Up-856/18
Natisni
Opravilna št.:
Up-856/18
Datum odločitve:
28. 10. 2019
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2019:Up.856.18
Akt:
Ustavna pritožba zoper I. točko izreka sklepa Vrhovnega sodišča št. Cp 18/2017 z dne 5. 3. 2018
Izrek:
Ustavna pritožba zoper I. točko izreka sklepa Vrhovnega sodišča št. Cp 18/2017 z dne 5. 3. 2018
se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ni očitno napačna in s tem samovoljna razlaga zakonske določbe, ki ostaja v okviru njegovih besednih meja in ki je tudi v sozvočju z namenom zakonodajalca. Očitno je namreč, da gre pri tem za razlago, ki jo v pravni znanosti uveljavljene metode razlage zakonov dopuščajo. Pritožnik zato izpodbijani razlagi neutemeljeno očita očitno napačnost, četudi gre pri tem za razlago, ki ji je Ustavno sodišče enkrat že očitalo prav to. Za zavrnitev pritožnikovega očitka je bistveno, da je enaka razlaga sodišč utemeljena z razumnimi pravnimi argumenti, s katerimi se je sodišče opredelilo tudi do vseh pomislekov Ustavnega sodišča iz prvotne odločbe. Ker sta sodišči pred spornim priznanjem tujih sodnih odločb v okviru pridržka procesnega javnega reda opravili njihov preizkus z vidika temeljnih jamstev poštenega postopka, pri tem pa sta sprejeli stališča, uglašena s stališči Ustavnega sodišča in Evropskega sodišča za človekove pravice o tem, kdaj je lahko podana kršitev pravice do poštenega postopka, ni utemeljen pritožnikov očitek o kršitvi te pravice (iz 22. člena Ustave oziroma iz prvega odstavka 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin) iz razloga, ker naj bi bil postopek pred tujim sodiščem nepošten. Neutemeljen je pritožnikov očitek o kršitvi pravice do izjave zaradi spremembe odločitve v pritožbenem postopku. Bistveno je, da je bila pritožniku dana možnost vplivati na odločitev pritožbenega sodišča, ki zanj ni pomenila presenečanja, ne le s tem, ko se je imel možnosti izjaviti o spornih vprašanjih na vseh stopnjah sojenja v prvem postopku ter na prvi stopnji v ponovljenem postopku, ampak tudi s tem, ko se je imel o njih končno možnost izjaviti tudi v odgovoru na pritožbo, pa te možnosti, čeprav bi jo lahko, ni v celoti izkoristil.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
1.4.10.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Vmesni postopki - Izločitev sodnika.
Pravna podlaga:
Člen 55.b.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Vinko Vincenc Dolenc, Ljubljana
Datum vloge:
4. 6. 2018
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US32114
Dokument v PDF obliki:
Up-856-18.pdf
355 KB
Prenesite datoteko
Up-856/18-22
28. 10. 2019
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki jo je vložil
Vinko Vincenc Dolenc
,
Ljubljana
,
ki ga zastopa Mitja Vidmar, odvetnik v Ljubljani,
na seji senata 7. oktobra 2019 in v postopku po tretjem odstavku 55.c člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12)
sklenilo
:
Ustavna pritožba zoper
I. točko izreka
sklep
a
Vrhovnega sodišča št. Cp 18/2017 z dne 5. 3. 2018
se ne sprejme.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Okrožno sodišče je v nepravdnem postopku (po tem, ko je bila prva odločitev v tej zadevi razveljavljena z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-645/13 z dne 3. 3. 2016, Uradni list RS, št. 24/16) odločilo, da ni pogojev za priznanje pravne veljavnosti dveh pravnomočnih odločb izraelskega sodišča (I. in II. točka izreka) kot tudi ne listine izraelskega Urada (III. točka izreka). S prvo odločbo je izraelsko sodišče odločilo, da je pritožnik (v nepravdnem postopku nasprotni udeleženec) tožniku (predlagatelju nepravdnega postopka) odgovoren za povzročeno škodo, z drugo odločbo, poimenovano sodba, pa je pritožniku naložilo plačilo 11.177.888 NIS odškodnine ter plačilo stroškov z obrestmi. Nosilna stališča sklepa sodišča prve stopnje so: (1) da je predlagatelj zadostil zahtevi iz drugega odstavka 95. člena Zakona o mednarodnem zasebnem pravu in postopku (Uradni list RS, št. 56/99 – v nadaljevanju ZMZPP) po predložitvi overjenega prevoda tuje sodne odločbe s tem, ko je v ponovljenem postopku predložil overjena prevoda odločb izraelskega sodišča, in sicer tako iz hebrejskega v angleški kot iz angleškega v slovenski jezik; (2) da ne gre za primer neprimerne pristojnosti iz 3. točke prvega odstavka 98. člena ZMZPP, ko bi pristojnost tujega sodišča temeljila izključno na osebni vročitvi tožbe pritožniku; (3) da ni utemeljen ugovor o neobstoju vzajemnosti v delu, v katerem ga pritožnik utemeljuje s sklicevanjem na petletni rok, v katerem se lahko po izraelskem pravu zahteva priznanje tuje sodne odločbe; (4) da sta stranki v ponovljenem postopku upravičeni navajati nova dejstva in dokaze; (5) da ni utemeljen (nov) ugovor pritožnika o neobstoju vzajemnosti zaradi vročitve tožbe s prevaro; (6) da pa je utemeljen (nov) ugovor o neobstoju vzajemnosti z vidika preizkusa mednarodne pristojnosti sodišča države izvora, ker so omejitve za priznanje po izraelskem pravu bistveno večje; (7) da ni podan pridržek materialnega javnega reda; (8) da ni utemeljen pretežni del navedb o obstoju pridržka procesnega javnega reda: (i) ker ni utemeljen očitek o kršitvi pravice do kontradiktornega postopka, saj je bilo pritožniku v postopku pred izraelskimi sodišči v razumni meri omogočeno, da predstavi svoja stališča oziroma da se izvedejo dokazi z njegovim zaslišanjem ter z zaslišanjem predlaganih prič; (ii) ker ni utemeljen očitek o tožnikovi zlorabi procesnih pravic zaradi vzpostavitve pristojnosti izraelskega foruma z domnevno zvijačno vročitvijo tožbe; (iii) ker tudi ne drži, da bi bila pritožniku v postopku pred izraelskimi sodišči zaradi vročitve sodne odločbe prek pooblaščenca za sprejemanje pisanj kršena pravica do pravnega sredstva; (9) da pa je izraelsko sodišče pri odločanju o odškodnini za premoženjsko škodo kršilo pritožnikovo pravico do enakosti orožij strank v postopku, ker je privilegiralo tožnika s priznanjem visoke odškodnine kljub temu, da za svoje trditve o premoženjski škodi ni ponudil nobenih dokazov. Zato po oceni sodišča prve stopnje priznanju odločb izraelskega sodišča nasprotujeta tako pridržek vzajemnosti kot tudi pridržek procesnega javnega reda.
2. Vrhovno sodišče je z izpodbijanim delom sklepa delno ugodilo pritožbi predlagatelja in spremenilo sklep sodišča prve stopnje v I. in II. točki izreka tako, da je priznalo pravno veljavnost obeh pravnomočnih odločb izraelskega sodišča.
[1]
Vrhovno sodišče je drugače od sodišča prve stopnje menilo, da so prepozne vse tiste navedbe in dokazni predlogi, ki jih je pritožnik glede pridržka vzajemnosti (ne pa tudi glede pridržka javnega reda) prvič podal šele v ponovljenem postopku. Po presoji Vrhovnega sodišča sodišče prve stopnje pritožnikovega ugovora o neobstoju vzajemnosti z vidika preizkusa mednarodne pristojnosti zaradi nastopa prekluzije ne bi smelo upoštevati, saj je treba zamudo za njegovo navajanje v celoti pripisati krivdi pritožnika. Kljub stališču o nastopu prekluzije v tem delu pa se je Vrhovno sodišče tudi po vsebini opredelilo do stališča sodišča prve stopnje o obstoju pridržka vzajemnosti iz tega razloga. Po presoji Vrhovnega sodišča pridržek vzajemnosti ni podan, (i) ker pritožnik ni izkazal, da bi izraelska sodišča v primerljivem primeru, ko bi šlo za odločbo kake evropske države, zavrnila priznanje tuje sodne odločbe; in (ii) ker Vrhovno sodišče tudi samo ob vpogledu v tujo literaturo ni našlo takšnega primera nepriznanja tuje sodne odločbe. Vrhovno sodišče je prav tako drugače od sodišča prve stopnje menilo, da pritožniku v postopku pred izraelskimi sodišči ni bila kršena pravica do enakosti orožij strank v postopku. Pritožnik naj bi imel možnost, da zatrjevanemu procesnemu neravnovesju strank pri izvajanju dokazov nasprotuje, vendar naj bi se svoji pravici odrekel s tem, ko ni sodeloval v postopku, v zadnji fazi postopka še s tem, ko zoper sodbo o določitvi odškodnine ni vložil pritožbe. Zmotno naj bi bilo zato stališče sodišča prve stopnje o obstoju pridržka procesnega javnega reda iz 100. člena ZMZPP. Sicer pa je Vrhovno sodišče pritrdilo sodišču prve stopnje, da niti pridržek materialnega niti pridržek procesnega javnega reda iz drugih uveljavljanih razlogov ni podan. Vrhovno sodišče tudi ob uradnem preizkusu ni ugotovilo, da bi bili konkretni učinki izraelskih sodnih odločb nesprejemljivi z vidika temeljnih pravnih in moralnih načel. Glede na navedeno in ker se je sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu opredelilo do vseh pritožnikovih ugovorov, pritožniku pa je bila v (prvotnem kot tudi ponovljenem) postopku v zadostni meri zagotovljena pravica do izjave (to bi lahko pritožnik po mnenju Vrhovnega sodišča v večji meri, mimo očitkov pritožbe, izkoristil tudi v odgovoru na pritožbo), je Vrhovno sodišče delno spremenilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje tako, da je priznalo pravno veljavnost obeh pravnomočnih odločb izraelskih sodišč.
3. Pritožnik uveljavlja kršitev pravic iz 22. člena Ustave in iz prvega odstavka 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). Nasprotuje stališču, da ni izkazal pridržka vzajemnosti zaradi predlagateljeve vložitve predloga za priznanje tuje sodne odločbe po poteku petih let od njene izdaje, ko pa je vendarle izkazal obstoj takega splošnega pravila izraelskega prava. Drugačno stališče sodišč naj bi bilo obremenjeno s kršitvijo pravice iz 22. člena Ustave, in sicer zaradi kršitve zahtev po obrazloženi sodni odločbi (sodišče naj bi pritožnikove ugovore v tem delu le pavšalno zavrnilo) in po prepovedi sodniške samovolje (sodišče naj bi pritožniku očitno napačno v celoti naprtilo dokazno breme tako v razmerju do predlagatelja kot v razmerju do sodišča). Pritožnik sicer priznava, da je šele v ponovljenem postopku uveljavljal ugovor o pridržku vzajemnosti zaradi strožjih pravil izraelskega prava glede preizkusa mednarodne pristojnosti tujega sodišča. Kljub temu meni, da stališče Vrhovnega sodišča o nastopu prekluzije v tem delu krši njegovo pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave: (i) ker naj Vrhovno sodišče ne bi v zadostni meri utemeljilo, zakaj je stališče o nastopu prekluzije ustavno sprejemljivo v konkretnem primeru; (ii) ker naj bi Vrhovno sodišče ignoriralo drugo, samostojno stališče sodišča prve stopnje, da prekluzija (četudi bi veljala za te postopke) v tej zadevi do dopolnitve predlagateljeve vloge s predložitvijo overjenega prevoda tuje sodne odločbe ni mogla nastopiti; (iii) ker naj bi bilo z vidika pravic do izjave in do enakosti orožij strank v postopku nesprejemljivo stališče, da mora pritožnik izčrpati vse svoje možnosti navajanja dejstev in dokazov v zvezi s tujo sodno odločbo, katere priznanje zahteva predlagatelj, še preden se z njo seznani; in (iv) ker naj bi Vrhovno sodišče samovoljno razširilo pravila o prekluziji tudi na pritožnikove navedbe glede uporabe prava. Stališče Vrhovnega sodišča, da pritožnik s tem ugovorom tudi sicer ne bi mogel uspeti, ker ni zadostil svojemu dokaznemu bremenu, naj bi bilo zaradi očitno napačne razporeditve dokaznega bremena prav tako obremenjeno s kršitvijo pravice iz 22. člena Ustave. Sodišči naj bi očitno napačno razlagali tudi 3. točko prvega odstavka 98. člena ZMZPP s tem, ko sta ponovno šteli, da v tej zadevi ne gre za primer (neprimerne pristojnosti), ko bi pristojnost izraelskih sodišč temeljila izključno na osebni vročitvi tožbe pritožniku. Pritožnik se sklicuje na drugačno stališče D. Wedam Lukić, ki ga je prav za obravnavani primer sprejela v članku Mednarodna pristojnost sodišča države izvora, doktrina o
forum non conveniens
in javni red (Pravna praksa št. 33/2013). Če naj bi obveljalo stališče sodišča (o upoštevnosti okoliščin, ki so jih izraelska sodišča dodatno ugotovila v okviru ugovora
forum non conveniens
), bi po pritožnikovem mnenju 3. točka prvega odstavka 98. člena ZMZPP izgubila svoj namen (varovanja domačih državljanov pred prilaščanjem pristojnosti s strani tujih sodišč v sporih, kjer ne obstaja noben drug kriterij za vzpostavitev pristojnosti razen vročitve tožbe tožencu v državi).
4. Pritožnik nasprotuje stališču o neobstoju pridržka procesnega javnega reda, ker da se je pravici do sodelovanja v postopku pred izraelskimi sodišči sam odpovedal, zaradi česar mu pravica do izjave ni bila kršena. Po njegovem mnenju mu je bila v postopku pred izraelskimi sodišči kršena pravica do izjave s tem, ko je sodišče vztrajalo pri njegovem zaslišanju v Izraelu, zaradi njegove nepripravljenosti priti v Izrael pa nato ni izvedlo z njegove strani predlaganih dokazov, čeprav naj bi imelo možnost (kar je tudi večkrat predlagal) zaslišati ga, kot tudi priče, po zaprošenem sodišču skladno z določbami Konvencije o pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah v tujini (Uradni list RS, MP, št. 19/2000 – v nadaljevanju Haaška konvencija). Pritožnik nasprotuje ugotovitvam sodišč, da je sam odklonil tudi zaslišanje prek videokonference, saj naj bi drugače izhajalo iz dopisa Ministrstva za pravosodje z dne 2. 10. 2004 (da je Ministrstvo, in ne pritožnik, odklonilo videokonferenco), izvedba videokonference brez sodelovanja slovenskih organov pa naj ne bi bila mogoča. Za izvedbo videokonference so po pritožnikovem mnenju obstajale pravne ovire, saj naj bi šlo za nedopustno izvrševanje tuje sodne oblasti na ozemlju Republike Slovenije. Izraelsko sodišče naj bi kršilo njegovo pravico do poštenega postopka tudi s tem, ko je po petnajstih mesecih sklenilo, da zaradi nepraktičnosti ne bo izvedlo dokaza z zaslišanjem prič po zaprošenem sodišču, torej skladno z določbami Haaške konvencije. Pritožnik sodiščema očita, da nista imeli podlage za zaključek, da je izraelsko sodišče preklicalo postopek mednarodne pravne pomoči tudi zaradi njegove odpovedi pravici do obrambe, saj naj se tej pravici ne bi odpovedal. Pritožnik trdi, da je izraelsko sodišče zaradi neizvedbe njegovega ustnega zaslišanja in zaslišanja prič iz spisa izločilo tudi njihove pisne izjave, čeprav naj bi v izraelskem pravu obstajala izjema od takega procesnega pravila. Glede na navedeno naj bi bilo očitno, da je bila zaradi nesprejemljivih procesnih zahtev izraelskega sodišča pritožniku izjemno otežena možnost, da predstavi svoj primer pred sodiščem. Postopanje izraelskega sodišča, ki je iz spisa izločilo vse s strani pritožnika predložene pisne dokaze in ki je zato štelo, da pritožnik svojih navedb v postopku ni izkazal, naj bi bilo nesprejemljivo tudi z vidika pravice do enakosti orožij strank v postopku glede na to, da je sodišče po drugi strani pomanjkanje dokazov v korist tožnika nadomestilo z arbitrarno odmero odškodnine za premoženjsko škodo. Pritožnik naj bi bil nedopustno neenako obravnavan tudi pri izvedbi dokaza z izvedencem medicinske stroke. Sklicujoč se na presojo Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v sodbah
Pellegrini proti Italiji
z dne 20. 7. 2001 in
Avotiņš proti Latviji
z dne 23. 5. 2016 pritožnik meni, da bi bilo treba zaradi kršitev postopkovnih jamstev iz 6. člena EKČP v postopku pred izraelskim sodiščem zavrniti priznanje odločb tega sodišča.
[2]
5. Pritožnik meni, da je bil prikrajšan za pošten postopek tudi s tem, ko je izraelsko sodišče imenovalo za njegovega pooblaščenca za vročanje odvetnika, ki mu je predhodno preklical pooblastilo (sklic na sodbo Sodišča Evropske unije v zadevi
Krombach proti Bambersky,
C-7/98, 28. 3. 2000). Ker naj odvetnik pritožniku ne bi poskušal vročiti sodbe (do teh očitkov naj se sodišči ne bi opredelili), naj bi bila pritožniku v postopku pred izraelskimi sodišči kršena pravica do pritožbe (četudi bi se štelo, da mu je bila izraelska sodba vročena najkasneje z vročitvijo predloga za njeno priznanje, saj izraelsko sodišče šteje, da je ta pravnomočna in izvršljiva). Z nerazumnimi razlogi naj bi bilo utemeljeno stališče, da pridržek procesnega javnega reda kljub vzpostavitvi pristojnosti izraelskega sodišča z vročitvijo tožbe na zvijačen način ni podan. Očitno naj bi bilo, da je predlagatelj z vročitvijo tožbe pritožniku v Izraelu dosegel rezultat, ki ga v Sloveniji ne bi mogel doseči (to je odgovornost delavca, namesto delodajalca, za škodo v zvezi z delom). Pritožnik zatrjuje kršitev pravice do izjave tudi zaradi spremembe sklepa sodišča prve stopnje v pritožbenem postopku. Nasprotuje stališču Vrhovnega sodišča, da se je imel možnost izjaviti o vseh spornih vprašanjih tudi v odgovoru na pritožbo. Temu naj odgovor na pritožbo ne bi bil namenjen. Pritožnik poudarja, da zaradi zatrjevanih kršitev človekovih pravic trpi hujše posledice, saj naj bi bil dolžan na podlagi v tem postopku priznanih tujih sodnih odločb predlagatelju plačati okoli 2,6 milijona EUR odškodnine. Glede na navedeno pritožnik Ustavnemu sodišču predlaga, naj ustavni pritožbi ugodi in na podlagi 60. člena Zakona o Ustavnem sodišču (v nadaljevanju ZUstS) sklep Vrhovnega sodišča v izpodbijanem delu spremeni tako, da tudi v tem delu zavrne pritožbo predlagatelja in potrdi sklep sodišča prve stopnje.
B.
6. Pritožnik uveljavlja kršitev človekove pravice do enakega varstva pravic z 22. člena Ustave, pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave in pravice do poštenega postopka iz prvega odstavka 6. člena EKČP. Ker prvi odstavek 6. člena EKČP ne zagotavlja pravic v večjem obsegu, kot jih zagotavljajo določbe Ustave, pomeni preizkus pritožnikovih očitkov z vidika 22. in 25. člena Ustave tudi njihov preizkus z vidika te konvencijske pravice.
7. Ustavno sodišče je že odločalo o tej zadevi in v odločbi št. Up-645/13 (med drugim) sprejelo stališče, da je bila pritožniku v postopku priznanja tuje sodne odločbe kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave pri razlagi 3. točke prvega odstavka 98. člena ZMZPP (ta sodišču nalaga zavrnitev priznanja tuje sodne odločbe, če to na ugovor nasprotnega udeleženca ugotovi, da je pristojnost tujega sodišča temeljila izključno na osebni vročitvi tožbe tožencu).
[3]
Po presoji Ustavnega sodišča je bilo očitno napačno stališče sodišč, sprejeto v rednem postopku,
[4]
da za zavrnitev ugovora neprimerne pristojnosti zadostuje, da je sodišče države izvora v konkretnem primeru pri presoji svoje pristojnosti poleg vročitve tožbe (s katero je bila pristojnost vzpostavljena) v okviru postopka odločanja o ugovoru
forum non conveniens
(torej v okviru presoje, ali je njihova pristojnost v konkretnem primeru morda neprimerna
[5]
), upoštevalo še druge kriterije. Po presoji Ustavnega sodišča zgolj upoštevanje okoliščin, ki jih je ugotovilo sodišče države izvora, spregleda, da gre pri razlagi prvega odstavka 98. člena ZMZPP za presojo pravila domačega prava (o pristojnosti za priznanje), ki ga je treba razlagati samostojno in avtonomno, z gledišča domačega prava (drugačna razlaga naj bi zanikala princip suverenosti države pri opredeljevanju pravil za priznanje). Zaradi odsotnosti razlogov, iz katerih bi jasno izhajalo, da so domača sodišča na tujem pravu utemeljeno pristojnost ovrednotila z gledišča domačega prava, je Ustavno sodišče izpodbijano odločitev ocenilo za nerazumno (prim. 21. točko obrazložitve odločbe št. Up-645/13). Stališču, ki ga je Vrhovno sodišče v zvezi z istim vprašanjem sprejelo pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti (da je za zavrnitev ugovora neprimerne pristojnosti v tej zadevi bistveno, da pred izraelskimi sodišči ugotovljeni dodatni kriteriji z vidika mednarodnega prava lahko predstavljajo samostojne kriterije za vzpostavitev sodne pristojnosti; tak naj bi bil že kriterij tožnikovega stalnega prebivališča v Izraelu), pa je Ustavno sodišče očitalo pomanjkljivo obrazloženost, ker ni bilo pojasnjeno, katero mednarodno pravo je imelo Vrhovno sodišče v mislih (prim. 22. točko obrazložitve odločbe št. Up-645/13).
8. Sodišči sta v ponovljenem postopku ponovno zavrnili pritožnikov ugovor neprimerne pristojnosti izraelskega foruma z (enako) utemeljitvijo, da ne gre za primer, ko bi pristojnost tujega sodišča temeljila izključno na osebni vročitvi tožbe pritožniku, saj so tudi dodatni kriteriji, zaradi katerih po presoji izraelskih sodišč izvajanje pristojnosti ni neprimerno (
forum non conveniens
), temelj njihove pristojnosti. Pri tem naj ne bi bilo pomembno, ali bi ti dodatni kriteriji v konkretnem primeru lahko sami zase pomenili zadosten kriterij za vzpostavitev pristojnosti sodišča po pravilih izraelskega (in še manj slovenskega) mednarodnega zasebnega prava. Bistveno naj bi bilo, da je z njimi vzpostavljena dovolj močna vez z državo izvora sodne odločbe, zaradi katere njene pristojnosti ni moč šteti za neprimerne. Pritožnik takšni razlagi 3. točke prvega odstavka 98. člena ZMZPP ponovno očita očitno napačnost in s tem kršitev prepovedi sodniške samovolje iz 22. člena Ustave. Vendar gre po oceni Ustavnega sodišča tokrat – ne glede na to, da je sodišče prve stopnje vztrajalo pri svojem stališču iz prvega postopka – za očitno neutemeljen očitek.
9. Sodišče prve stopnje je izpodbijano stališče v ponovljenem postopku utemeljilo z obširnimi, razumnimi pravnimi argumenti, pri čemer je odgovorilo na vse pomisleke Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-645/13 (glej 18. do 28. točko obrazložitve sklepa). Pojasnilo je, da slovensko sodišče obstoj morebitnih dodatnih kriterijev, na katerih je temeljila pristojnost tujega sodišča, sicer avtonomno presoja po slovenskem pravu, vendar da preizkusa, na čem je temeljila pristojnost izraelskega sodišča (kot ga zahteva prvi odstavek 98. člena ZMZPP), ne more opraviti brez ovrednotenja okoliščin, s katerimi je sodišče države izvora po svojem pravu utemeljilo svojo pristojnost. Sklicujoč se na stališče A. Galiča, sprejeto prav za ta primer v članku Zdravniške ali pravniške napake? (Pravna praksa št. 44/2013), je sodišče utemeljilo, da v primeru, ko gre za države s
common law
tradicijo, temeljitev pristojnosti pokriva tako prvi korak (formalni temelj za vzpostavitev pristojnosti) kot tudi drugi korak (odločitev o izvajanju pristojnosti zaradi ocene, da ne glede na okoliščino vzpostavitve pristojnosti obstoji zadostna zveza z državo foruma). V konkretnem primeru naj bi bila sprejemljiva zveza (ki jo zahteva prvi odstavek 98. člena ZMZPP), vzpostavljena zaradi dodatnih kriterijev, s katerimi je sodišče države foruma utemeljilo, da ni neprimeren forum, in ki jih tudi (slovensko) delibacijsko sodišče šteje za pravno pomembne z vidika prvega odstavka 98. člena ZMZPP. Gre za naslednje kriterije: kriterij kraja, kjer je bil vzpostavljen kontakt za operacijo; kriterij kraja zdravljenja; kriterij kraja zdravniških pričevanj o škodi; ter okoliščine, da tožnik težko pride na sodišče v tujino – torej kriterij, kje bo lažje izvesti postopek. Po presoji sodišča prve stopnje je v tej zadevi že kriterij, kje je lažje izvesti postopek, sam zase zadosten za zavrnitev ugovora neprimerne pristojnosti izraelskega foruma (prim. 23. točko obrazložitve sklepa sodišča prve stopnje). Sodišče prve stopnje je tudi utemeljilo, da ZMZPP v prvem odstavku 98. člena ne postavlja zahteve, da mora iti pri kriteriju, na katerem (dodatno) temelji pristojnost tujega sodišča, nujno za kriterij, ki bi v konkretnem primeru lahko pomenil samostojen kriterij za vzpostavitev pristojnosti (izraelskega, in še manj slovenskega
[6]
) sodišča. Po presoji sodišča prve stopnje takšno razširjujočo jezikovno razlago sporne zakonske določbe (ki je Ustavno sodišče v odločbi št. Up-645/13 same po sebi ni štelo za nerazumne) zahteva tudi upoštevanje splošnega razlagalnega pravila, da je treba izjeme (za kar gre pri sporni oviri za priznanje) razlagati ozko. Taka presoja sodišča prve stopnje v pritožbenem postopku ni bila posebej preizkušana, saj ji pritožnik v odgovoru na pritožbo ni nasprotoval.
10. Ni dvoma, da je sodišče prve stopnje z izpodbijano razlago prvega odstavka 98. člena ZMZPP ostalo v okviru njegovih besednih meja.
[7]
Taka razlaga pa je tudi v sozvočju z namenom zakonodajalca varovati slovenske subjekte pred pravnimi posledicami pravdanja v tujini, kadar bi bila pristojnost tujega sodišča za toženca izrazito neprimerna.
[8]
Izpodbijana razlaga namreč terja prav preizkus, ali obstaja, onkraj dejstva vročitve, kakšna sprejemljiva (dodatna) okoliščina – obstoj te pa izključuje izrazito neprimernost. Glede na navedeno ter upoštevaje dejstvo, da se je sodišče prve stopnje z razumnimi pravnimi argumenti opredelilo do vseh pomislekov Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-645/13, izpodbijani razlagi očitne napačnosti ni mogoče očitati. Kršitev prepovedi sodniške samovolje in s tem 22. člena Ustave je namreč lahko podana le v primeru, ko je sodna odločba že na prvi pogled očitno napačna oziroma ko ni utemeljena z razumnimi pravnimi argumenti (ampak s takšnimi, ki jih v pravni znanosti uveljavljene metode razlage zakonov očitno ne dopuščajo), zaradi česar je utemeljen sklep, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, temveč na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev – torej samovoljno.
[9]
Pritožnik utemeljenosti očitka o očitni napačnosti izpodbijane razlage očitno ne more izkazati s sklicevanjem na drugačno stališče dr. Wedam Lukić v zgoraj omenjenem članku. Drug procesnopravni teoretik (dr. Galič) je glede iste teme (v že omenjenem članku) dal drugačno mnenje. Že takšna razhajanja v mnenjih procesnopravnih teoretikov kažejo na to, da stališču sodišča, ki se je pri reševanju spornega pravnega vprašanja odločilo za eno od možnih razlag zakonske določbe, očitne napačnosti ni mogoče očitati.
11. Neutemeljen je tudi pritožnikov očitek o nesprejemljivosti z vidika 22. člena Ustave stališč o neobstoju pridržka procesnega javnega reda, ker da so bila pritožniku v postopku pred izraelskimi sodišči v zadostni meri zagotovljena ustavna procesna jamstva. Takšno namreč očitno ni stališče, da je bilo pritožniku že s tem, ko je bil povabljen na zaslišanje v Izrael, pa je to brez opravičljivega razloga odklonil, v zadostni meri omogočeno, da si z izvedbo dokaza s svojim zaslišanjem zagotovi pravico do kontradiktornega postopka. Ne le v
common law
sistemih, tudi v kontinentalnih pravnih sistemih so za zbiranje procesnega gradiva odgovorne stranke, saj je to izraz spoštovanja človekove osebnosti, ki narekuje, da se človeka obravnava kot sposobnega ter zato tudi odgovornega, da poskrbi za ustrezno varstvo svojih pravic in interesov. To velja še posebej tedaj, ko stranka v dokazne namene predlaga svoje lastno pričanje. V takem primeru namreč očitno ni pretirana zahteva, da se stranka, ki nima opravičljivega razloga za svoj izostanek, vabilu sodišča odzove in da izjavo kot priča. Glede na navedeno na preizkus pritožnikovega očitka o kršitvi 22. člena Ustave v tem delu ne morejo vplivati pritožnikove navedbe glede opustitve izvedbe njegovega zaslišanja prek videokonference ali po zaprošenem sodišču.
12. Z vidika 22. člena Ustave tudi ni nesprejemljivo stališče, da ob upoštevanju vseh okoliščin tega primera, predvsem pa dejstva, da pritožnik v kasnejši fazi postopka ni več sodeloval z izraelskim sodiščem, ni mogoče šteti, da je bila pritožniku kršena pravica do kontradiktornega postopka zaradi postopanja izraelskega sodišča, ki je (v končni fazi) odločilo, da je primerneje, da se tudi dokazi z zaslišanjem njegovih prič izvedejo v Izraelu. Da izraelsko sodišče pritožniku s tem ni nesorazmerno omejilo možnosti izvedbe teh dokazov, očitno izhaja iz naslednjih, s strani sodišč upoštevanih, okoliščin tega primera: (1) Izraelsko sodišče je najprej odredilo, da se zaslišanje prič izvede po pravilih Haaške konvencije, torej po zaprošenem (slovenskem) sodišču. (2) Tako odločitev je preklicalo po petnajstih mesecih, odkar jo je sprejelo, in po devetih letih od začetka sodnega postopka, na naroku, na katerem je obravnavalo tožnikov predlog za preklic postopka mednarodne pravne pomoči, ki se ga pritožnik (niti sam niti po odvetniku, saj mu je preklical pooblastilo, novega pa kljub pozivu sodišča ni pooblastil) ni udeležil. (3) Za sprejem take odločitve je izraelsko sodišče (poleg razloga pritožnikove neaktivnosti
[10]
) navedlo še naslednje ustavno sprejemljive razloge: da izvedba dokazov po zaprošenem sodniku glede na dopis slovenskega Ministrstva za pravosodje, torej zaradi praktičnih težav kot tudi zaradi poteka časa, ne bi bilo več smiselna. S takšnim postopanjem je izraelsko sodišče zadostilo zahtevam 22. člena Ustave, saj je očitno, da je pritožniku dalo zadostne realne možnosti, da poskrbi za izvedbo dokazov v svojo korist. Kot je poudarilo sodišče prve stopnje, izraelsko sodišče ni bilo dolžno storiti prav vsega, da bi pritožniku zagotovilo možnost predstaviti svoj primer pred sodiščem. Pritožnikova pravica do izjavljanja v postopku namreč ni brezmejna, ampak je omejena s pravico nasprotne stranke do učinkovitega sodnega varstva, katere bistveni sestavni del je tudi pravica do sojenja v razumnem roku. Izraelskemu sodišču pa (upoštevaje vsebino odgovora Ministrstva za pravosodje na zaprosilo za mednarodno pravno pomoč v dopisu z dne 10. 2. 2004, ki ga je predložil pritožnik) tudi ni mogoče očitati, da bi neuspeh za izvedbo zaslišanja pritožnikovih prič po zaprošenem sodišču neupravičeno pripisalo v škodo pritožniku (s tem, ko je od te zahteve odstopilo ter posledično izločilo iz spisa tudi pisne izjave pritožnikovih prič), saj iz navedenega dopisa ne izhaja, da bi tožnik v zaprosilu za izvedbo postopka mednarodne pravne pomoči postavil nerazumne, z vidika slovenskega javnega reda nesprejemljive pogoje (s tem, ko je predlagal, naj se mu omogoči navzkrižno zaslišanje prič po odvetniku v angleškem jeziku).
13. Skladno z drugim odstavkom 9. člena Haaške konvencije lahko zaprošeno sodišče (namesto da bi uporabilo notranje pravo) na zahtevo organa prosilca uporabi poseben način ali postopek, razen če je ta nezdružljiv z notranjim pravom države izvršitve ali če ga ni mogoče izvesti zaradi njene notranje sodne prakse in postopka ali zaradi praktičnih težav. Skladno s 175. in 176. členom ZPP lahko slovensko sodišče zavrne dejanje mednarodne pravne pomoči oziroma zahtevo, da se to opravi na način, kot želi tuje sodišče, le, če to nasprotuje javnemu redu. Očitno je, da pravilo o ločenem zaslišanju prič po slovenskem postopkovnem pravu ne pomeni enega od temeljnih načel slovenskega postopka, od katerega nacionalni pravni red ne bi mogel odstopiti, ne da bi bil s tem kršen procesni javni red. Kljub temu iz dopisa Ministrstva za pravosodje izhaja, da je imelo slovensko sodišče med drugim težave z izvedbo postopka mednarodne pravne pomoči prav iz tega razloga ("ker da po slovenskih postopkovnih pravilih ni mogoče navzkrižno zaslišati priče").
[11]
Upoštevaje vse navedeno, izraelskemu sodišču ni mogoče očitati, da bi sprejelo z vidika pritožnikove pravice do kontradiktornega postopka pretirano omejujočo odločitev s tem, ko je v končni fazi odločilo, naj se (zaradi spoštovanja načel ekonomičnosti in hitrosti postopka) dokaz z zaslišanjem njegovih prič vendarle izvede v Izraelu (sicer bodo pisne izjave teh prič izločene iz spisa).
14. Neutemeljen je tudi pritožnikov očitek, da je bil zaradi izločitve pisnih izjav (prič in t. i. glavne izjave pritožnika ter strokovnjaka za slovensko pravo) iz spisa prikrajšan za pošten postopek. Navedeno je bilo namreč logična posledica dejstva, da sodišče pritožnika in prič v Izraelu ni moglo zaslišati, zaradi česar tožnik ni imel možnosti (navzkrižnega) zaslišanja oseb, ki so take izjave podale. S tem pravilom (ki ga pozna tudi ZPP – glej šesti odstavek 236. člena) je izraelsko sodišče zavarovalo pravico nasprotne stranke do kontradiktornega postopka. Za poštenost postopka pred tujim sodiščem ni ključno, ali je bilo določeno postopkovno pravilo (zaradi domnevnega neupoštevanja izjeme) prekršeno, ampak le, ali so bile pritožniku v postopku, gledanem kot celota, zagotovljene razumne možnosti za sodelovanje. Očitno neutemeljen je tudi pritožnikov očitek o kršitvi pravice do poštenega postopka zaradi neupoštevanja izjave izvedenca dr. Reichentala, saj je izraelsko sodišče njegovo izjavo upoštevalo.
15. Prav tako je z vidika zahtev poštenega postopka sprejemljivo stališče Vrhovnega sodišča, da ne gre za kršitev enakopravnosti strank v postopku v primeru, ko mora pritožnik procesno neravnovesje, do katerega naj bi prišlo v postopku pred izraelskim sodiščem, pripisati zgolj svoji nepripravljenosti sodelovati v postopku. Enakost orožij strank v postopku namreč zahteva le, da je imela vsaka stranka razumne možnosti za predstavitev svojega primera pred sodiščem (vključno z dokazi) pod pogoji, ki je ne postavljajo v znatno neugodnejši položaj nasproti drugi stranki.
[12]
Takšne možnosti je pritožnik imel.
16. Očitno neutemeljen je tudi pritožnikov očitek o kršitvi pravice do poštenega postopka iz razloga, ker sta sodišči priznali pravno veljavnost izraelskih sodnih odločb, čeprav naj bi mu bila v postopku pred izraelskimi sodišči kršena pravica do zastopanja po pooblaščencu, ki bi si ga sam izbral, posledično pa tudi pravica do pravnega sredstva. Ustavno sodišče pritrjuje stališču sodišč, da izraelsko sodišče s tem, ko je imenovalo pritožnikovega nekdanjega odvetnika za njegovega pooblaščenca za sprejemanje pisanj, pritožnika očitno ni prikrajšalo za pravici do poštenega postopka in do pravnega sredstva.
[13]
Z vidika jamstev poštenega postopka je bistveno, da je imelo izraelsko sodišče ustavnopravno sprejemljive razloge za to, da vročitve ni opravilo osebno pritožniku (v tujino),
[14]
ter da je pravilno domnevalo, da bodo pritožniku z vročanjem pisanj prek dotedanjega odvetnika zagotovljene razumne možnosti za nadaljnje sodelovanje v postopku. Ker je vročitev pooblaščencu (za sprejemanje pisanj) veljavna in se v trenutku te vročitve šteje, da je opravljena vročitev stranki (sicer institut pooblaščenca za sprejemanje pisanj ne bi imel nobenega smisla),
[15]
in ker je predlagatelj sodišču predložil odločbo o pravnomočnosti in izvršljivosti izraelskih sodb, sodišče s tem, ko ni izrecno odgovorilo na trditve pritožnika, da mu pooblaščenec sodbe ni vročil, ni kršilo svoje dolžnosti do opredelitve.
[16]
Z vidika ustavnih procesnih jamstev je bistveno, da je pritožnik vedel za postopek pred izraelskim sodiščem (saj je pred tem sodeloval v njem) in da je imel ves čas možnost, da si sam izbere pooblaščenca (za sprejemanje pisanj).
[17]
Sicer pa pritožnik tudi ne trdi (in ni trdil v postopku pred sodišči), da je po tem, ko naj bi bil seznanjen s sodbo, v Izraelu zoper njo vložil neuspešno pritožbo.
17. Očitno neutemeljen je tudi pritožnikov očitek o nerazumno utemeljeni zavrnitvi njegovega ugovora pridržka javnega reda v delu, v katerem ga je utemeljeval z očitkom o vzpostavitvi pristojnosti izraelskega foruma z zvijačno vročitvijo tožbe (ker da je očitno, da je tožnik z vročitvijo tožbe želel doseči rezultat, ki ga v Republiki Sloveniji ne bi mogel, to je neposredno odškodninsko odgovornost pritožnika). Ker sodišče prve stopnje ni ugotovilo, da bi bila vročitev opravljena z zvijačo, ni opravilo nadaljnje presoje, ki naj bi bila nerazumna, ali je tožnik s tem dosegel rezultat, ki ga s tožbo v Republiki Sloveniji ne bi mogel doseči. Sicer pa iz razumne utemeljitve sklepa Vrhovnega sodišča (glede neobstoja pridržka vsebinskega javnega reda) izhaja, da ne drži, da bi bil pritožnik v Republiki Sloveniji zaradi 174. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo in 20/18 – OZ) zavarovan pred neposredno odškodninsko odgovornostjo, ko pa iz izraelske sodne odločbe izhaja ugotovitev, da je tožnik pogodbo sklenil neposredno s pritožnikom, in ne z zdravstveno ustanovo.
18. Pritožnik tudi s sklicevanjem na prakso ESČP v zvezi s priznavanjem tujih sodnih odločb očitno ne izkaže zatrjevanih kršitev človekovih pravic. Po presoji ESČP, kot izhaja (med drugim) iz sodb v zadevah
Pellegrini proti Italiji
in
Avotiņš proti Latviji,
mora država pred priznanjem tuje sodne odločbe za to, da ne krši prvega odstavka 6. člena EKČP, preizkusiti tuje sodne odločbe z vidika jamstev poštenega postopka, kot jih zagotavlja navedena konvencijska določba.
[18]
Iz zgoraj navedenega izhaja, da sta sodišči v tej zadevi takšen preizkus (v okviru pridržka procesnega javnega reda) – z vidika vseh jamstev iz prvega odstavka 6. člena EKČP – opravili, pri tem pa sprejeli stališča, ki so uglašena s stališči ESČP o tem, kdaj je lahko podana kršitev temeljih procesnih jamstev poštenega postopka.
[19]
19. Neutemeljeni so tudi pritožnikovi očitki o kršitvi pravice iz 22. člena Ustave pri obravnavi njegovih ugovorov o pridržku vzajemnosti. Ne drži očitek, da je stališče sodišča prve stopnje o neutemeljenosti pritožnikovega ugovora o pridržku vzajemnosti zaradi prekoračitve petletnega roka za vložitev predloga za priznanje po izraelskem pravu pavšalno utemeljeno. Utemeljitev je, nasprotno, obsežna (prim. 29. do 34. točko in 36. točko obrazložitve sklepa sodišča prve stopnje). Sodišče prve stopnje je (sklicujoč se tako na pojasnilo pristojnega organa države Izrael, ki ga je pridobilo s posredovanjem Ministrstva za pravosodje, kot tudi na pravno mnenje R. Belkina, ki ga je predložil predlagatelj) utemeljilo, da je po izraelskem pravu sicer res predpisan petletni rok za priznanje, vendar da izraelska sodišča široko razlagajo dopustnost izjeme od tega pravila, to je obstoj "posebnih okoliščin". Zato je sodišče štelo za verjetno, da bi izraelska sodišča tudi zdravstveno stanje predlagatelja štela za opravičljiv razlog za zamudo.
[20]
Glede na to, da ZMZPP glede vzajemnosti predpisuje izpodbojno domnevo, se zdi taka utemeljitev sodišča prve stopnje z vidika ustavne zahteve po obrazloženi sodni odločbi – upoštevaje pri tem tudi ugovorne razloge, ki jih je podal pritožnik – zadostna. Že na podlagi doslej navedenega se izkaže kot očitno neutemeljen tudi pritožnikov očitek o očitni napačni razporeditvi dokaznega bremena. Prvič zato, ker sta imeli sodišči za stališče, da je (materialno) dokazno breme na pritožniku, zadostno podlago že v tretjem odstavku 101. člena ZMZPP, ki prepisuje (izpodbojno) domnevo o obstoju vzajemnosti do dokaza o nasprotnem. Ne drži, da bi bila stališča pravne teorije drugačna.
[21]
Drugič zato, ker je sodišče prve stopnje pri preizkusu tega ugovora upoštevalo tudi podatke (o izraelski sodni praksi), ki jih je pridobilo od pristojnega organa države Izrael prek Ministrstva za pravosodje. In tretjič zato, ker sodišče ni štelo, da je tudi procesno dokazno breme ves čas na pritožniku, temveč je glede na izkazano široko razlago izjeme od tega splošnega pravila v izraelski sodni praksi štelo, da je procesno dokazno breme ponovno prešlo nanj.
20. Stališču Vrhovnega sodišča o nastopu prekluzije v delu, v katerem je pritožnik pridržek vzajemnosti utemeljeval s sklicevanjem na izraelska pravila o preizkusu mednarodne pristojnosti, pritožnik očita kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave iz več razlogov. Vendar se Ustavnemu sodišču do teh očitkov ni treba opredeljevati. Odločitev Vrhovnega sodišča je namreč v tem delu utemeljena še na drugih (od tega stališča neodvisnih, samostojnih) stališčih o neobstoju pridržka vzajemnosti iz tega razloga, (i) ker naj pritožnik ne bi zadostil dokaznemu bremenu in (ii) ker naj obstoja tega pridržka Vrhovno sodišče tudi samo, ob vpogledu v tujo literaturo, ni ugotovilo. Slednjega stališča pritožnik v ustavni pritožbi ne izpodbija (izpodbija le stališče o razporeditvi dokaznega bremena). Ker preizkusi Ustavno sodišče ustavno pritožbo le v mejah razlogov, ki jih navaja pritožnik, in ker je že to v postopku ustavne pritožbe neizpodbijano stališče (o neobstoju pridržka vzajemnosti z vidika preizkusa mednarodne pristojnosti tujega sodišča, četudi bi ga sodišče opravilo po uradni dolžnosti) samo po sebi zadoščalo za neuspeh pritožnikovega ugovora v tem delu, se pritožnikov položaj tudi v primeru, če bi Ustavno sodišče morda ugotovilo, da je prvo (ali drugo) stališče Vrhovnega sodišča ustavno sporno, ne bi mogel izboljšati.
21. Očitno neutemeljen je tudi pritožnikov očitek o kršitvi pravice izjave zaradi spremembe odločitve na pritožbeni stopnji. Vrhovno sodišče je utemeljeno izpostavilo, da se je imel pritožnik možnost izjaviti ne le glede pritožbeno spornih vprašanj, glede katerih je Vrhovno sodišče sprejelo drugačno stališče od sodišča prve stopnje, ampak tudi glede pravne presoje sodišča prve stopnje, zaradi katere je lahko Vrhovno sodišče (po spremembi stališča glede treh pritožbeno spornih vprašanj) spremenilo odločitev sodišča prve stopnje. Kot je poudarilo Vrhovno sodišče, se je imel pritožnik možnost o njih izjaviti tako tekom ponovljenega postopka pred sodiščem prve stopnje
[22]
kot tudi že tekom prvega postopka (na vseh stopnjah sojenja),
[23]
prav tako pa bi se o njih lahko, če bi hotel, izjavil v odgovoru na pritožbo.
[24]
Z vidika preizkusa pritožnikovega očitka o kršitvi pravice do izjave zaradi spremembe odločitve v pritožbenem postopku je bistveno, da je pritožniku bila dana možnost vplivati na odločitev Vrhovnega sodišča, ki zanj ni pomenila presenečanja, končno tudi v odgovoru na pritožbo, pa te možnosti, čeprav bi jo lahko, ni v celoti izkoristil.
22. Ker je po oceni Ustavnega sodišča očitno neutemeljen tako očitek, da je stališče o neobstoju pridržka vzajemnosti (zaradi poteka petletnega roka) obremenjeno s kršitvijo ustavnih procesnih jamstev, kot tudi očitek o očitni napačni razlagi 3. točke prvega odstavka 98. člena ZMZPP ter očitek o kršitvi pravice do pritožbe zaradi vročanja izraelske sodne odločbe prek pooblaščenca za sprejemanje pisanj, se Ustavnemu sodišču v tej zadevi ni bilo treba opredeliti do vprašanja, ali gre pri teh očitkih sploh za materialno izčrpane očitke (glede na to, da jih pritožnik v odgovoru na pritožbo ni uveljavljal).
23. Ker očitno ne gre za kršitev človekovih pravic, kakor jih zatrjuje pritožnik, Ustavno sodišče njegove ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.
C.
24. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena
ZUstS
ter petega odstavka v zvezi s tretjo alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11 in 70/17)
v sestavi: predsednik dr. Rajko Knez ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, dr. Rok Čeferin, dr. Dunja Jadek Pensa, dr. Špelca Mežnar, dr. Katja Šugman Stubbs in Marko Šorli. Sodnik dr. Marijan Pavčnik je bil pri odločanju v tej zadevi izločen. Ustavno sodišče je sklep sprejelo s petimi glasovi proti dvema. Proti sklepu sta glasovala sodnik Čeferin in sodnica Jadek Pensa, ki sta se izrekla za sprejem ustavne pritožbe.
dr. Rajko Knez
Predsednik
[1]
V delu, ki se nanaša na nepriznanje listine Urada, je Vrhovno sodišče predlagateljevo pritožbo zavrnilo in v tem delu potrdilo sklep sodišča prve stopnje.
[2]
Pritožnik se sklicuje še na sodbe ESČP v zadevah
Royer proti Madžarski
z dne 6. 3. 2018,
Özgür Keskin proti Turčiji
z dne 17. 10. 2017 in
Sukhanov proti Ukrajini
z dne 5. 10. 2017.
[3]
Kršitev pravice iz 22. člena Ustave je Ustavno sodišče sicer ugotovilo tudi zaradi nezadostne utemeljitve stališča, da je zahtevi po predložitvi overjenega prevoda tuje sodne odločbe iz drugega odstavka 95. člena ZMZPP v primeru, ko v Republiki Sloveniji ni sodnega tolmača za določen jezik, na podlagi smiselne uporabe določb Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17 – v nadaljevanju ZPP) zadoščeno že s predložitvijo neoverjenega prevoda tuje sodne odločbe. Vendar to stališče Ustavnega sodišča za odločanje v tem postopku ni več pomembno.
[4]
Tj. pri odločanju o predlogu za priznanje tuje sodne odločbe ter o ugovoru oziroma pritožbi zoper odločitev o priznanju tuje sodne odločbe.
[5]
Glej J. J. Fawcet (ur.), Declining Jurisdiction in Private International Law, Clarendon Press, Oxford 1995, str. 10.
[6]
Glede na to, da slovenski sistem preizkusa pristojnosti tujega sodišča ne temelji na principu zrcalne slike (po katerem se vprašanje pristojnosti tujih sodišč presoja s pomočjo lastnih kriterijev o mednarodni pristojnosti sodišč), ampak na principu negativne liste (po katerem so iz priznanja izključene le posamezne neprimerne pristojnosti).
[7]
Drugače bi denimo bilo, če bi ZMZPP določal, da je ovira za priznanje, "če tuje sodišče po svojem pravu za vzpostavitev pristojnosti nima druge podlage kot vročitev tožbe". Sporna določba pa se ne glasi tako, ampak kot oviro za priznanje določa primer, ko "je pristojnost tujega sodišča temeljila izključno na vročitvi tožbe tožencu v tej državi".
[8]
Glej Predlog
zakona o mednarodnem zasebnem pravu in postopku
, EPA 1257, Poročevalec DZ, št. 43/95, str. 85.
[9]
Glej denimo odločbe Ustavnega sodišča št. Up-572/06 z dne 8. 11. 2007 (Uradni list RS, št. 107/07, in OdlUS XVI, 112), 5. točka obrazložitve, št. Up-680/12 z dne 21. 2. 2013 (Uradni list RS, št. 24/13), 5. točka obrazložitve, št. Up-109/12 z dne 23. 10. 2014 (Uradni list RS, št. 81/14), 22. točka obrazložitve, št. Up-460/14 z dne 5. 3. 2015 (Uradni list RS, št. 28/15, in OdlUS XXI, 10), 8. točka obrazložitve, in št. Up-233/15 z dne 19. 10. 2017 (Uradni list RS, št. 63/17, in OdlUS XXII, 30), 16. točka obrazložitve.
[10]
Pritožnik sodiščema v tem delu neutemeljeno očita sprejetje arbitrarnega stališča, saj je očitno, da sta zanj imeli podlago v izraelskih sodnih odločbah.
[11]
Ministrstvo je v navedenem dopisu Izrael sicer med drugim zaprosilo še za pojasnila glede njegove pripravljenosti založiti stroške za tolmača ter za slikovno snemanje (slovensko sodišče torej ni bilo zaprošeno za izvedbo videokonference, ki je Haaška konvencija ne predvideva – prim. v zvezi s tem A. Galič v: L. Ude, A. Galič (red.), Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 4. knjiga, Uradni list Republike Slovenije, GV Založba, Ljubljana 2010, str. 94), ter za pojasnila, ali se odvetnik po izraelskem pravu šteje za sodni organ države, ki lahko da zaprosilo, in ali obstaja vzajemnost glede možnosti slovenskih odvetnikov, da nastopajo pred izraelskimi sodišči.
[12]
Prim. denimo sodbi ESČP v zadevah
Regner proti Češki republiki
z dne 19. 9. 2017, 146. točka obrazložitve, in
Dombo Beheer B. V. proti Nizozemski
z dne 27. 10. 1993, 33. točka obrazložitve.
[13]
Neutemeljeno je pritožnikovo sklicevanje na sodbo Sodišča Evropske unije v zadevi
Krombach, ki
se nanaša na drugačen primer (zavrnitve možnosti sodelovanja obdolženčevega odvetnika na glavni obravnavi).
[14]
Upoštevaje pri tem dolžnost varstva pravice nasprotne stranke do sojenja v razumnem roku. Kot je poudarilo sodišče prve stopnje, pozna tako možnost v primeru, ko stranka biva v tujini, tudi slovenski pravni red (prim. 146. člen ZPP).
[15]
Prim. A. Galič, Zakon o pravdnem postopku z uvodnimi pojasnili k spremembam zakona in stvarnim kazalom Aleša Galiča, 6. dopolnjena izdaja, Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 2017, str. 73.
[16]
Po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča namreč ni nujno, da je odgovor na navedbo stranke vedno izrecen (glej denimo odločbo št. Up-373/97 z dne 22. 2. 2001, Uradni list Republike Slovenije, št. 19/01 in OdlUS X, 108, 9. točka obrazložitve).
[17]
Prim. z odločitvijo ESČP v zadevi
Weber proti Nemčiji
z dne 2. 10. 2007, 9. stran obrazložitve (kjer je sicer šlo za primer, ko sodišče kljub resnim poskusom vročitve pisanj po diplomatski poti te ni moglo opraviti, zato je odredilo vročitev pisanj z javno objavo).
[18]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Pellegrini proti Italiji
, 40. do 48. točka obrazložitve, in sodbo velikega senata ESČP v zadevi
Avotiņš proti Latviji
, 98. točka obrazložitve.
[19]
Pritožnik se v zvezi s tem očitkom sklicuje še na sodbe ESČP v zadevah
Özgür Keskin proti Turčiji
,
Royer proti Madžarski,
in
Sukhanov proti Ukrajini
, vendar nobena od teh zadev ni primerljiva z obravnavano.
[20]
Predlagatelj ima, kot izhaja iz izraelske odločbe z dne 19. 1. 2006, popolnoma paralizirane vse štiri okončine; ne more dvigniti glave, ne more samostojno dihati, požirati, odvajati; ves čas je v ležečem položaju; govori lahko le s šepetanju podobnim glasom.
[21]
D. Wedam-Lukić (v delu: M. Ilešič, A. Polajnar-Pavčnik in D. Wedam Lukić, Mednarodno zasebno pravo; komentar zakona, 2. dopolnjena izdaja, ČZ Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 1992, str. 140) navaja, da "bo moral po novem tisti, ki nasprotuje priznanju, dokazati, da v državi izvora odločbe zavračajo priznanje jugoslovanskih odločb." Gre sicer za komentar k 92. členu Zakona o ureditvi kolizije zakonov s predpisi drugih držav v določenih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 43/82 in 72/82 – ZUKZ), ki pa je bil po vsebini enak današnjemu 101. členu ZMZPP. S. Cigoj je stališče, da mora sodišče na (ne)obstoj vzajemnosti paziti po uradni dolžnosti, podal k drugačni zakonski ureditvi, po kateri je bila vzajemnost pozitivna (in ne negativna) predpostavka za priznanje (prim. Mednarodno zasebno pravo, 1. knjiga, Splošni nauki, ČZ Uradni list SRS, Ljubljana 1977, str. 95).
[22]
Pritožnik je v ponovljenem postopku vložil štiri pripravljalne vloge, ki jih je sodišče upoštevalo (le v delu, ki se nanaša na ugovor neobstoja vzajemnosti v zvezi s preizkusom mednarodne pristojnosti, jih Vrhovno sodišče ni upoštevalo).
[23]
Pritožnik je imel tekom prvega postopka možnost izjaviti se, ne le v pravnih sredstvih (vključno z ustavno pritožbo), ampak že v odgovoru na predlog predlagatelja ter v dodatni pripravljalni vlogi (sodišče prve stopnje je namreč kontradiktornost vzpostavilo takoj po prejemu predloga).
[24]
Takšno stališče je Ustavno sodišče že sprejelo, kot je opozorilo Vrhovno sodišče, v odločbi št. Up-1266/05 z dne 7. 6. 2007 (Uradni list RS, št. 55/07, in OdlUS XVI, 90), 8.–10. točka obrazložitve. Tudi po stališču pravne teorije je lahko odgovor na pritožbo ne le obrambno, temveč tudi ofenzivno, napadalno sredstvo, ker je treba zaradi enakopravnosti s pritožnikom tudi nasprotni stranki dati možnost, da lahko izpodbija vsa za njo neugodna pravna stališča sodišča prve stopnje (prim. J. Zobec v: L. Ude, A. Galič (red.), Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, Uradni list Republike Slovenije, GV Založba, Ljubljana 2009, str. 365–367).
⇒