Dunja Jadek Pensa, mag. Marta Klampfer, dr. Etelka Korpič – Horvat, dr. Ernest Petrič, Jasna Pogačar, dr. Jadranka Sovdat in Jan Zobec. Odločbo je sprejelo z osmimi glasovi proti enemu. Proti je glasovala sodnica Korpič – Horvat, ki je dala odklonilno ločeno mnenje.
mag. Miroslav Mozetič
Predsednik
[1]
Primerjaj z odločbama Ustavnega sodišča št. Up-51/13 z dne 21. 11. 2013 (Uradni list RS, št. 101/13), 5. točka obrazložitve, in št. Up-109/12 z dne 23. 10. 2014 (Uradni list RS, št. 81/14), 22. točka obrazložitve.
[2]
Glej sklep št. Up-424/06 z dne 22. 10. 2009 (OdlUS XVIII, 93), 7. točka obrazložitve.
[3]
Tako npr. v odločbah št. Up-314/99 z dne 12. 7. 2001 (Uradni list RS, št. 64/01, in OdlUS X, 224), 31. točka obrazložitve, št. Up-140/02 z dne 12. 12. 2002 (Uradni list RS, št. 5/03, in OdlUS XI, 289), 7. točka obrazložitve, št. Up-545/11, Up-544/11 z dne 7. 6. 2012 (Uradni list RS, št. 50/12), 11. točka obrazložitve.
[4]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1177/12, Up-89/14 z dne 28. 5. 2015 (Uradni list RS, št. 42/15), 12. točka obrazložitve.
[5]
Tako tudi v odločbah Ustavnega sodišča št. U-I-294/04 z dne 16. 6. 2005 (Uradni list RS, št. 62/05, in OdlUS XIV, 52), 24. točka obrazložitve, in št. U-I-146/12 z dne 14. 11. 2013 (Uradni list RS, št. 107/13, in OdlUS XX, 10), 41. točka obrazložitve.
⇒
Up-388/14-16
5. 4. 2016
Odklonilno ločeno mnenje sodnice dr. Etelke Korpič – Horvat
1. Ne strinjam se z odločitvijo, da zavrnitev pritožnikovega zahtevka, naj se mu prizna stroške za prehrano za čas, ko je bil na vojaški misiji v Sarajevu (v nadaljevanju zavrnitev pritožnikovega regresnega zahtevka), ni v neskladju z 22. členom Ustave. Drugače kot večina menim, da zavrnitev pritožnikovega regresnega zahtevka pomeni kršitev procesnih jamstev, ki izhajajo iz 22. člena Ustave. Zato sem glasovala zoper sprejem odločbe.
2. Ustavna procesna jamstva so lahko med drugim kršena, kadar je sodna odločitev arbitrarna. Večina je sprejela stališče, da je zavrnitev pritožnikovega regresnega zahtevka utemeljena z razumnimi pravnimi argumenti in da zato ni arbitrarna. Menim, da so argumenti, ki so po presoji večine razumni, očitno napačni.
3. Presojana sodna odločitev temelji na ugotovitvi, da glede pritožnikovega regresnega zahtevka obstaja pravna praznina. Vrhovno sodišče je menilo, da ni neposredne pravne podlage, ali vojaškim osebam na misiji v tujini pripada regres za prehrano. Zato je o pritožnikovem regresnem zahtevku odločilo
s sklepanjem po analogiji (
argumentum a simili ad simile
). Zavzelo je stališče, da je bil položaj pritožnika med misijo v tujini v bistvenem podoben položaju diplomatov. Ker je ugotovilo, da diplomati ne prejemajo regresa za prehrano, je Vrhovno sodišče s sklepanjem od podobnega na podobno zaključilo, da tudi pritožniku za čas, ko je bil na vojaški misiji v tujini, ni pripadal regres za prehrano.
4. Zakaj menim, da je ugotovitev, da gre za pravno praznino, očitno napačna. Pritožnik se je v postopkih pred sodišči vseskozi skliceval na pogodbo o zaposlitvi, sklenjeno med njim in
njegovim delodajalcem o napotitvi na vojaško misijo (v nadaljevanju pogodba o zaposlitvi). Določbe v pogodbi o zaposlitvi že na prvi pogled razkrijejo, da je pritožnik delavec – častnik Ministrstva za obrambo, da zanj velja Zakon o obrambi z navedbo Uradnega lista RS, št. 82/94, 44/97 in 87/97 – v nadaljevanju ZObr in da ima določeno plačo po 2. členu Uredbe o plačah pripadnikov stalne sestave Slovenske vojske pri opravljanju obveznosti, sprejetih v mednarodnih organizacijah, z navedbo Uradnega lista RS, št. 25/97. Očitno je, da ni nobenega razumnega razloga, da se o pritožnikovem regresnem zahtevku odloča tako, da se delovnopravni položaj pritožnika primerja z delovnopravnim položajem delavca – diplomata po Zakonu o zunanjih zadevah (Uradni list RS, št. 1/91 – v nadaljevanju ZZZ) in njegova plača presoja po pripadajoči Uredbi ZZZ. Vrhovno sodišče je presodilo, da pritožnik ni bil upravičen do regresa za prehrano, ker da je že njegova devizna plača vključevala tudi višino življenjskih stroškov v kraju, kjer je bil na vojaški misiji. Odločilo je torej na podlagi predpisov, ki očitno pri sojenju ne bi smeli priti v poštev. Spregledalo pa je temeljni akt, ki določa pravice in obveznosti med delavcem in delodajalcem, to je pogodbo o zaposlitvi, in s tem očitno prezrlo bistveno.
[1]
V pogodbi o zaposlitvi ni nobene določbe, ki bi jo bilo mogoče na razumen način razlagati kot določbo, ki pritožniku odmerja del plače na podlagi življenjskih stroškov v kraju, kjer je bil pritožnik na vojaški misiji. V pogodbi o zaposlitvi je določba o plači, povzeta po Uredbi, izdani po ZObr, in ne po Uredbi ZZZ. Plača pa že po temeljnem pojmovanju ne vključuje stroška prehrane med delom, saj regres za prehrano ni del plače. Iz navedenega je na prvi pogled jasno, da zavrnitev pritožnikovega regresnega zahtevka ni samo napačna, marveč očitno napačna.
5. Res je, da mora biti Ustavno sodišče zadržano pri presojanju, kdaj je sodna odločitev arbitrarna, da ne zaide v razlago
"
navadnega
"
prava. Razlaga
"
navadnega
"
prava je prvenstveno naloga rednih sodišč. Vsaka ustavna pritožba je (kot bi verjetno dejal Testen
[2]
) skušnjava za Ustavno sodišče, da prevzame funkcijo četrte instance rednega sodstva. Ko ustavno pritožbo sprejme v obravnavo, lahko podleže skušnjavi in privoli v
"
grešno
"
instančno preizkušanje sodne odločitve. Tudi sodnik Zobec v enem od svojih ločenih mnenj poudarja, da Ustavno sodišče ni poklicano presojati, ali je Vrhovno sodišče pravilno razlagalo
"
navadno
"
pravo, je pa pristojno varovati pred sodniško samovoljo (in pred oblastno samovoljo nasploh).
[3]
6. Prav je, da je Ustavno sodišče zadržano pri spuščanju v razlago
"
navadnega
"
prava. Prav je, da se upira skušnjavi po instančnem sojenju. Še bolj prav pa bi bilo, če bi bilo pri tem konsistentno. Če upoštevam, da nekonsistentnost Ustavnega sodišča pri samoomejevanju vdiranja na teritorij rednega sodstva izraža ustavnosodno samovoljo, se znajdemo pred več kot tisoč let starim Juvenalovim vprašanjem
quis custodiet ipsos custodes
. Ali, če parafraziram Juvenala: Kdo pa naj pazi, da čuvaji pred sodniško samovoljo ne bodo sami samovoljni!? V nekaterih zadevah se Ustavno sodišče spušča v (pretirano) ekstenzivno preverjanje, ali je subsumpcija konkretnega življenjskega primera pod abstraktno normo
"
navadnega
"
prava ustrezna. V nekaterih zadevah se bolj kot z ustavnosodno presojo ukvarja z instančnim sojenjem.
[4]
V obravnavanem primeru pa menim, da je Ustavno sodišče šlo v drugo skrajnost, ko je pritožnika po sprejeti ustavni pritožbi pustilo brez moči za razveljavitev očitno napačne sodne odločitve.
7. Naj torej povzamem: Ker je bilo, po moji presoji, Ustavno sodišče pretirano zadržano pri preizkusu arbitrarnosti sodne odločitve o pritožnikovem regresnem zahtevku, ni ugotovilo, da je odločitev očitno napačna. Glede na navedeni spregled predpisov menim, da ne more biti opravičila za sprejem arbitrarne sodne odločitve o pritožnikovem regresnem zahtevku, zato je bila pritožniku kršena človekova pravica po 22. členu Ustave.
dr. Etelka Korpič - Horvat
Sodnica
[1]
Drugače je Ustavno sodišče razsodilo v odločbi št. Up-31/94 z dne 13. 11. 1997 (OdlUS, VI, 193), ko je ugotovilo nepravilno razlago predpisov in samoupravnih splošnih aktov ter sklenilo, da so pritožniku kršene človekove pravice iz 22. in 25. člena Ustave.
[2]
F. Testen, Civilnopravna sodniška šola, Portorož, marec 2016, str. 5.
[3]
Odklonilno ločeno mnenje sodnika J. Zobca k odločbi št. Up-858/09 z dne 14. 6. 2012.
[4]
Glej odločbe št. Up-2/99 z dne 15. 3. 2001, št. Up-505/11 z dne 8. 11. 2011, št. Up-31/94 z dne 13. 11. 1997 in druge. Glej tudi A. Galič, Ustavno civilno procesno pravo, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 474–485.