Up-417/16
Natisni
Opravilna št.:
Up-417/16
Datum odločitve:
18. 3. 2021
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 65/2021 in OdlUS XXVI, 41
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2021:Up.417.16
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 44250/2011 z dne 18. 2. 2016
Izrek:
S sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 44250/2011 z dne 18. 2. 2016 sta bili pritožniku kršeni pravici
iz 34. in 35
. člena Ustave.
Evidenčni stavek:
Pravni interes oškodovanca v kazenskem postopku ni neomejen. Le v izjemnih primerih kazenska sodba v tolikšni meri vpliva na njegov položaj oziroma njegove pravice, da mu je treba priznati upravičenje za vložitev ustavne pritožbe ne le z vidika varstva temeljnih postopkovnih jamstev, temveč tudi z vidika drugih človekovih pravic. Ustavno sodišče je pri presoji, ali je obravnavani primer tak, kot odločilne opredelilo tri okoliščine.
V kazenski zadevi, v kateri je podan položaj kolizije človekovih pravic do osebnega dostojanstva ter varstva časti in dobrega imena iz 34. in 35. člena Ustave zasebnega tožilca ter svobode izražanja iz 39. člena Ustave obdolženca, sodišče s sodbo odloči tudi o vsebinskih mejah v kolizijo vpletenih človekovih pravic.
Ustavno sodišče mora položaj zasebnega tožilca kot ustavnega pritožnika, kadar so s kaznivim dejanjem neposredno prizadete njegove osebnostne pravice in človekovo dostojanstvo iz 34. in 35. člena Ustave, ustavnoskladno upoštevati. V takšnem primeru kolizije pravic kazenska sodba ne predstavlja več zgolj odločitve o pravicah obdolženca. Čeprav je položaj oškodovanca v okviru kazenskega postopka praviloma v ozadju in ima ta za svoje varstvo na voljo druga pravna sredstva, je v tovrstnih izjemnih primerih treba poleg primarnega namena kazenskega postopka upoštevati tudi pomen varstva osebnostnih pravic in človekovega dostojanstva zasebnega tožilca kot ustavnega pritožnika.
Zasebni tožilec kot oškodovanec je stranka kazenskega postopka, ki zasleduje pretežno zasebni interes. Pregon pri kaznivih dejanjih, ki se preganjajo na zasebno tožbo, je v oškodovančevi izključni domeni, saj državni tožilec zanj ni pristojen. Ustavna zahteva po učinkovitem varstvu pravic iz 34. in 35. člena Ustave terja, da se zasebnemu tožilcu kot oškodovancu v tovrstnih primerih prizna upravičenje za vložitev ustavne pritožbe.
Ustavno sodišče ustaljeno pripisuje velik pomen svobodi novinarskega izražanja oziroma tiska in poudarja visoko raven dopustnosti pisanja o zadevah javnega pomena. Svoboda izražanja ne varuje le širjenja mnenj, ki so sprejeta z naklonjenostjo, temveč zajema tudi kritične in ostre izjave. Zaradi spoštovanja jedra pravic iz 34. in 35. člena Ustave pa je tudi izražanju grobih vrednostnih sodb postavljena meja. Kjer govorcu ne gre več za vplivanje na razpravo v zadevah javnega pomena, temveč zgolj za žalitev drugega, bralec pa lahko izraženo razume kot napad na osebnost te osebe, njeno sramotitev, ponižanje, prezir ali zasmehovanje, protipravnost ni izključena.
Pri presoji kolizije pravic iz 34. in 35. člena ter 39. člena Ustave je treba oceniti, ali za vrednostno sodbo, posebej če je ta zelo žaljiva, obstaja zadostna dejstvena podlaga. Obdolženčeve izjave v spornem časopisnem članku so bile za pritožnika objektivno in subjektivno izjemno žaljive. Obdolženec je dejstva, ki naj bi bila po njegovem mnenju javnosti neznana, v članku navajal zelo skromno, selektivno ali celo zavajajoče in neresnično. Na tako predstavljeno dejstveno podlago je obdolženec navezal izjemno žaljive vrednostne sodbe, usmerjene v značajske lastnosti in osebnost oškodovanca nasploh. Spornemu članku tako ni mogoče priznati prispevka k razpravi v javnem interesu, temveč je očitno razviden obdolženčev namen zaničevanja, žaljenja oziroma blatenja pritožnika. Pri tej oceni je Ustavno sodišče upoštevalo tudi naslov in kontekst besedila članka. Varstvo pravice do svobode izražanja takšnih izjav ne zajema, kar v izpodbijani sodbi ni bilo ustavnoskladno upoštevano in pritožnikovi pravici do osebnega dostojanstva ter varstva časti in dobrega imena nista bili ustavnoskladno zavarovani.
Geslo:
1.5.51.2.11 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločitev o sporni pravici.
5.3.30 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do zasebnega življenja (35, 36, 37).
5.3.1 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do dostojanstva (21).
3.17 - Splošna načela - Tehtanje interesov.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
1.4.10.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Vmesni postopki - Izločitev sodnika.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
5.3.20 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda izražanja (39).
5.3.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Ne bis in idem (31).
5.3.13.21 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Domneva nedolžnosti (27).
Pravna podlaga:
Člen 34, 35, 39, Ustava [URS]
Člen 48.1, 49.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Jože Pirjevec, Sežana
Datum vloge:
16. 5. 2016
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev kršitve človekove pravice
Dokument:
US32809
Dokument v PDF obliki:
Up-417-16 - Odločba.pdf
282 KB
Prenesite datoteko
Up-417-16 - Pritrdilno LM dr. Jadek Pensa.pdf
146 KB
Prenesite datoteko
Up-417-16 - Pritrdilno LM dr. Accetto.pdf
142 KB
Prenesite datoteko
Up-417-16 - Pritrdilno LM dr. Šugman Stubbs.pdf
140 KB
Prenesite datoteko
Up-417-16 - Odklonilno LM Dr. Dr. Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA).pdf
106 KB
Prenesite datoteko
Up-417/16-23
18. 3. 2021
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi dr. Jožeta Pirjevca, Sežana, ki ga zastopa David Sluga, odvetnik v Ljubljani, na seji 18. marca 2021
odločilo:
S sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 44250/2011 z dne 18. 2. 2016 sta bili pritožniku kršeni pravici
iz 34. in 35
. člena Ustave.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnik izpodbija oprostilno sodbo Vrhovnega sodišča v kazenski zadevi, v kateri je bil zasebni tožilec. Dr. Boštjan Marko Turk, ki je bil v kazenskem postopku obdolženec (v nadaljevanju obdolženec), je v časopisnem članku z naslovom "Referenti in renegati", objavljenem v 24. številki tednika Reporter z dne 13. 6. 2011, o pritožniku med drugim zapisal, da je "poitalijančil svoje ime" in s tem "vstopil v nenavaden tip renegatstva" ter "na svojem zgledu potrdil pravilnost fašistične raznarodovalne politike". Pritožnik je zoper obdolženca vložil zasebno tožbo zaradi kaznivega dejanja razžalitve po drugem odstavku v zvezi s prvim odstavkom 158. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju KZ-1), na podlagi katere je Okrožno sodišče v Ljubljani obdolženca spoznalo za krivega in mu izreklo pogojno obsodbo, v kateri je določilo kazen dveh mesecev zapora, s preizkusno dobo dveh let. Višje sodišče v Ljubljani je pritožbi obdolženca in njegovega zagovornika zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.
2. Vrhovno sodišče je z izpodbijano sodbo ugodilo zahtevi za varstvo zakonitosti obdolženčevega zagovornika in obdolženca iz razloga po 1. točki 358. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 32/12 – uradno prečiščeno besedilo, 47/13, 87/14, 66/17 in 22/19 – v nadaljevanju ZKP) oprostilo storitve očitanega kaznivega dejanja. Ocenilo je, da pri spornih zapisih ne gre za navajanje (z dokazi preverljivih) dejstev ali za kritiko pritožnikove osebnosti nasploh, temveč za obdolženčevo vrednostno sodbo konkretnega ravnanja pritožnika. Slednja naj bi temeljila na nesporno ugotovljenem dejstvu, da naj bi pritožnik postopno spreminjal svoje osebno ime iz italijanščine v slovenščino; naprej priimek in kasneje še ime. Pritožnik bi kot znani zgodovinar in tudi politično aktiven posameznik lahko pričakoval, da bo to njegovo ravnanje vzbudilo zanimanje javnosti in njen odziv. Vrhovno sodišče je zavzelo stališče, da navedb v članku, da je pritožnik svoje ime poitalijančil, ni mogoče razumeti dobesedno, saj naj bi bil iz celotne povzete vsebine članka v izreku sodbe jasno razviden očitek o uporabi poitalijančenega imena tudi v razmerah, ko naj za to ne bi obstajali nikakršni zunanji razlogi. Sodišči prve in druge stopnje naj bi obdolžencu očitani navedbi, da je zasebni tožilec svoje ime poitalijančil, pripisali samostojen, od ostalega konteksta spornega članka oddvojen pomen. Vrhovno sodišče je v izpodbijani sodbi ocenilo še, da so obdolženca sporne navedbe v članku lahko prizadele, lahko jih je dojel tudi kot žaljive, vendar pa naj iz njihove vsebine ne bi bil razviden namen zaničevanja. Po presoji Vrhovnega sodišča naj o obstoju kaznivega dejanja ne bi bilo mogoče odločati le na podlagi ugotovljene objektivne žaljivosti zapisanega besedila, temveč z upoštevanjem vseh okoliščin primera, ki jih je sodba sodišča prve stopnje zanemarila ali jim ni pripisala ustreznega pomena.
3. V ustavni pritožbi pritožnik zatrjuje, da so mu bile z izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča kršene pravice iz 22., 34. in 35. člena Ustave. Kršitev 22. člena Ustave naj bi bila podana najprej iz razloga, ker naj bi Vrhovno sodišče poseglo v pravnomočno ugotovljeno dejansko stanje (s tem, ko je v nasprotju s sodiščema prve in druge stopnje štelo, da je obdolženec podal na dejstvih utemeljeno vrednostno sodbo). Kršitev tega člena Ustave naj bi bila podana tudi zaradi odstopa od odločanja v podobnih primerih, kar naj bi imelo za posledico tudi "podcenitev ustavne pravice do osebnega dostojanstva, torej osebnostne pravice do časti in dobrega imena (ter zasebnosti)". Poleg tega naj bi bilo vrednotenje Vrhovnega sodišča povsem pavšalizirano; iz sodbe naj bi bilo razvidno pomanjkanje kakršnekoli jezikovne in/ali sistemsko pravne argumentacije. Kršitev tega člena Ustave naj bi bila podana tudi iz razloga očitnega protislovja med razlogi, ki jih sodba navaja. Iz sodbe naj ne bi bilo razvidno, zakaj Vrhovno sodišče šteje, da očitano dejanje ni bilo kaznivo: ali zato, ker naj ne bi bilo storjeno z namenom zaničevanja, ali zato, ker naj bi bilo (kljub morebitni zaničevalnosti) storjeno "v sprejemljivih okvirih pravice do svobode izražanja". Očitno napačni naj bi bili tudi stališči, da obdolženec s trditvijo, da je pritožnik "vstopil v nenavaden tip renegatstva", ni zatrjeval, da je s tem postal odpadnik (renegat) naroda, in da naj iz spornega zapisa ne bi bil razviden namen zaničevanja pritožnika.
4. Pritožnik graja tudi oceno Vrhovnega sodišča o tem, v kateri smeri gre razumeti očitek o poitalijančevanju imena. Meni, da je treba ta očitek razumeti dobesedno, tj. tako, kot sta ta očitek razlagali sodišči prve in druge stopnje. Kot naj bi izhajalo iz pravnomočno ugotovljenega dejanskega stanja, pa naj obdolženec za takšne trditve ne bi imel nikakršne opore v dejstvih in naj bi torej zatrjeval neresnična in tudi nepreverjena dejstva. Primerjava s fašizmom v povezavi z očitanim renegatstvom, oboje brez kakršnekoli dejstvene osnove, naj bi bila splošno nedopustna prav zaradi splošne zločinskosti tega sistema in naj zato ne bi uživala varstva v okviru pravice do svobode izražanja iz 39. člena Ustave. Vrhovno sodišče naj bi dopustilo prekomeren poseg v pravico do osebnega dostojanstva oziroma do časti in dobrega imena iz 34. in 35. člena Ustave. Način izražanja obdolženca v članku naj bi bil zaničljiv, žaljiv, zbadljiv, posmehljiv, tudi senzacionalističen in tendenciozen. Na prvi pogled naj bi bilo razvidno, da je njegov namen zaničevanje in ne resna kritika. Prav tako naj bi bilo upoštevno, da naj obdolženec ne bi ponudil nobene dejanske opore za trditev, da pritožnikovo delo "Tito in tovariši" sloni na potvarjanju resnice. Pritožnik še zatrjuje, da je Vrhovno sodišče odločilo v nasprotju z ustaljeno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP). Ustavno sodišče je 9. 3. 2020 prejelo dopolnitev pritožnikove dopolnitve ustavne pritožbe, ki pa je ni upoštevalo, ker je prispela po poteku roka za vložitev ustavne pritožbe.
5. Ustavno sodišče je s sklepom št. Up-417/
16
z dne 25. 2. 2020 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12 in 23/20 – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče o sprejemu obvestilo Vrhovno sodišče. Na podlagi drugega odstavka 56. člena ZUstS je bila ustavna pritožba poslana obdolžencu, ki nanjo ni odgovoril.
B. – I.
O upravičenju zasebnega tožilca, da vloži ustavno pritožbo zoper sodne odločbe v kazenski zadevi
6. Oškodovanec lahko v kazenskem postopku nastopa v različnih vlogah: kot upravičeni tožilec (bodisi kot zasebni tožilec bodisi kot oškodovanec kot tožilec, tj. subsidiarni tožilec) ali kot stranski udeleženec postopka, v katerem pregon sicer vodi državni tožilec.
[1]
Pritožnik je imel v kazenskem postopku položaj zasebnega tožilca. Pri kaznivih dejanjih, pregonljivih na zasebno tožbo, je zakonodajalec odstopil od načelnega izhodišča, da pregon izvaja državni tožilec v javnem interesu; v ospredje je postavil zasebni interes oškodovanca in njegovo voljo po sprožitvi in vodenju kazenskega pregona.
[2]
7. Na podlagi ustaljene ustavnosodne presoje, v skladu s katero
Ustava oškodovancu ne zagotavlja pravice doseči obsodbo storilca kaznivega dejanja, je Ustavno sodišče zavračalo ustavne pritožbe oškodovancev. Zavzelo je stališče, da zgolj s pravnomočno odločitvijo o koncu kazenskega postopka ne more biti kršena nobena njihova človekova pravica ali temeljna svoboščina (glej na primer
sklep št. Up-131/98 z dne 15. 2. 2002). S sklepom št. U-I-95/14, Up-320/14, U-I-5/17 z dne 12. 1. 2017 je Ustavno sodišče odstopilo od te prakse, saj je poudarilo, da lahko kazenski postopek vpliva tudi na pravni položaj oškodovanca. Oškodovanec je tisti, ki mu je katerakoli njegova osebna ali premoženjska pravica s kaznivim dejanjem prekršena ali ogrožena, s čimer mu nastanejo različni civilni zahtevki.
[3]
Ustavno sodišče je poudarilo, da morajo biti oškodovancu s pravnim redom zagotovljena temeljna procesna jamstva, ki mu omogočajo uveljavljanje civilnih zahtevkov, izvirajočih iz kaznivega dejanja, ne glede na to, v katerem postopku uveljavlja te zahtevke. Pri razlagi teh pravic je treba upoštevati njihov namen. Zakonodajalec namreč ni podelil oškodovancu teh pravic z namenom doseči obsodbo storilca kaznivega dejanja.
[4]
Ustavno sodišče je v odločbi št. Up-320/14, U-I-5/17 z dne 14. 9. 2017 (Uradni list RS, št. 59/17, in OdlUS XXII, 9; 12. točka obrazložitve), v kateri je presojalo položaj oškodovanca, kadar ni v vlogi tožilca, poudarilo, da je glede na zakonsko ureditev položaja oškodovanca očitno, da je njegov pravni položaj v kazenskem postopku močno približan položaju stranke in je tesno povezan s položajem državnega tožilca, hkrati pa mu omogoča uresničitev pravice do učinkovitega uveljavljanja zahtevkov zaradi poseganja v njegove pravice.
Pri tem je poudarilo, da je treba pri presoji oškodovančevega pravnega interesa upoštevati, da vsi oškodovanci v kazenskem postopku
ne varujejo vselej le svojih premoženjskopravnih pravic, temveč tudi nepremoženjske, kar lahko vključuje tudi osebnostne pravice. Izvršitev kaznivega dejanja zoper oškodovanca lahko pomeni poleg posega v njegove pravno zavarovane dobrine tudi hud poseg v njegovo dostojanstvo. Prav v navedeni zadevi je šlo za tak primer, saj sta bili predmet obtožbe kaznivi dejanji nasilja v družini in posilstva. Ustavno sodišče je štelo, da so bila obravnavana dejanja hud poseg v človekove pravice do varnosti, telesne in duševne celovitosti ter časti in dobrega imena iz 34. in 35. člena Ustave.
[5]
Zavzelo je stališče, da oškodovanec s sodelovanjem v kazenskem postopku v primeru tovrstnih kaznivih dejanj varuje tudi svoje osebno dostojanstvo, zagotovljeno s 34. členom Ustave.
[6]
Ob navedenem je poudarilo, da pravni interes oškodovanca ni neomejen. Čeprav je zatiranje kaznivih dejanj v javnem interesu, javni interes ne izključuje dolžnosti državnih organov v razmerju do oškodovanca – žrtve kaznivega dejanja; v primeru iz navedene zadeve je šlo za dolžnost spoštovanja oškodovančevih procesnih pravic (25. člen Ustave). Ustavno sodišče je interes oškodovanca, da se spoštujejo njegove pravice, ki jih ima po ZKP, zato v tem okviru štelo za pravno upošteven.
[7]
8. Ustavno sodišče je v sklepu št. Up-814/14 z dne 21. 9. 2017 (Uradni list RS, št. 59/17, in OdlUS XXII, 27) spremenilo tudi stališče, da zasebni tožilec ni upravičena oseba za vložitev ustavne pritožbe zoper pravnomočno sodno odločbo, s katero je bil kazenski postopek končan.
[8]
Zasebni tožilec je po določbah KZ-1 in ZKP upravičeni tožilec za kazenski pregon kaznivih dejanj, za katera kazenski zakon določa, da se preganjajo na zasebno tožbo. Pri teh kaznivih dejanjih kazenski zakon ni predvidel, da bi kazenski pregon v javnem interesu izvajal državni tožilec, ampak ga izvaja zasebni tožilec v svojem interesu. Gre namreč za kazniva dejanja, katerih obstoj pogojuje predvsem subjektivna prizadetost oškodovanca.
[9]
Zasebni tožilec je stranka kazenskega postopka in ima iste pravice kot državni tožilec.
[10]
Tudi zasebni tožilec sicer nima pravice do obsodbe storilca kaznivega dejanja, a drugače od oškodovanca nastopa v vlogi pregona kot tožilec in tako primarno zasleduje prav ta namen. Zasebnemu tožilcu je Ustavno sodišče priznalo položaj upravičene osebe za vložitev ustavne pritožbe, kolikor uveljavlja ustavno varstvo temeljnih postopkovnih jamstev v kazenskem postopku, ki mu jih za uveljavljanje civilnopravnih zahtevkov zagotavljajo Ustava, mednarodni instrumenti in ZKP. Poudarilo je, da je le tako mogoče zagotoviti učinkovitost teh njegovih pravic.
[11]
9. Ustavno sodišče je že poudarilo, da je temeljni namen kazenskega postopka ugotavljanje kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti storilca ter izrek kazenske sankcije v skladu z zakonom in ob spoštovanju ustavnih jamstev osumljenca oziroma obdolženca. Glavna meritorna odločitev v kazenskem postopku je torej odločitev o obtožbi zoper obdolženca in s tem o njegovi pravici
[12]
in ne o vsebinski pravici oškodovanca, ki zato praviloma ni upravičen vložiti ustavne pritožbe zoper kazensko sodbo. V odločbi št. Up-320/14, U-I-5/17 je Ustavno sodišče oškodovancu v postopku ustavne pritožbe priznalo pravni interes za uveljavljanje procesne pravice (pravice do pravnega sredstva) v kazenskem postopku, ki jo je utemeljilo na njegovem pravnem interesu po varovanju vsebinskih in nepremoženjskih človekovih pravic. V dosedanji presoji Ustavnega sodišča oškodovancu (v katerikoli vlogi) torej še ni bil priznan pravni interes za uveljavljanje kršitev vsebinskih človekovih pravic, kljub temu, da je že bilo sprejeto stališče, da so te upoštevne v kazenskem postopku. Ustavno sodišče ocenjuje, da lahko v izjemnih primerih kazenska sodba v tolikšni meri vpliva na oškodovančev položaj oziroma njegove pravice, da mu je treba priznati upravičenje za vložitev ustavne pritožbe ne le za varovanje temeljnih postopkovnih jamstev, temveč tudi za zaščito drugih, vsebinskih človekovih pravic. V obravnavani zadevi so po oceni Ustavnega sodišča za takšno odločitev posebej upoštevne tri okoliščine.
10. Prvič, kaznivo dejanje razžalitve, storjeno s sredstvom javnega obveščanja (drugi odstavek v zvezi s prvim odstavkom 158. člena KZ-1), že po zakonskem abstraktnem dejanskem stanu predstavlja položaj, v katerem pridejo v neposredno navzkrižje človekove pravice oškodovanca in obdolženca. Zato je tudi v izpodbijani sodbi Vrhovno sodišče odločalo o koliziji človekovih pravic do varstva časti in dobrega imena iz 34. in 35. člena Ustave (oškodovanca, v našem primeru zasebnega tožilca) ter svobode izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave (obdolženca). Kazenska sodišča s sodbo v teh primerih ne odločijo le o tem, ali je bilo storjeno kaznivo dejanje razžalitve, in o kazenski odgovornosti storilca, temveč neogibno očrtajo tudi vsebinske meje v kolizijo vpletenih človekovih pravic. Zato so pri odločanju sodišča dolžna upoštevati tudi ustavna merila uresničevanja in omejevanja prav teh človekovih pravic.
[13]
Pogoj, da je v kazenski zadevi podana kolizija človekovih pravic, je, da se zastavi vprašanje, ali je domnevni storilec morda uresničeval neko svojo človekovo pravico, pri čemer pa je dopusten način in okvir njenega uresničevanja presegel ali celo zlorabil in na ta način protipravno posegel v človekovo pravico drugega. Kazniva dejanja so po svoji naravi prepovedi določenega ravnanja, le redko pa očitano ravnanje, kot v
obravnavanem
primeru, lahko pomeni (vsaj v izhodišču) dopustno uresničevanje neke človekove pravice.
11. Drugič, v obravnavanem primeru gre za primer odločanja o kaznivem dejanju, povezanem z odločanjem o koliziji človekovih pravic (prejšnja točka obrazložitve), pri kateri so na eni strani tehtnice osebnostne pravice ter človekovo dostojanstvo iz 34. in 35. člena Ustave. Prav v takšnem položaju mora Ustavno sodišče upoštevati, da kazenska sodba ni več zgolj odločitev o pravicah obdolženca. Poleg primarnega namena kazenskega postopka (9. točka obrazložitve te odločbe) je namreč treba upoštevati tudi pomen varstva duševne in telesne nedotakljivosti ter osebnega dostojanstva zasebnega tožilca, čigar položaj je sicer v okviru kazenskega postopka praviloma v ozadju in ima oškodovanec za svoje varstvo na voljo druga pravna sredstva. Okoliščino, da gre za položaj, v katerem so v koliziji človekovih pravic v kazenski zadevi neposredno prizadete prav oškodovančeve osebnostne pravice in osebno dostojanstvo, je treba pri presoji položaja zasebnega tožilca kot ustavnega pritožnika ustavnoskladno upoštevati. Nasprotno razlogovanje, po katerem bi z vidika upravičenja vložiti ustavno pritožbo šteli, da kazenska sodba tudi v takšnem primeru zadeva izključno položaj in pravice obdolženca, ne bi bilo ustavno sprejemljivo, saj bi bil zasebni tožilec v postopku pred Ustavnim sodiščem obravnavan zgolj kot objekt kazenskega postopka.
[14]
12. Tretja upoštevna okoliščina je, da je imel pritožnik v kazenskem postopku položaj zasebnega tožilca, torej obdolžencu enakovredne stranke postopka in ne zgolj stranskega udeleženca kazenskega postopka.
[15]
Značilna skupina kaznivih dejanj, ki se preganjajo na zasebno tožbo, so prav kazniva dejanja zoper čast in dobro ime.
[16]
Obstoj teh kaznivih dejanj je odraz priznavanja (kazensko)pravne vrednosti subjektivne prizadetosti oškodovanca zaradi posega v njegovo osebno dostojanstvo in osebnostne pravice.
[17]
Tisti, ki meni, da je prizadeta njegova čast ali dobro ime, nastopa v dvojni vlogi: v vlogi oškodovanca, varuha svojih osebnostnih pravic in hkrati kot upravičeni tožilec, ki ima moč z zaslombo kazenskega aparata doseči kazensko obsodbo kršitelja svojih pravic. V prvi vlogi deluje podobno kot v civilnem postopku: varuje svoje osebnostne in druge pravice, le da ima v kazenskem postopku še dodatna orodja: kazenskopravna preiskovalna dejanja in kazenskopravne sankcije.
[18]
Upoštevaje položaj zasebnega tožilca v kazenskem postopku in prej navedeni okoliščini obravnavanega primera, bi bilo pojmovanje, da je zasebni tožilec upravičen vložiti ustavno pritožbo le zaradi varstva temeljnih postopkovnih ustavnopravnih jamstev, preozko. Takšna razlaga bi trčila ob ustavno zahtevo po
dolžnem
varstvu pravic iz 34. in 35. člena Ustave.
13. ESČP priznava oškodovancem, ki izpodbijajo sodbe domačih sodišč v kazenski zadevi, upravičenje za sprožitev postopka pred tem sodiščem, kadar varujejo pravice do duševne in telesne nedotakljivosti ter osebno dostojanstvo, ki so varovane zlasti v okviru 8. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). V zadevi
Pfeifer proti Avstriji
[19]
je pritožnik sprožil postopke pred domačimi sodišči zaradi razžalitve po kazenskem zakoniku in po zakonu o medijih. Pred ESČP je zatrjeval kršitev 8. člena EKČP. ESČP je odločilo, da sodišča v okviru svojih pozitivnih obveznosti niso vzpostavila pravičnega ravnovesja med pravicama v koliziji, in sicer med pravico do dobrega imena iz 8. člena EKČP ter pravico do svobode izražanja iz 10. člena EKČP.
V zadevi
Caragea proti Romuniji
[20]
je pritožnik vložil kazensko tožbo zaradi razžalitve, ki naj bi jo utrpel zaradi obdolženčevega članka v časopisu. Ta naj bi ga razžalil in prizadel njegov ugled ter škodil poslovanju njegovega podjetja. Poleg tega naj oblasti ne bi izvedle zadostne preiskave primera. Zaradi vsega navedenega naj bi bila prekršena pritožnikova pravica do dobrega imena iz 8. člena EKČP. Tudi v tem primeru je ESČP presojalo, ali so nacionalna sodišča vzpostavila pravično ravnovesje med pravicama iz 8. in 10. člena EKČP. V zadevi
Karako proti Madžarski
je pritožnik pred domačimi sodišči neuspešno sprožil kazenski postopek zaradi žaljivih in neresničnih trditev, razširjenih z letakom. V postopku pred ESČP je zatrjeval kršitev 8. člena EKČP. Država je zavzela stališče, da je treba pritožbo zavreči, saj pritožnik ni izčrpal vseh pravnih sredstev (tj. pravdnega postopka, saj ni vložil odškodninske tožbe). Sodišče je glede vprašanja sprejemljivosti pritožbe (
admissibility
) odločilo, da pritožnik v situaciji, ko je na razpolago več pravnih sredstev, ni dolžan izkoristiti več kot enega med njimi. V zadevi
X proti San Marinu
[21]
je pritožnik vložil kazensko tožbo (
criminal complaint
) zoper časopis in novinarja zaradi razžalitve v časopisnem članku. Pred ESČP je zatrjeval kršitev 6. in 8. člena EKČP. Sodišče je ob presoji kršitve 6. člena EKČP (pravica do dostopa do sodišča) poudarilo, da Konvencija ne daje pravice do "zasebnega povračila" ali do pravnega sredstva
actio popularis
. Da bi pritožnik lahko zatrjeval kršitev 6. člena EKČP v smislu pravice do pregona tretjih oseb ali do njihove obsodbe za kaznivo dejanje, mora biti ta postopek neločljivo povezan s pritožnikovo pravico sprožiti pravdni postopek, tudi če le zaradi simbolnega povračila škode ali za zaščito pravice do dobrega imena. Sodišče je nato poudarilo, da pritožnik v obravnavani zadevi ni imel statusa "civilnopravne stranke v kazenskem postopku", zato prvi odstavek 6. člena EKČP ni uporabljiv. Namen kazenskega postopka je namreč za razliko od pravdnega postopka v kaznovanju obdolženih zaradi storjenega kaznivega dejanja. Pravica do dostopa do sodišča v smislu zavarovanja svojih civilnih pravic pa ne vključuje tudi pravice, da pritožnik sproži kazenski postopek zoper tretjo osebo. V tem delu je ESČP zato pritožbo razglasilo za nesprejemljivo (
inadmissible ratione materiae
). Kljub temu je presojalo tudi zatrjevano kršitev 8. člena EKČP. Pri tem ni zavzelo stališča, da je pritožba v tem delu nesprejemljiva, ker niso izčrpana pravna sredstva (ker pritožnik ni sprožil pravdnega postopka), temveč je to okoliščino le posebej izpostavilo in poudarilo, da bo zato presoja omejena na odločitve v kazenskem postopku. Sodišče je nato opravilo presojo z vidika kolizije med pravicama iz 8. in 10. člena EKČP in ugotovilo, da je pritožba v tem delu očitno neutemeljena (
manifestly ill-founded
). Sodišče je med drugim poudarilo, da so domača sodišča ugotovila, da sporni članek ni bil napisan v slabi veri. Izrecno so tudi zavzela stališče, da njegov namen ni bil prizadeti nikogaršnje časti ("
intended to offend anyone's honour
"), pritožnik pa je tudi dobil pravico do odgovora, ki ga je podal, ta pa je bil dosledno povzet ("
faithfully reproduced
").
14. Ustavno sodišče je na podlagi navedenega odločilo, da je pritožnik upravičen vložiti ustavno pritožbo ne le zaradi varstva temeljnih postopkovnih jamstev v kazenskem postopku, temveč glede na okoliščine obravnavane zadeve tudi z vidika pravice do varstva časti in dobrega imena iz 34. in 35. člena Ustave. V nadaljevanju bo presodilo, ali je bila pritožniku navedena pravica v izpodbijani sodbi Vrhovnega sodišča prekršena.
B. – II.
Splošna izhodišča ustavnosodne presoje
15. Ustava v 35. členu zagotavlja nedotakljivost človekove telesne in duševne celovitosti ter varstvo njegove zasebnosti in osebnostnih pravic. Ustaljeno stališče Ustavnega sodišča je, da med človekove pravice, ki so kot osebnostne pravice varovane s to ustavno določbo, spada tudi pravica do varstva časti in dobrega imena. Pri tem Ustavno sodišče večkrat poudarja povezanost osebnostnih pravic s človekovo pravico do osebnega dostojanstva iz 34. člena Ustave. Pravica do osebnega dostojanstva posamezniku zagotavlja priznanje njegove vrednosti, ki mu gre kot človeku in iz katere izvira njegova sposobnost samostojnega odločanja. Iz te človekove lastnosti izvira tudi jamstvo osebnostnih pravic.
[22]
16. V obravnavanem primeru je podana kolizija med pravico do varstva časti in dobrega imena iz 34. in 35. člena Ustave
[23]
ter pravico do svobode izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave. Ustava v prvem odstavku 39. člena zagotavlja svobodo izražanja, misli, govora in javnega nastopanja, tiska ter drugih oblik javnega obveščanja in izražanja. Ustavno sodišče ustaljeno pripisuje velik pomen svobodi novinarskega izražanja oziroma tiska in poudarja visoko raven dopustnosti pisanja o zadevah javnega pomena.
[24]
Vsakdo lahko svobodno zbira, sprejema ter širi vesti in mnenja. Svoboda izražanja ne varuje le širjenja mnenj, ki so sprejeta z naklonjenostjo, temveč zajema tudi kritične in ostre izjave. Če naj bo razprava res svobodna, mora biti pravica posameznika izražati svoja mnenja praviloma varovana ne glede na to, ali je izjava groba ali nevtralna, racionalna ali čustveno nabita, blaga ali napadalna, koristna ali škodljiva, pravilna ali napačna. Meje sprejemljive kritike so v pomembni meri odvisne tudi od družbene vloge tistega, ki ga zadevajo. Človek, ki se odloči za javno funkcijo oziroma nastopanje, vzbuja večji interes javnosti.
[25]
Zaradi spoštovanja jedra pravic iz 34. in 35. člena Ustave pa je tudi izražanju grobih vrednostnih sodb postavljena meja. Kjer govorcu ne gre več za vplivanje na razpravo v zadevah javnega pomena, temveč zgolj za žalitev drugega, bralec pa lahko izraženo razume kot napad na osebnost te osebe, njeno sramotitev, ponižanje, prezir ali zasmehovanje, protipravnost ni izključena.
[26]
Zato varstva pravice do svobode izražanja ne uživajo tiste izjave, katerih izključni namen je sramotitev oziroma zaničevanje prizadete osebe.
[27]
17. V skladu s tretjim odstavkom 15. člena Ustave so človekove pravice in temeljne svoboščine medsebojno omejljive. Izjema so absolutne oziroma neomejljive človekove pravice. V obravnavani zadevi nobena od pravic v koliziji ni takšna, zato ju lahko oba nosilca uresničujeta le v omejenem, tj. tolikšnem obsegu, da pri tem ne pride do prekomernega posega v pravico drugega.
[28]
Skladno z ustaljeno ustavnosodno presojo mora sodišče v primerih kolizije dveh človekovih ustavnih pravic izreči, kakšno naj bo glede na konkretne okoliščine posameznega primera njuno sobivanje. Pri tehtanju mora sodišče ovrednotiti vsebino, pomen in cilj vsake od teh pravic.
[29]
Navedeno velja tudi za sodišče v kazenski zadevi, saj pomeni obsodba za obravnavano kaznivo dejanje nujno tudi presojo sodišča o koliziji navedenih človekovih pravic.
[30]
18. Ustavno sodišče je merila za ustavnoskladno obsodbo za kaznivo dejanje razžalitve postavilo v odločbi št. Up-1128/12. Pri tem je razlikovalo med vrednostnimi ocenami in trditvami o dejstvih ter odločilo, da je resničnost dejstev mogoče dokazati, to pa ne velja za vrednostne sodbe. Če sodišče ugotovi, da je
govorec
o oškodovancu izrekel negativno vrednostno sodbo in ne trditev o dejstvih, njegove izjave ni mogoče podvreči dokazovanju resničnosti, temveč je za presojo sodišč v takem primeru bistveno, ali je imel
govorec
zanjo zadostno dejansko podlago.
[31]
Razlikovanju med dejstvi in vrednostnimi sodbami je sledil tudi zakonodajalec. Kaznivo dejanje razžalitve (158. člen KZ-1) je podano, kadar kdo o kom izreče negativno vrednostno oceno v smislu podcenjevanja ali kakršnekoli druge oblike negativne sodbe o njem, pri čemer bo trditev tako splošnega značaja oziroma nekonkretizirana, da jo je prav zaradi te splošnosti nemogoče dokazovati.
[32]
Žaljivo obdolžitev po 160. členu KZ-1 pa je mogoče storiti z brezpogojno trditvijo o žaljivih dejstvih,
[33]
in sicer s trditvijo (izražanje lastno znanih dejstev drugi osebi) in z raznašanjem dejstev, ki lahko škodujejo časti ali dobremu imenu drugega (sporočanje določenih dejstev, ki jih je zaznal nekdo drug), pri čemer za izvršitev kaznivega dejanja zadošča že ena izvršitvena oblika.
[34]
19. Zakonodajalec je pri opredelitvi kaznivega dejanja razžalitve upošteval tudi načelo sorazmernosti. V prvem odstavku tega člena je opredelil znake kaznivega dejanja razžalitve. V drugem odstavku tega člena je določil možnost izreka strožje sankcije, če je dejanje razžalitve storjeno s tiskom, po radiu, televiziji, z drugim sredstvom javnega obveščanja, na spletnih straneh ali na javnem shodu. V tretjem odstavku 158. člena KZ-1 pa je dopustil širše meje svobode izražanja v določenih okoliščinah, razen v primeru, če je svoboda izražanja izrabljena z namenom zaničevanja. Ta zakonska določba kot podlago za izključitev protipravnosti žaljivih izjav opredeljuje več nedoločnih pravnih pojmov, ki jih mora sodišče ob odločanju v konkretni zadevi vsebinsko napolniti (tako na primer pojem resne kritike, namen zaničevanja). Pri tem mora zakonske pojme razlagati ustavnoskladno. Glede na 8. člen in peti odstavek 15. člena Ustave morajo sodišča upoštevati tudi 8. člen oziroma 10. člen EKČP ter z njima povezano sodno prakso ESČP.
[35]
20. Tudi ESČP v svojih odločitvah vedno znova poudarja, da svoboda izražanja (10. člen EKČP) sodi med temeljna načela demokratične družbe in med temeljne pogoje za njen razvoj pa tudi za razvoj vsakega posameznika ter za njegovo samouresničitev. Čeprav so v skladu z drugim odstavkom 10. člena EKČP dopustne določene omejitve te pravice, je treba te ozko razlagati, nujnost kakršnekoli omejitve pa mora biti prepričljivo utemeljena. ESČP poseg presoja v luči primera kot celote in oceni, ali je bil ta sorazmeren z legitimnim ciljem in ali so razlogi, ki so jih navedla nacionalna sodišča, da bi upravičila poseg, upoštevni in zadostni (
relevant and sufficient
). Pri tehtanju med pravico do svobode izražanja, varovano v 10. členu EKČP, ter pravico do varstva časti in dobrega imena, ki je varovana kot del pravice do spoštovanja zasebnega življenja iz 8. člena EKČP, je treba upoštevati več kriterijev,
[36]
zlasti tudi, ali sporne izjave pomenijo prispevek k razpravi, ki je v javnem interesu;
položaj osebe, na katero se objava nanaša, in kaj je predmet objave;
predhodno ravnanje osebe, na katero se nanaša objava;
metodo pridobivanja informacij in njihovo resničnost;
ter tudi vsebino, obliko in posledice objave spornih izjav.
[37]
Meje sprejemljive kritike so lahko v določenih okoliščinah širše, če se izjave nanašajo na nosilce javnih funkcij v zvezi z izvrševanjem njihovih nalog in pristojnosti, zlasti na politike.
[38]
Svoboda izražanja ne zajema le informacij in idej, ki so sprejete z odobravanjem in ne štejejo za žaljive, temveč tudi tiste, ki žalijo, šokirajo ali vznemirjajo.
[39]
Dopušča tudi možnost zateči se k določeni stopnji pretiravanja ali celo provokacije, torej k uporabi pretiranih izjav.
[40]
Skupaj z vsebino izjave je varovan tudi stil izražanja kot del komunikacije.
[41]
Kot pomemben vidik ESČP poudarja tudi razlikovanje med dejstvi in vrednostnimi sodbami: medtem ko so trditve o dejstvih podvržene dokazovanju resničnosti, pri vrednostnih sodbah takšno dokazovanje po naravi stvari ni mogoče.
[42]
Negativne vrednostne sodbe so nedopustne, če nimajo zadostne podlage v dejstvih, ki bi jih podpirale (
a sufficient factual basis
).
[43]
V takih okoliščinah je poseg oblasti v pravico do svobode izražanja lahko sorazmeren. Negativna vrednostna sodba, ki je škodljiva za ugled in dobro ime posameznika, mora imeti torej podlago v dejstvih, da bi lahko bila dopustna.
[44]
Izjavitelj se razbremeni odgovornosti zanjo oziroma je njegova odgovornost za tako izjavo po 10. členu EKČP izključena, če za vrednostno sodbo obstaja zadostna dejanska podlaga.
[45]
Vendar pa varstvo pravice do svobode izražanja ne zajema žaljivih izjav, ki pomenijo objestno, samovoljno klevetanje (očrnitev), na primer izjav, katerih edini namen je žaljenje oziroma blatenje.
[46]
,
[47]
B. – III.
Uporaba navedenih meril presoje v konkretni zadevi
21. Glede na predhodno navedena izhodišča preizkus Ustavnega sodišča obsega naslednje tri vidike: prvič, ali so sodišča izvedla tehtanje med človekovimi pravicami v koliziji (zlasti, da ene od pravic niso izključila iz obravnavanja); drugič, ali so pri tehtanju upoštevala navedene ustavnopravno odločilne okoliščine oziroma merila, izoblikovana v praksi Ustavnega sodišča in ESČP; ter tretjič, ali so glede na pomen in cilj upoštevnih človekovih pravic ustrezno ovrednotila posamezna merila oziroma okoliščine in vsaki od pravic v koliziji dala ustrezno težo.
[48]
22. Vrhovno sodišče je v izpodbijani sodbi tehtalo med obema pravicama v koliziji
[49]
in ob tem v presojo vključilo tudi ključna upoštevna ustavnopravna merila, zlasti položaj osebe, na katero se objava nanaša; razločevanje med navajanjem dejstev in vrednostnimi sodbami; namen zaničevanja; javni interes pri razpravi; predmet objave in okoliščine; stil komuniciranja; ter metodo pridobivanja informacij in preverjanje njihove resničnosti. Vrhovno sodišče je ocenjevalo tudi sorazmernost omejitve pravice do svobode izražanja.
[50]
Ustavno sodišče bo zato v nadaljevanju ocenilo, ali je Vrhovno sodišče posamezna merila in upoštevne okoliščine ustrezno ovrednotilo in vsaki od pravic v koliziji dalo ustrezno težo.
23. Sporno besedilo članka, o katerem so odločala sodišča v obravnavani zadevi, se glasi:
"Od trenutka, ko je stopil v zgodovino s svojim ponosnim in drznim vedenjem pred sodiščem v Zagrebu, je Tito s svojimi izrazitimi očmi zbujal pozornost sodobnikov. Tako nam v prvem stavku svoje zgodovinske 'sinteze' v poglavju Titove oči razloži Giuseppe Pierazzi ali Jože Pierazzi ali Jože Pirjevec (Jože Pirjevec, Tito in tovariši, MK, Ljubljana, 2011, str. 11). Da bi razumeli avtorjevo dilemo okrog zapisa osebnega imena, si lahko pomagamo z naslednjim stavkom iz ene od njegovih kasnejših izpovedi: 'Ob tem sem tudi sam preživel neke vrste psihoanalitično seanso, saj sem spremenil ime iz Giuseppe Pierazzi, kar sem bil dotlej, v Jože Pirjevec, kar sem od te knjige dalje.' (Razlogi bodočega sodelovanja v regiji priložnosti, Trst, Organizacija znanja, Trst, 2004). 'Regijo priložnosti' razume pošten človek v tem kontekstu kot prostor rdeče svetlobe in zastrtih zaves, kot javno hišo psihoanalitičnih seans, kjer se prodaja vse, najprej čast, nato ime, hkrati z njima pa resnica, še posebej zgodovinska. Pirjevec je stopil v nenavaden tip renegatstva: svoje ime je poitalijančil, četudi za to niso obstajali nobeni zunanji razlogi ali pritiski. Storil je nasprotno od tega, kar je s primorskimi Slovenci počel fašizem. Enainpetdeset let po požigu Narodnega doma v Trstu je objavil delo: Progetti e tentativi di propaganda sovversiva tra le truppe slave di Radetzky nella primavera del 1848. Suvereno ga je podpisal (kot vse ostale v tistem času) z Giuseppe Pierazzi. Na svojem zgledu je tako potrdil 'pravilnost' fašistične raznarodovalne politike."
24. Glede položaja osebe, na katero se objava v obravnavani zadevi nanaša, je Vrhovno sodišče ugotovilo, da gre za znanega zgodovinarja z obsežno publicistično dejavnostjo. Ob tem je navedlo tudi, da se je pritožnik vključil tudi v politično delovanje v Sloveniji, zaradi česar ga je štelo za javno osebo.
[51]
Poudarilo je, da je bil z javnim nastopanjem izpostavljen na političnem področju in z objavljanjem del na strokovnem – zgodovinskem področju. Negativna reakcija naj bi bila pričakovano ostrejša pri javni osebi, ustrezno višji naj bi bil iz tega razloga tudi prag sprejemljivosti kritične reakcije.
[52]
Pritožnik naj bi bil po stališču Vrhovnega sodišča kot zgodovinar, ki v svojih delih interpretira zgodovinsko dogajanje, in kot politik, ki izraža in se opredeljuje do političnih vprašanj, zaradi "svoje specifične pozicioniranosti" v družbi še posebej pod lupo javnosti pri svojih konkretnih, celo osebnih ravnanjih.
[53]
Vrhovno sodišče je v opombi pod črto tudi dobesedno povzelo del obrazložitve iz sodbe,
[54]
iz katerega izhaja, da ESČP razlaga dopustne omejitve pravice do svobode izražanja iz drugega odstavka 10. člena EKČP zelo restriktivno, "še posebej kadar gre za pisanje novinarjev, ki se žaljivo izražajo o posameznih politikih, ki so s svojimi ravnanji sami dali novinarjem povod za takšno pisanje".
[55]
25. Ustavno sodišče ustaljeno razločuje med absolutno
[56]
in relativno
[57]
javnimi osebami, ki so se glede na svoje javno delovanje dolžne podvreči različno invazivnim posegom v svojo zasebnost in osebnostne pravice. Iz ustaljene ustavnosodne presoje in sodne prakse ESČP izhaja, da so med (absolutno) javnimi osebami prav politiki in nosilci javnih funkcij dolžni trpeti najhujše tovrstne (še dopustne) posege.
[58]
Po nasprotnem razlogovanju so druge javne osebe in toliko bolj osebe, ki se javno ne udejstvujejo, dolžne trpeti le blažje posege v njihove pravice iz 34. in 35. člena Ustave.
[59]
Iz ugotovljenega dejanskega stanja izhaja, da pritožnik v širšem časovnem obdobju, v katerem je bil objavljen sporni članek, ni opravljal nobene javne funkcije in se je le občasno politično udejstvoval. Leta 1990 je bil aktivni član Slovenske skupnosti, od leta 2005 aktivni član Liberalne demokracije Slovenije, leta 2008 pa je neuspešno kandidiral za poslanca Državnega zbora, naslednje politično udejstvovanje pa je bilo zabeleženo šele v času po datumu objave spornega članka. Ni pa bilo ugotovljeno, da bi opravljal javne funkcije ali funkcije v organih političnih strank. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da je pritožnik javna oseba in da je bil v preteklosti občasno politično aktiven. Ustavno sodišče ocenjuje, da pritožnik ni imel položaja absolutno javne osebe. Kot izhaja iz ugotovljenega dejanskega stanja, pritožnik ni opravljal javnih funkcij ali se (vsaj v širšem upoštevnem obdobju pred objavo spornega članka) aktivno ukvarjal s politiko, zato skladno z ustaljeno ustavnosodno presojo ni bil dolžan trpeti najintenzivnejših, le za te osebe še dopustnih posegov v pravice iz 34. in 35. člena Ustave. Navedeno izhodišče je treba upoštevati pri nadaljnji presoji obravnavanega primera.
26. V zvezi z vprašanjem, ali gre v obravnavanem primeru za vrednostno sodbo ali trditve o dejstvih, je Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi drugače kot sodišči prve in druge stopnje zavzelo stališče, da je obdolženec v spornem članku podal vrednostno sodbo konkretnega ravnanja pritožnika (in ne njegove osebnosti nasploh) in ni podajal dejstev, zato naj bi preverjanje njihove resničnosti po naravi stvari ne bilo možno.
[60]
Ta vrednostna sodba naj bi temeljila na nesporno ugotovljenem dejstvu, da je pritožnik postopno spreminjal svoje ime iz italijanske različice v slovensko. Iz članka naj bi bilo razvidno obdolženčevo obsojanje ravnanja pritožnika, da je uporabljal poitalijančeno ime še desetletja po padcu fašističnega režima v Italiji, čeprav naj za tako ravnanje ne bi obstajali nobeni zunanji razlogi ali pritiski. Sodišče prve stopnje naj bi navedbi, da je pritožnik svoje ime poitalijančil, pripisalo "samostojen, od ostalega konteksta inkriminiranega članka oddvojen pomen. Vendar pa ta, sicer netočno zapisana izjava (ob drugih, nesporno pravilno ugotovljenih dejstvih glede dolgoletne uporabe poitalijančenega imena zasebnega tožilca) ne more imeti tako odločilnega pomena, kot se ji ga pripisuje, in je s tem izpodbijana sodba nesorazmerno omejila varstvo obsojenčeve pravice do svobode izražanja."
[61]
27. Ustavno sodišče pritrjuje stališču iz izpodbijane sodbe, da je osrednji del spornega članka zasnovan kot vrednostna sodba in ne kot predstavitev dejstev. Sodišče prve stopnje je pojasnilo, da navedbe o poitalijančenju imena ni mogoče razumeti drugače, kot da si je pritožnik po mnenju obdolženca sam spremenil slovensko ime in priimek v italijanskega, pri čemer je na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da to ne drži, temveč očitno drži prav nasprotno, tj. da je pritožnik svoje ime poslovenil in ne poitalijančil. Poudarilo je še, da tudi če pritožnik nikoli ne bi pričel uporabljati slovenske oblike imena in priimka oziroma nikoli ne bi poskrbel za uradno spremembo imena in priimka v slovensko obliko, pritožniku ne bi bilo mogoče očitati, da je svoje ime poitalijančil, kar je obdolženec, po lastni izjavi poznavalec manjšinske problematike, zelo dobro vedel.
[62]
Drugostopenjsko sodišče je poudarilo, da se v Sloveniji izraz poitalijančevanje uporablja zlasti za potujčevanje primorskih Slovencev v času po prvi svetovni vojni in kasneje, kar je vključevalo med drugim nasilno uvajanje italijanskega jezika in kulture.
[63]
Ustavno sodišče pritrjuje pritožniku ter sodiščema prve in druge stopnje, da lahko izraz "poitalijančiti" pomeni le to, kar izhaja iz doslej navedenega. Slednje izhaja tudi iz Slovarja slovenskega knjižnega jezika, ki termin opredeli tako: "narediti kaj italijansko: poitalijančiti prebivalstvo / to ozemlje so nasilno poitalijančili / poitalijančiti ime".
[64]
Splošno in objektivno spoznavna je tudi vsebinska razlika med "nadaljnjo uporabo imena v italijanskem jeziku" in med "spremembo imena iz slovenske oblike v italijansko".
28. Ustavno sodišče pomen določene izjave ustaljeno presoja z vidika povprečnega bralca.
[65]
Ugotavljanje pomena oziroma sporočila spornega besedilnega ali slikovnega prispevka je nedvomno eden od pomembnih korakov presoje. Pri tem je treba upoštevati celovit, povprečen in osrednji pomen sporočila, ki ga prinaša sporna objava. Merilo pri vrednotenju vsebine oziroma pomena sporočila je razumevanje povprečnega bralca. Sodišče lahko z neustreznim vrednotenjem sporočila (na primer z nesprejemljivo oceno, da presojani besedilni ali slikovni prispevek vsebuje neko sporočilo, ki ga v resnici nima) povzroči, da je ena od pravic (ki sicer na abstraktni ravni uživata enakovredno pravno varstvo) ob tehtanju v konkretnem primeru zapostavljena oziroma da ji je s tem namenjeno slabše izhodišče pri tehtanju
in concreto
.
[66]
Obdolženec je v spornem članku zapisal, da je pritožnik "stopil v nenavaden tip renegatstva: svoje ime je poitalijančil, četudi za to niso obstajali nobeni zunanji razlogi ali pritiski. /…/ Enainpetdeset let po požigu Narodnega doma v Trstu je objavil delo: /…/ Suvereno ga je podpisal (kot vse ostale v tistem času) z Giuseppe Pierazzi. Na svojem zgledu je tako potrdil 'pravilnost' fašistične raznarodovalne politike." Ustavno sodišče ugotavlja, da bi povprečen bralec zapisano razumel na način, da si je pritožnik sam po lastni volji spremenil ime v italijansko različico, torej kot izjavo o dejstvih, ki jo obdolženec kritično oceni. Ni namreč mogoče pričakovati, da bi bil povprečni bralec natančno seznanjen z dinamiko resničnega spreminjanja pritožnikovega imena, kar bi bil predpogoj, da bi lahko bralec sploh ugotovil, da gre za metaforično rabo izraza "poitalijančiti" – posebej ob pomenski jasnosti in določnosti tega izraza. Da povprečni bralec s tem ni seznanjen, smiselno zatrjuje tudi sam obdolženec, ki je v zahtevi za varstvo zakonitosti navajal, da gre za javnosti nepoznana dejstva, v zvezi s katerimi je želel sprožiti javno razpravo.
[67]
Iz izpodbijane sodbe tudi ni razvidno, da bi Vrhovno sodišče očitek o poitalijančenju imena presojalo z uporabo kriterija povprečnega bralca.
29. Zmotna pa je tudi ocena Vrhovnega sodišča, da ta in druge navedbe v spornem članku niso podane z namenom zaničevanja, temveč z namenom spodbuditi javno razpravo o konkretnem ravnanju pritožnika, tj. uporabi imena pritožnika. Eno od pomembnih vprašanj pri tej presoji je, ali je bila obdolženčeva izjava usmerjena v kritiko ravnanja pritožnika (
ad rem
) ali je bil njen namen v osebnem ponižanju in osramotitvi pritožnika (
ad personam
). Kadar kritične in ostre izjave niso usmerjene v vprašanja, ki so predmet javne razprave, pač pa preidejo na osebno raven (
ad personam
), se lahko zastavi vprašanje, ali so bile podane izključno z namenom zaničevanja prizadete osebe. Varstva pravice do svobode izražanja namreč ne uživajo tiste izjave, katerih izključni namen je sramotitev oziroma zaničevanje prizadete osebe. Pretirana in žaljiva kritika sama po sebi, brez obstoja drugih posebnih okoliščin, še ne pomeni izražanja, ki bi ga bilo mogoče označiti kot zaničevanje. Za sklep, da je bila izjava podana z namenom zaničevanja, je ključna ugotovitev, da se taka izjava ne nanaša več na predmet javne razprave
in predhodno ravnanje oškodovanca
, pač pa je v ospredju žalitev oziroma blatenje prizadete osebe. Zaničljiva izjava mora tudi zunaj konteksta polemične in pretirane kritike pomeniti osebno ponižanje. Bistvena značilnost take izjave je osebna žalitev, pri kateri je predmet javne razprave potisnjen v ozadje.
[68]
30. Vrhovno sodišče je v izpodbijani sodbi ustrezno ugotovilo, da pritožnik izhaja z območja, na katerem so bili izvajani raznarodovalni posegi tudi na način spreminjanja imen, kar je doletelo praktično vse pripadnike slovenskega naroda na ozemlju, ki je po prvi svetovni vojni pripadlo Italiji. Poudarilo je, da je občutljivost slovenske populacije za poitalijančevanje imen povezana z raznarodovalno izkušnjo. Glede na kraj prebivanja, študija in pretežnega strokovnega udejstvovanja pritožnika je treba po stališču iz izpodbijane sodbe sporni članek in vprašanje uporabe pritožnikovega imena razumeti v kontekstu zgodovinsko-političnega dogajanja na tem prostoru, katerega cilj je bil izbrisati sledove slovenskega naroda na ozemlju, priključenem Italiji.
[69]
Navedeno okoliščino je Vrhovno sodišče sicer upoštevalo pri presoji interesa javnosti za razpravo o pritožnikovi uporabi imena, ki je brez dvoma podana, ne pa tudi v zvezi z učinkovanjem obdolženčevih izjav na pritožnika. Prav zanj, čigar družina in on sam sta izkusila delovanje fašističnega režima v okolju, v katerem so živeli in v katerem so bili pripadniki slovenskega naroda močno zatirani, je izjava o tem, da si je sam, po lastni želji poitalijančil ime, posebej žaljiva. Pomensko gre namreč za namig, da naj bi oseba, ki velja za žrtev raznarodovalnih dejanj režima, v resnici po svoji avtonomni volji zanemarila lastno narodno pripadnost in (simbolno) podprla težnje okupatorskega režima (spreobrnitev vloge žrtve in storilca).
[70]
Takšna izjava je lahko zlasti tam živeče Slovence posebej močno prizadela in je zato objektivno žaljiva. Navedeno velja toliko bolj subjektivno za pritožnika, saj je iz javno dostopnih podatkov ter iz prilog k ustavni pritožbi razvidno, da si je pritožnik s svojim javnim, zlasti strokovnim in tudi kulturnim udejstvovanjem aktivno prizadeval prav za nasprotno, tj. za ohranjanje slovenskega naroda in njegove kulture, zlasti na območju tam živečih Slovencev.
[71]
V tej luči obdolženčeve navedbe o pritožnikovem poitalijančenju imena ni mogoče razumeti drugače kot izjemno žaljive, ponižujoče in zaničevalne.
31. Namen zaničevanja pa je brez dvoma razviden tudi iz sobesedila spornega članka. Ustavno sodišče za presojo obravnavane kolizije pravic ustaljeno upošteva celoten kontekst spornega članka oziroma podanih izjav. Poleg inkriminiranih izjav, navedenih v 23. točki obrazložitve te odločbe, iz članka izhajajo še naslednje navedbe:
"Guiseppa Pierazzija domišljija nikdar ne pušča praznih rok. V finalu knjige najdemo poglavje Jovanka in druge, koder bordelske luči iz prvega odstavka zažarijo do pregretja. Kdo vse je bil z Josipom Brozom na 'žimnici', kakšne potrebe je imel in koliko jih je zadovoljeval, kako so legale ženske, ki jih je osvajal, vselej v Pirjevcu-Pierazziju zaznamo prikritega voyerja, ki se naslaja ob predmetih seksualnega poželenja svojega liderja, kdaj celo čez mejo spodobnosti, vse do pedofilnih simpatij. /…/ Italijani imajo radi perverznost: drži se jih od Borgijcev preko Mussolinija do sedanjega premiera. Pierazzi na to ni imun. /…/ Repe ima kot Pierazzi-Pirjevec do zgodovine namreč perverzen odnos: z enako lahkoto kot uslužbenko javne institucije (beri hiše) jo namreč polega po svojih vsakokratnih potrebah."
32. Namigovanje obdolženca, da je pritožnik "prikriti voyer", da ne zavrača pedofilskih nagnjenj, temveč v njih v spolnem smislu celo uživa, in da je po značaju perverzen, ni vsebinsko v ničemer povezano z razpravo o uporabi pritožnikovega imena, ki bi terjala odziv javnosti, in tudi ne more pomeniti resne kritike pritožnikovega strokovnega dela v smislu tretjega odstavka 158. člena KZ-1.
[72]
Stališča iz izpodbijane sodbe: da pomenijo inkriminirane navedbe obsojenčevo vrednostno sodbo konkretnega ravnanja pritožnika (in ne kritiko njegove osebnosti nasploh);
[73]
da je treba članek presojati z vidika upravičenosti, da se javnost z njegovim ravnanjem seznani, se do njega v morebitni javni razpravi opredeli in ga javno obsodi;
[74]
da je treba obdolženčevo pisanje razumeti kot odpiranje prostora javnega razpravljanja o zadevi, ki je v širšem javnem interesu;
[75]
in da so obdolženčeve navedbe pritožnika lahko prizadele, lahko jih je dojel tudi kot žaljive, vendar pa naj iz njihove vsebine ne bi bil razviden namen zaničevanja,
[76]
tako ne prestanejo presoje. Članek, ki sproži javno razpravo o konkretnem ravnanju osebe, kot je pritožnikova uporaba imena, je povsem skladen z Ustavo, dokler se besedilo ne sprevrže v prekomerno žaljivo, ponižujoče in zaničljivo pisanje, usmerjeno pretežno in povsem posplošeno v osebnost in značajske lastnosti te osebe. Takšnih vrednostnih sodb ne more upravičiti cilj sprožitve javne razprave, temveč gre za blatenje, ki nesorazmerno posega v pritožnikovo pravico do varstva časti in dobrega imena, pa tudi v njegovo osebno dostojanstvo. Tako postavljena meja med pravicama v koliziji tudi ne pomeni prekomernega posega v pravico do svobode izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave, saj je bil obdolženčev prispevek k javni razpravi zanemarljivega pomena ne le iz razloga, ker golemu blatenju takšne vloge ni mogoče pripisati, temveč tudi iz razlogov, predstavljenih v nadaljevanju obrazložitve te odločbe.
[77]
V zvezi z ostrino še dopustne kritike pa je treba upoštevati tudi, da pritožnik ni nosilec javne funkcije oziroma aktivni politik oziroma absolutno javna oseba.
[78]
Ustavno sodišče poudarja, da Ustava sicer zagotavlja varstvo tudi takšnemu (novinarskemu) izražanju, ki žali, šokira, vznemirja, pretirava ali provocira, pri čemer je varovan tudi stil izražanja (na primer komičen, posmehljiv). Vendar pa varstvo pravice do svobode izražanja ne zajema žaljivih izjav, ki pomenijo objestno klevetanje in očrnitev, zlasti ne izjav, katerih prevladujoči namen je žaljenje oziroma blatenje.
[79]
Obravnavani primer je prav tak, česar izpodbijana sodba pri presoji ni ustrezno upoštevala.
33. Ob navedenem je treba upoštevati tudi sam naslov spornega članka, ki se glasi "Referenti in renegati". Izpodbijana sodba ga povsem spregleda tudi v delu, v katerem napačno utemeljuje, da je treba izjavo, da je pritožnik "vstopil v nenavaden tip renegatstva", razumeti v smeri, da naj bi obdolženec na ta način podal le "svojo opredelitev takega ravnanja, ki ga je mogoče označiti kot izneverjanje določenemu prepričanju – v tem primeru povsem očitno v pomenu pričakovanja, da je treba poitalijančeno obliko imena povrniti v izvorno slovensko obliko takoj, ko je to mogoče",
[80]
ne pa kot vrednostne sodbe, da je pritožnik renegat oziroma odpadnik. Že iz naslova in upoštevaje druge navedbe je očitno, da je želel obdolženec v spornem članku sporočiti natančno to. Očitno napačen je zato zaključek izpodbijane sodbe, da naj v tej izjavi ne bi bilo mogoče "zaznati zaničevalnega prizvoka".
[81]
Nasprotno, Ustavno sodišče ocenjuje, da je prav zaničevalen ton ne le očitno razviden, temveč v spornem članku tudi prevladujoč – začenši z naslovom.
34. Pri presoji kolizije obravnavanih pravic ima vlogo tudi okoliščina, ali za vrednostno sodbo, zlasti kadar je ta posebej žaljiva, obstaja zadostna dejstvena podlaga.
Pri ugotavljanju, ali je podana zadostna dejanska podlaga za sporno izjavo, je treba upoštevati kontekst, v katerem je bila inkriminirana izjava podana, v tem okviru pa tudi predhodno ravnanje oškodovanca, ki jo je morebiti izzvalo.
[82]
Obdolženec je v zahtevi za varstvo zakonitosti navajal, da je inkriminirana izjava o poitalijančenju imena vrednostna sodba, ki je utemeljena na javnosti nepoznanih dejstvih in katere namen je bil sprožiti javno razpravo o pritožniku kot javni osebi, avtorju knjige o jugoslovanskem diktatorju.
[83]
Vprašanje obstoja zadostne dejanske podlage je sicer neodvisno od vprašanja, ali je avtor ta dejstva v članku navajal ali ne. Vendar pa okoliščina, da je obdolženec dejstva, za katera je menil, da niso znana javnosti, navajal zelo skromno, selektivno ali celo zavajajoče in neresnično, ni brez vpliva na presojo njegovega namena. Ker je članek v pretežni meri vrednostna sodba, ima toliko večjo težo, da je obdolženec v inkriminirani izjavi namerno uporabil izraz, katerega splošni in objektivni pomen sporoča nekaj povsem drugega, kot ustreza ugotovljenemu dejanskemu stanju (tj. da si pritožnik nikoli ni sam po lastni volji imena spremenil v italijansko obliko), in ga lahko tako razume tudi splošna javnost.
[84]
Le korektno predstavljena zadostna dejstvena podlaga, zlasti kadar naj ta javnosti še ne bi bila znana, je tista, ki avtorju omogoča najintenzivnejšo še dopustno kritiko.
[85]
Nasprotno pa izjemno žaljiva kritika, ki poleg tega temelji na selektivno, zavajajoče ali celo napačno predstavljenih dejstvih, razgalja drugačen namen njenega avtorja. V spornem članku namreč poleg izjave, da si je pritožnik poitalijančil ime, ni točno navedeno niti dejstvo, da naj bi pritožnik v obdobju, ko je leta 1971 eno od del podpisal z "Giuseppe Pierazzi", na tak način podpisal vsa svoja dela.
[86]
Zato tudi ni prepričljivo stališče Vrhovnega sodišča v izpodbijani sodbi, da ni utemeljeno pričakovanje pritožnika, da bi obdolženec stopil v stik s pritožnikom in pri njem preveril svoje trditve, ker da so dela javno dostopna, in da naj bi bila zadostna podlaga v dejstvih že s tem izkazana.
[87]
35. Glede na vse navedeno Ustavno sodišče ocenjuje, da Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi ni ustavnoskladno ovrednotilo posameznih meril oziroma okoliščin obravnavanega primera, zaradi česar pritožnikovih pravic do osebnega dostojanstva ter varstva časti in dobrega imena iz 34. in 35. člena Ustave ni ustrezno zavarovalo in jima pripisalo zadostne, ustavnoskladne teže. Ker je Ustavno sodišče ugotovilo navedeno kršitev, mu drugih pritožnikovih očitkov o kršitvi človekovih pravic ali temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
36. Po 31. členu Ustave
[88]
nihče ne sme biti ponovno obsojen ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil kazenski postopek zoper njega pravnomočno ustavljen, ali je bila obtožba zoper njega pravnomočno zavrnjena, ali je bil s pravnomočno sodbo oproščen ali obsojen. V skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo na podlagi te pravice domneva nedolžnosti, ki po 27. členu Ustave velja v kazenskem postopku za vsakogar, dokler ni njegova krivda ugotovljena s pravnomočno sodbo, preraste v primerih pravnomočne ustavitve kazenskega postopka, pravnomočne oprostilne in pravnomočne zavrnilne sodbe v neizpodbojno domnevo, ki učinkuje absolutno.
[89]
Na podlagi navedenega lahko Ustavno sodišče, če ugotovi, da so bile v kazenskem postopku zasebnemu tožilcu kršene njegove človekove pravice ali temeljne svoboščine, izda le ugotovitveno odločbo, v samo pravnomočno oprostilno sodbo oziroma pravnomočno ustavljen postopek pa ne sme poseči.
[90]
Zato je Ustavno sodišče v izreku te odločbe ugotovilo kršitev pritožnikove človekove pravice, izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča pa ni razveljavilo.
C.
37. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 48. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Rajko Knez ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, dr. Rok Čeferin, dr. Dunja Jadek Pensa, Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA), dr. Špelca Mežnar, dr. Marijan Pavčnik in dr. Katja Šugman Stubbs. Sodnik Šorli je bil pri odločanju o tej zadevi izločen. Ustavno sodišče je
odločbo sprejelo s sedmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Jaklič, ki je dal odklonilno ločeno mnenje. Sodnik Accetto ter sodnici Jadek Pensa in Šugman Stubbs so dali pritrdilna ločena mnenja.
dr. Rajko Knez
Predsednik
[1]
Lahko je tudi predlagatelj postopka; volja po sprožitvi kazenskega pregona je na njem, postopek pa v nadaljevanju vodi državni tožilec. Glej prvi odstavek 52. člena in 136. člen ZKP.
[2]
Subsidiarni tožilec je v drugačnem položaju in ne zasleduje pretežno zasebnega interesa, temveč predstavlja korekturo odločitvi državnega tožilca, ko ta ne začne pregona ali od njega odstopi (tretji odstavek 19. člena ZKP). Gre namreč za kazniva dejanja, ki se preganjajo po uradni dolžnosti. Glej K. Šugman Stubbs, P. Gorkič, Z. Fišer, Temelji kazenskega procesnega prava, GV Založba, Ljubljana 2020, str. 236 in nasl. ter 240.
[3]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. U-I-95/14, Up-320/14, U-I-5/17 z dne 12. 1. 2017, 7. točka obrazložitve.
[4]
Glej prav tam, 11. točka obrazložitve.
[5]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-320/14, U-I-5/17, 14., 20. in 21. točka obrazložitve.
[6]
Prav tam, glej 23. točko obrazložitve.
[7]
Prav tam, glej 28. točko obrazložitve.
[8]
Dotedanje stališče izhaja na primer iz sklepa Ustavnega sodišča št. Up-168/98 z dne 10. 5. 2001 (Uradni list RS, št. 52/01, in OdlUS X, 116).
[9]
Izraz tega je tudi okoliščina, da prihaja v kazenskih postopkih na zasebno tožbo pogosteje do pogajanj in do poravnave oziroma umika zasebne tožbe. V skrajšanem postopku je za ta namen predviden poseben narok (444. člen ZKP). Glej K. Šugman Stubbs, P. Gorkič, Z. Fišer, nav. delo, str. 245. To pa še ne pomeni, da se na zasebno tožbo preganjajo le lahka ali lažja kazniva dejanja. Prav tam, str. 243.
[10]
Izjema so tiste pravice, ki jih ima državni tožilec kot državni organ (prvi odstavek 63. člena ZKP). Sklep Ustavnega sodišča št. Up-814/14, 6. točka obrazložitve.
[11]
Prav tam, 12. točka obrazložitve.
[12]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-320/14, U-I-5/17, 25. točka obrazložitve.
[13]
Iz odločbe Ustavnega sodišča št. Up-1128/12 z dne 14. 5. 2015 (Uradni list RS, št. 37/15, in OdlUS XXI, 14) izhaja: "Ustavno sodišče mora presoditi, ali so sodišča izpodbijano odločitev oprla na stališča, ki niso sprejemljiva z vidika pravice do svobode izražanja, varovane s prvim odstavkom 39. člena Ustave. Zato mora ugotoviti, ali so sodišča v okviru presoje, s katero so utemeljila pravnomočno obsodbo pritožnika za kaznivo dejanje razžalitve (po drugem odstavku v zvezi s prvim odstavkom 169. člena KZ), upoštevala in ovrednotila vsa ustavnopravno odločilna merila in ali so svojo odločitev utemeljila z upoštevnimi in zadostnimi razlogi." Glej 14. točko obrazložitve (opomba pod črto je izpuščena). In še: "Ustavno sodišče je zato izpodbijane sodbe razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo odločanje. Pri ponovnem sojenju bodo morala sodišča upoštevati stališča, ki izhajajo iz te odločbe." Glej 27. točko obrazložitve. Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-381/14 z dne 15. 2. 2018 (OdlUS XXIII, 20), 25. točka obrazložitve.
[14]
Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da stranka postopka ne sme biti le objekt tega postopka. Glej na primer odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1084/16 z dne 5. 6. 2019, 6. točka obrazložitve, v kateri je Ustavno sodišče odločalo o temeljnih postopkovnih jamstvih subsidiarne tožilke iz 22. člena Ustave.
[15]
Zasebni tožilec ima prav takšne pravice kot državni tožilec, razen tistih, ki jih ima ta kot državni organ. Predvsem ima absolutno pravico začeti in končati kazenski pregon, saj je ta v njegovih rokah. Ima pa tudi nekatere specifične pravice stranke postopka, na primer pravico zahtevati izvedbo preiskave, brez omejitev pregledovati spise. Izvaja lahko torej procesna dejanja, podobna tožilčevim, do katerih stranski udeleženec, oškodovanec, nikakor nima pravice. Š. Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, s. v. 52. člen; Z. Dežman, A. Erbežnik, Kazensko procesno pravo Republike Slovenije, GV Založba, Ljubljana 2003, str. 322–327.
[16]
Prvi odstavek 52. člena ter prvi in drugi odstavek 19. člena ZKP. Glej Š. Horvat, nav. delo, s. v. 52. člen.
[17]
Glej 8. točko obrazložitve te odločbe. Prim. tudi K. Šugman Stubbs, P. Gorkič, Z. Fišer, nav. delo, str. 116.
[18]
Iz sodne prakse ESČP, recimo, izhaja, da ESČP od oškodovancev v primerljivih primerih ne terja, da bi pred domačimi sodišči izčrpali obe poti, tako kazensko kot civilno, temveč zadostuje le ena od njiju (glej sodbo v zadevi
Karako proti Madžarski
z dne 28. 4. 2009).
[19]
Sodba ESČP v zadevi
Pfeifer proti Avstriji
z dne 15. 11. 2007.
[20]
Sodba ESČP v zadevi
Caragea proti Romuniji
z dne 8. 12. 2015.
[21]
Odločitev ESČP v zadevi
X proti San Marinu
z dne 19. 4. 2016.
[22]
Glej na primer odločbe Ustavnega sodišča št. Up-614/15 z dne 21. 5. 2018 (Uradni list RS, št. 44/18, in OdlUS XXIII, 23), 13. točka obrazložitve; št. Up-1005/15 z dne 31. 5. 2018 (Uradni list RS, št. 48/18, in OdlUS XXIII, 24), 10. točka obrazložitve; št. Up-530/14 z dne 2. 3. 2017 (Uradni list RS, št. 17/17, in OdlUS XXII, 18), 8. točka obrazložitve; in št. U-I-226/95 z dne 8. 7. 1999 (Uradni list RS, št. 60/99, in OdlUS VIII, 174), 10. točka obrazložitve.
[23]
Ustavni temelj pravice do varstva časti in dobrega imena po ustaljeni ustavnosodni presoji predstavljata 34. in 35. člen Ustave. Glej na primer odločbo Ustavnega sodišča št. Up-515/14 z dne 12. 10. 2017 (OdlUS XXII, 29), 10. in 15. točka obrazložitve.
[24]
Glej na primer odločbo Ustavnega sodišča št. Up-515/14, 10. točka obrazložitve.
[25]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1128/12, 8. točka obrazložitve.
[26]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-614/15, 13. točka obrazložitve.
[27]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1019/12 z dne 26. 3. 2015 (Uradni list RS, št. 30/15, in OdlUS XXI, 12), 11. točka obrazložitve.
[28]
Glej na primer odločbe Ustavnega sodišča št. Up-381/14, 28. točka obrazložitve; št. Up-1128/12, 9. točka obrazložitve; in št. Up-422/02 z dne 10. 3. 2005 (Uradni list RS, št. 29/05, in OdlUS XIV, 36), 9. točka obrazložitve.
[29]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-515/14, 15. točka obrazložitve.
[30]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-381/14, 25. točka obrazložitve.
[31]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1128/12, 12. točka obrazložitve, in odločbo št. Up-381/14, 30. točka obrazložitve. Opredelitev kaznivega dejanja razžalitve je v 169. členu Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 95/04 – uradno prečiščeno besedilo) in 158. členu KZ-1 v bistvenem enaka.
[32]
Prim. sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 45741/2012-59 z dne 17. 9. 2015.
[33]
Prim. sodbi Vrhovnega sodišča št. I Ips 231/2006 z dne 12. 11. 2007 in št. I Ips 297/2010 z dne 23. 6. 2011.
[34]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-381/14, 31. točka obrazložitve.
[35]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1128/12, 10. točka obrazložitve.
[36]
ESČP ob tem poudarja, da rezultat preizkusa odločitve sodišč o koliziji svobode izražanja in varstva ugleda v temelju ni odvisen od tega, ali je pritožnik tisti, ki zatrjuje kršitev pravice do svobode izražanja, ali tisti, ki zatrjuje kršitev pravice do varstva ugleda. Glej na primer 87. točko obrazložitve sodbe ESČP v zadevi
Axel Springer AG proti Nemčiji
z dne 7. 2. 2012. Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-530/14, 15. točka obrazložitve.
[37]
Prim. sodbe ESČP v zadevah
Von Hannover proti Nemčiji
(št. 2) z dne 7. 2. 2012,
Axel Springer AG proti Nemčiji
in
Braun proti Poljski
z dne 4. 11. 2014.
[38]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Mamère proti Franciji
z dne 7. 11. 2006.
[39]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Oberschlick proti Avstriji
z dne 23. 5. 1991.
[40]
Prim. sodbe ESČP v zadevah
Mamère proti Franciji
,
Lešník proti Slovaški
z dne 11. 3. 2003
in
Błaja News Sp. z o.o. proti Poljski
z dne 26. 11. 2013.
[41]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Mladina d. d. Ljubljana proti Sloveniji
z dne 17. 4. 2014.
[42]
Sodbi ESČP v zadevi
Lingens proti Avstriji
z dne 8. 7. 1986 in
Thorgeir Thorgeirson proti Islandiji
z dne 25. 6. 1992, 60. točka obrazložitve in naslednje, ter odločitev ESČP v zadevi
Kieser in Tralau-Kleinert proti Nemčiji
z dne 2. 12. 2014, 32. točka obrazložitve.
[43]
Prim. sodbe ESČP v zadevah
Pedersen in Baadsgaard proti Danski
z dne 17. 12. 2004,
Jerusalem proti Avstriji
z dne 27. 2. 2001 ter
Nilsen in Johnsen proti Norveški
z dne 25. 11. 1999.
[44]
Sodba ESČP v zadevi
Oberschlick proti Avstriji
.
[45]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-381/14, 29. točka obrazložitve.
[46]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Skałka proti Poljski
z dne 27. 5. 2003 ter odločitev ESČP v zadevi
Rujak proti Hrvaški
z dne 2. 10. 2012.
[47]
Ustavno sodišče je upoštevno sodno prakso ESČP povzelo na primer v odločbah Ustavnega sodišča št. Up-1019/12, 12. točka obrazložitve; št. Up-1128/12, 11. in 12. točka obrazložitve; in št. Up-614/15, 14. točka obrazložitve.
[48]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-584/12 z dne 22. 5. 2014 (Uradni list RS, št. 42/14, in OdlUS XX, 34), 9. točka obrazložitve; št. Up-515/14, 16. točka obrazložitve; in št. Up-614/15, 15. točka obrazložitve.
[49]
Glej 7. točko obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča.
[50]
Prav tam, glej 9. točko obrazložitve in nasl.
[51]
Glej prav tam, 9. točko obrazložitve.
[52]
Glej prav tam, 11. točko obrazložitve.
[53]
Glej prav tam, 14. točko obrazložitve.
[54]
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 237/1997 z dne 6. 11. 1997.
[55]
Glej 10. opombo pod črto v 14. točki obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča.
[56]
Pojem absolutne osebe iz javnega življenja je Ustavno sodišče opredelilo v odločbi št. Up-50/99 z dne 14. 12. 2000 (Uradni list RS, št. 1/01, in OdlUS IX, 310), 7. točka obrazložitve. Kot absolutno osebo iz javnega življenja oziroma najbolj izpostavljeno javno osebo je Ustavno sodišče štelo dr. Janeza Drnovška, čigar polje zasebnosti in osebnostnih pravic je bilo, kot sta ugotovili drugostopenjsko in Vrhovno sodišče, zato trajno zoženo (ne pa tudi ukinjeno). Glej odločbo št. Up-1005/15, 14. in 17. točka obrazložitve. Kot absolutno javno osebo je mogoče šteti na primer poslanca Državnega zbora. Glej odločbo št. Up-407/14 z dne 14. 12. 2016 (Uradni list RS, št. 2/17, in OdlUS XXI, 37), 23. točka obrazložitve.
[57]
Relativne osebe iz javnega življenja je Ustavno sodišče opredelilo kot osebe, ki javnost zanimajo samo v zvezi z nekim konkretnim dogodkom. Glej odločbo št. Up-50/99, 7. točka obrazložitve. Ustavno sodišče je za relativno javno osebo štelo na primer osebo, ki je opravljala poslovodno funkcijo v znani zdravstveni zavarovalnici, in poudarilo, da je bila zato dolžna glede ravnanj, povezanih z opravljanjem te funkcije, trpeti širše meje dopustne kritike, kot če bi šlo za anonimnega posameznika. Glej odločbo št. Up-1019/12, 17. točka obrazložitve. Kot relativno javno osebo je Ustavno sodišče štelo tudi prepoznavnega koroškega podjetnika. Glej odločbo št. Up-570/09 z dne 2. 2. 2012 (Uradni list RS, št. 18/12, in OdlUS XIX, 40), 11. točka obrazložitve.
[58]
Ustavno sodišče je na primer v odločbi št. Up-614/15 poudarilo: "Človek, ki se odloči za javno funkcijo oziroma nastopanje, vzbuja večji interes javnosti. Zato mora vzeti to v zakup in mora biti v večji meri pripravljen na morebiti tudi kritične in neprijetne besede, še posebej, če gre za poročanje o zadevah v zvezi z opravljanjem njegove funkcije." Glej 12. točko obrazložitve (opombe pod črto so izpuščene). Stopnja posega, ki jo mora določena oseba trpeti, ko gre za izražanje o njej, je večja, če gre za javno osebo, in še toliko bolj, če gre za osebo, ki spada v del izvršilne oblasti države (glej odločbo št. Up-1005/15, 15. točka obrazložitve). Meje sprejemljive kritike so lahko po stališču ESČP v določenih okoliščinah širše, če se izjave nanašajo na nosilce javnih funkcij v zvezi z izvrševanjem njihovih pristojnosti. Prim. sodbo ESČP v zadevi
Mamère proti Franciji
, 27. točka obrazložitve, in odločbo Ustavnega sodišča št. Up-455/15 z dne 24. 1. 2019, 9. točka obrazložitve. Iz sodne prakse ESČP izhaja tudi, da politiki (med vsemi javnimi osebami) uživajo najožje varstvo osebnostnih pravic oziroma pravice do zasebnega življenja, varovanega v 8. členu EKČP, kadar gre za vprašanje medijskega poročanja. Primerjaj s sodbo velikega senata ESČP v zadevi
Von Hannover proti Nemčiji (št. 2)
, 51. in 110. točka obrazložitve. Glej tudi 20. točko obrazložitve te sodbe. Na sodno prakso ESČP, ki poudarja navedeno, se je v zahtevi za varstvo zakonitosti, kot izhaja iz 6. točke obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča, skliceval obdolženec.
[59]
Ustavno sodišče je ocenilo, da je bil odgovorni urednik razvedrilnih oddaj na nacionalni televiziji kot vodstveni delavec javnega zavoda glede ravnanj, storjenih pri opravljanju tega dela, dolžan trpeti širše meje sprejemljive kritike, čeprav ne tako široke kot na primer politiki. Glej odločbo št. Up-584/12, 11. točka obrazložitve.
[60]
Glej 8. in 9. točko obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča.
[61]
Glej 10. točko obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča.
[62]
Glej sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II K 44250/2011 z dne 4. 9. 2014, 8. točka obrazložitve.
[63]
Glej sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 44250/2011 z dne 14. 5. 2015, 15. točka obrazložitve.
[64]
Dostopano preko spletnega portala FRAN.
[65]
Glej na primer odločbe Ustavnega sodišča št. Up-614/15, 22. točka obrazložitve; št. Up-530/14, 16. točka obrazložitve; št. Up-406/05 z dne 12. 4. 2007 (Uradni list RS, št. 35/07, in OdlUS XVI, 51), 10. in 11. točka obrazložitve.
[66]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-407/14, 20. točka obrazložitve.
[67]
Glej 6. točko obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča.
[68]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1128/12, 19. in 20. točka obrazložitve.
[69]
Glej zlasti 9. in 12. točko obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča.
[70]
Tak očitek pritožniku izhaja tudi iz drugih navedb v spornem članku, zlasti iz onih, ki pritožniku (figurativno) pripisujejo, da je zmožen prodati najprej čast, nato ime, hkrati z njima pa še resnico, posebej zgodovinsko; da je stopil v nenavaden tip renegatstva; in da je na svojem zgledu potrdil "pravilnost" fašistične raznarodovalne politike. Glej 23. točko obrazložitve te odločbe.
[71]
Poleg strokovnega dela, osredotočenega na zgodovino slovenskega naroda, je bil pritožnik aktiven znotraj slovenske manjšine na Tržaškem, bil je predsednik upravnega sveta Slovenskega stalnega gledališča in sodelavec slovenskih radiev in časopisov. Leta 1995 je bil izvoljen za dopisnega člana Slovenske akademije znanosti in umetnosti, leta 2005 za izrednega, leta 2009 za rednega. Leta 2001 je bil imenovan za predsednika odbora za preučevanje narodnih manjšin pri SAZU. Je prejemnik zlate plakete Univerze na Primorskem, priznanja društva TIGR in zlate plakete ZZB NOB Slovenije. Leta 2012 mu je Slovenska kulturno-gospodarska zveza podelila odličje za življenjsko delo v prid Slovencev v Italiji. Povzeto po: <
https://www.sazu.si/clani/joze-pirjevec
>.
[72]
Tretji odstavek 158. člena KZ-1 se glasi: "Ne kaznuje se, kdor se o kom žaljivo izrazi v znanstvenem, književnem ali umetniškem delu, v resni kritiki, pri izpolnjevanju uradne dolžnosti, časnikarskega poklica, politične ali druge družbene dejavnosti, obrambi kakšne pravice ali varstvu upravičenih koristi, če se iz načina izražanja ali iz drugih okoliščin vidi, da tega ni storil z namenom zaničevanja."
[73]
Glej 9. točko obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča.
[74]
Glej prav tam, 14. točko obrazložitve.
[75]
Prav tam.
[76]
Glej prav tam, 15. točko obrazložitve.
[77]
Glej 34. točko obrazložitve te odločbe.
[78]
Glej prav tam, 25. točko obrazložitve.
[79]
Glej prav tam, 16. in 20. točko obrazložitve.
[80]
Glej 13. točko obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča.
[81]
Prav tam.
[82]
Glej odločbo št. Up-1128/12, 21. točka obrazložitve.
[83]
Glej 6. točko obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča.
[84]
Glej 27. in 28. točko obrazložitve te odločbe.
[85]
Svoboda kritičnega izražanja je v demokratični družbi sicer dobrodošla in izjemnega pomena. Glej prav tam, 16. in 20. točko obrazložitve.
[86]
Iz javno dostopne bibliografije pritožnika in v nadaljevanju navedenih virov je razvidno, da je pritožnik leta 1972 objavil delo, ki ga je podpisal z "Jože Pierrazi" (in ne z "Giuseppe Pierazzi"): Vincenc Ferreri Klun in beneška revolucija 1848-1849, Zgodovinski časopis: glasilo Zveze zgodovinskih društev Slovenije, let. 26 (1972), str. 69–84. Leta 1974 je pritožnik objavil delo, ki ga je podpisal z "Jože Pirjevec – Pierazzi": Il rapporto dei patrioti del risorgimento nei confronti della questione delle minoranze, Most: revija za kulturo in družbena vprašanja, št. 43/44 (1974), str. 179–183. Leta 1977 je objavil delo, ki ga je podpisal z "Jože Pirjevec": Livio Zeno, Ritratto di Carlo Sforza, Zgodovinski časopis: glasilo Zveze zgodovinskih društev Slovenije, let. 31, št. ½ (1977), str. 243–244. Iz 8. točke obrazložitve sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II K 44250/2011 z dne 4. 9. 2014 izhaja, da se je pritožnik leta 1971 zaposlil na univerzi in pričel objavljati znanstvene članke, ki jih je v prvih letih podpisoval z "Giuseppe Pierazzi", pisal pa je tudi knjige v italijanskem jeziku, vendar jih je dosledno podpisoval z "Jože Pirjevec". Pritožnik ustavni pritožbi prilaga fotokopijo naslovnice knjige Jože Pirjevec: Niccolò Tommaseo tra Italia e Slavia iz leta 1977.
[87]
Glej 10. točko obrazložitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča. Navedeno velja tudi glede tistega dela spornega članka, v katerem naj bi obdolženec sporočal, da po padcu fašističnega režima zunanjih razlogov in pritiskov na zamejske Slovence ni bilo več. Pritožnik namreč v ustavni pritožbi obširno pojasnjuje, da se razmere v Trstu tudi po letu 1945 niso veliko izboljšale. Fizičnega nasilja sicer ni bilo več, je bil pa izjemen psihološki pritisk. Pritožnik poudarja tudi, da je bila javna tržaška univerza, kjer je bil zaposlen, še leta 1977 močno protislovensko usmerjena.
[88]
Prepoved ponovnega sojenja o isti stvari (
ne bis in idem
) je določena tudi v 4. členu Protokola št. 7 k EKČP.
[89]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-92/97 z dne 8. 5. 1997 (Uradni list RS, št. 29/97, in OdlUS VI, 60). Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-46/99 z dne 18. 12. 2002 (Uradni list RS, št. 5/03, in OdlUS XI, 290).
[90]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. Up-814/14, 14. točka obrazložitve, in odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1084/16, 10. točka obrazložitve.
⇒
Up-417/16-24
9. 4. 2021
Pritrdilno ločeno mnenje sodnice dr. Dunje Jadek Pensa k odločbi št. Up-417/16 z dne 18. 3. 2021
Strinjam se s spremembo stališča, po katerem je zasebni tožilec iz sodnega spora, ki je tekel zaradi očitka storitve kaznivega dejanja razžalitve, upravičen vložiti ustavno pritožbo proti oprostilni sodbi zaradi domnevne kršitve njegovih pravic iz 34. in 35. člena Ustave. Toda kje je meja te ustavnosodne presoje, ki jo izrisuje neizpodbojna domneva nedolžnosti pravnomočno oproščenega?
To, da je ta meja v prepovedi razveljavitve oprostilne sodbe, ne more biti sporno. A kršitev ustavne garancije o domnevi nedolžnosti ni podana le s formalnim poseganjem v pravnomočno oprostilno sodbo. Za njeno kršitev zadostuje že, da obrazložitev odločitve sodišča, ki se nanaša na oproščenega, odseva mnenje o njegovi krivdi.
[1]
Kako torej združiti odločanje o domnevni kršitvi pravic iz 34. in 35. člena Ustave zasebnega tožilca in neizpodbojno domnevo nedolžnosti obdolženega glede izražene vsebine, v kateri so vtkana za ugled zasebnega tožilca škodljiva sporočila?
I.
Upoštevati je najprej treba, da že po abstraktnem dejanskem stanu kaznivega dejanja razžalitve "pridejo v neposredno navzkrižje človekove pravice oškodovanca in obdolženega".
[2]
Gre torej za trk položajev, ki jih varujejo pravici iz 34. in 35. člena Ustave na eni strani in pravica iz 39. člena Ustave na drugi strani.
[3]
Razrešitev tega trka v okoliščinah primera je bistvena za odločitev o domnevnem in z zasebno tožbo očitanem kaznivem dejanju. Zmotno bi bilo zato stališče, da se ugotovitev kršitev pravic zasebnega tožilca iz 34. in 35. člena Ustave z ugotovitveno odločbo Ustavnega sodišča sploh ne more nanašati na pravnomočno oproščenega; čeravno oprostilna sodba z ugotovitveno odločbo Ustavnega sodišča seveda ne bo razveljavljena.
Toda ali morda prav prepletenost odločanja o pravicah v trku vselej preprečuje ugotavljanje kršitev navedenih pravic zasebnega tožilca v postopku izpodbijanja pravnomočne oprostilne sodbe pred Ustavnim sodiščem? Menim, da ne. Z ugotovitveno odločbo se Ustavno sodišče izreka zgolj o tem, ali so sodišča pred njim morda kršila pozitivno dolžnost države, da z Ustavo skladno varujejo v sporih med posamezniki vrednote, inkorporirane v pravicah iz 34. in 35. člena Ustave.
[4]
,
[5]
Odločba Ustavnega sodišča, s katero se ugotovi v izpodbijani oprostilni sodbi sodišča kršitev pravic zasebnega tožilca iz 34. in 35. člena Ustave, je osredotočena torej na stališča sodišča;
[6]
ne na dejanje pravnomočno oproščenega. To je, kot razumem, obenem meja ustavnosodne presoje, ki je začrtana z neizpodbojno domnevo nedolžnosti.
Zato sem se lahko strinjala s spremembo stališča, ki je omogočilo izdajo ugotovitvene odločbe Ustavnega sodišča o kršitvah pravic zasebnega tožilca iz 34. in 35. člena Ustave. Čeri med Scilo in Karibdo pa mora Ustavno sodišče obpluti tako, da ob morebitni graji stališč sodišč ne zaide k razlogom, ki bi lahko odsevali mnenje o krivdi pravnomočno oproščenega.
II.
Razlogi odločbe o vprašanju namena zaničevanja se po mojem razumevanju  ne soočajo zgolj s stališči sodišča, temveč tudi z dejanjem pravnomočno oproščenega. Naj s tem v zvezi povzamem tri ocene, razvidne iz odločbe: (1) "[…] obdolženčeve navedbe o pritožnikovem poitaljiančenju imena ni mogoče razumeti drugače kot izjemno žaljive, ponižujoče in zaničevalne;"
[7]
(2) v spornem besedilu je "zaničevalen ton ne le očitno razviden, temveč v spornem članku tudi prevladujoč [...];"
[8]
(3) "namen zaničevanja pa je brez dvoma razviden tudi iz sobesedila spornega članka".
[9]
Te ocene ovrednotijo dejanje pravnomočno oproščenega z vidika njegovega namena zaničevanja. Nisem prepričana, da se jih ne bi dalo razumeti kot odsev mnenja o njegovi krivdi. Ker ne morem izključiti, da trčijo v meje, ki jih izrisuje neizpodbojna domneva nedolžnosti, se z njimi  nisem mogla strinjati. Naj ponovim: čeri med Scilo in Karibdo mora Ustavno sodišče v sporih, kakršen je obravnavani, obpluti tako, da se izreče o stališčih sodišč, a ob tem ne zaide k razlogom, ki bi lahko odsevali mnenje o krivdi oproščenega.
III.
Ključno za mojo odločitev v tem kočljivem primeru je bilo naslednje.
Vsebina izraženega je po logiki stvari same v osrčju tehtanja med nasprotujočimi si interesi v trku
in concreto
in s tem iskanja ravnovesja med svobodo izražanja ter pravico do časti in dobrega imena. Opredeljevanje pomena objave je zato ena izmed bistvenih faz presoje. Zanjo veljajo posebna pravila. Spoštovati jih je treba najprej zato, ker preprečujejo zlitje sodnikovega pogleda s pogledom posameznika, ki se čuti razžaljenega, kar je že na prvi pogled zgrešeno; pa tudi zato, ker preprečujejo, da bi videli tisto, kar želimo videti, in ne tistega, kar je. Upoštevati je potrebno celovit, povprečen in osrednji pomen sporočila, ki ga prinaša sporna objava z vidika povprečnega bralca.
[10]
V danem primeru je bilo ključno najprej, kakšen pomen je v kontekstu spornega besedila mogoče pripisati očitku, da je pritožnik svoje ime "poitalijančil, četudi za to niso obstajali nobeni zunanji razlogi ali pritiski … ". Upoštevati je bilo treba še, da je pisec prispevka sam pojasnil, da javnosti niti niso poznana dejstva v zvezi z dinamiko spreminjanja pritožnikovega osebnega imena iz italijanskega v slovenskega. To, menim, izključuje, da bi povprečni bralec lahko sporni tekst razumel ob predpostavki metaforične uporabe pojma "poitalijančiti". Z vidika povprečnega bralca bi bilo treba zato upoštevati v sporočilu tega dela besedila vtkan očitek, da je pritožnik sam po lastni volji svoje ime poitalijančil.
Stališče v izpodbijani oprostilni sodbi o metaforičnem pomenu pojma poitalijančiti v kontekstu spornega besedila je bilo torej izoblikovano brez upoštevanja kriterija povprečnega bralca. In pri tehtanju med pravicami v trku je bil prezrt zelo obremenjujoč pomen tega očitka pritožniku, za katerega ni bilo dejanske osnove. To krši pritožnikovi pravici iz 34. in 35. člena Ustave, saj vzbuja dvom o ustreznem udejanjanju dolžnosti sodišča, da v razmerjih med posamezniki posveča pozornost varovanju vrednot, inkorporiranih v navedenih pravicah.
dr. Dunja Jadek Pensa, l.r.
Sodnica
[1]
Prim. sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi
Minelli proti Švici
z dne 25. 3. 1983, 37. točka obrazložitve.
[2]
Iz 10. točke obrazložitve odločbe.
[3]
S sankcijami (med drugim) za primer kaznivega dejanja razžalitve Kazenski zakonik  (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju KZ-1) izraža na splošni ravni, da ustavno zajamčena svoboda izražanja v domačem pravnem redu ni neomejena. Njene meje je (med drugimi) iskati v pravicah drugih, tudi v pravici do časti in dobrega imena. Na zakonski ravni so s tem urejene omejitve izvrševanja pravice iz 39. člena Ustave, za kar ima zakonodajalec pooblastilo v tretjem odstavku 15. člena Ustave. Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-226/95 z dne 8. 7. 1999 (Uradni list RS, št. 60/99, in OdlUS VIII, 174).
[4]
Sodišče v tovrstnih sporih udejanja pozitivne dolžnosti države na dveh področjih njenega delovanja: na področju varstva osebnega dostojanstva, zasebnosti in osebnostnih pravic posameznika v razmerjih med posamezniki in na področju zagotavljanja učinkovitega izvrševanja svobode izražanja. Oba objekta varstva imata po Ustavi vse prej kot vrednostno nevtralen pomen. Gre namreč za varstvo vrednot, ki imajo v družbi pomembno mesto in ki so inkorporirane v pravicah iz 34. in 35. člena ter prvega odstavka 39. člena Ustave. V tem smislu in okviru so pravkar omenjene pravice objektivne, učinkujejo kot načela. "Ko pride do kolizije dveh načel, kar se zgodi, ko eno načelo nekaj prepoveduje, drugo načelo pa prav to dovoljuje, se mora eno izmed načel umakniti. To ne pomeni niti, da je načelo, ki se je moralo umakniti bilo razglašeno za neveljavno niti da je bila v to načelo vgrajena izjema. Nasprotno, prednost enega izmed načel je utemeljena s posebnimi okoliščinami." R. Alexy, Theorie der Grundrechte, Nomos Verlag, Baden-Baden 1994, str. 78, 79. Prevod DJP.
[5]
Prim. 35. točko obrazložitve odločbe.
[6]
Tudi izrek odločbe Ustavnega sodišča se omeji na ugotovitev kršitev pravic z izpodbijano sodbo sodišča. V danem primeru se glasi: "
S sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 44250/2011 z dne 18. 2. 2016 sta bili pritožniku kršeni pravici
iz 34. in 35
. člena Ustave."
[7]
Prim. 30. točko obrazložitve odločbe.
[8]
Prim. 33. točko obrazložitve odločbe.
[9]
Prim. 31. točko obrazložitve odločbe.
[10]
Več o mojem pogledu na opredeljevanje pomena izraženega glej v mojem ločenem mnenju k odločbi Ustavnega sodišča št. Up-407/14 z dne 9. 1. 2017.
⇒
Up-417/16-25
9. 4. 2021
Pritrdilno ločeno mnenje sodnika dr. Mateja Accetta k odločbi št. Up-417/16 z dne 18. 3. 2021
1. Pričujoča zadeva naslavlja znano vprašanje ustavnosodne presoje kolizije med pravico do varstva časti in dobrega imena (kot izhaja iz pravic iz 34. in 35. člena Ustave) ter pravico do svobode izražanja (iz prvega odstavka 39. člena Ustave), o katerem sem svoje, od večine sodniških kolegov nekoliko drugačno stališče predstavil že v zadevi
Hribar
.
[1]
V tem ločenem mnenju na kratko pojasnjujem, zakaj tudi moj pristop v tej zadevi vodi do istega rezultata presoje kot večinski, zaradi česar sem torej izrek odločbe brez zadržkov lahko podprl, čeprav se z večino še vedno razhajam glede izhodišč presoje in deloma tudi glede izpeljave te presoje v konkretni zadevi.
2. V omenjenem ločenem mnenju v zadevi
Hribar
sem že obrazložil stališče, da gre Ustavno sodišče po moji oceni predaleč, če ob presoji odločitev rednih sodišč vedno opravi vse – kot jih ustaljena presoja opredeljuje – tri korake presoje: (1) ali je sodišče sploh izvedlo tehtanje (torej, ali ni prezrlo ene od pravic); (2) ali je pri tehtanju upoštevalo vse odločilne okoliščine oziroma merila; ter (3) ali je glede na pomen in cilj pravic v koliziji ustrezno ovrednotilo posamezne okoliščine oziroma merila in vsaki od pravic dalo ustrezno težo. Kot sem zapisal že v onem (tedaj odklonilnem) ločenem mnenju,
[2]
menim, da je povsem prav, da Ustavno sodišče vedno izvede prva dva koraka presoje, da pa gre po moji oceni predaleč, če vedno opravi tudi tretji korak, kolikor ga razume (tudi) kot preizkus ovrednotenja pravic in meril v luči konkretnih dejanskih okoliščin oziroma kot vsebinsko odločitev glede na oceno pravno upoštevnih dejstev v konkretnem primeru kolizije pravic.
3. Tu najprej ponavljam in morda še dodatno pojasnjujem, kar sem v zadevi
Hribar
tudi že nakazal – da tudi tretji korak po moji oceni v bistvu vsebuje dva ločena koraka (ali dva pol-koraka) presoje. V prvem Ustavno sodišče najprej preveri, ali je redno sodišče ustrezno pomensko ovrednotilo oziroma vsebinsko opredelilo posamezna upoštevna merila. V drugem pa nato preveri še, ali je tako (ustrezno) opredeljena merila redno sodišče nato ustrezno ovrednotilo tudi v luči konkretnih dejanskih okoliščin in s tem obema pravicama (v seštevku učinkovanja vseh meril glede na upoštevno dejansko stanje) dalo ustrezno težo. V vsebinskem smislu je torej po moji presoji mogoče govoriti o štirih korakih presoje, pri čemer pritrjujem pristopu, po katerem bi Ustavno sodišče vedno presojalo prve tri: ali je redno sodišče prepoznalo, da gre za kolizijo dveh pravic, ali je v tehtanje pritegnilo vsa upoštevna merila ter ali je vsako od meril ustrezno vsebinsko opredelilo. Drugače pa bi po moji presoji zadnji (četrti) korak presoje, ovrednotenje teh meril v luči konkretnih okoliščin, Ustavno sodišče opravilo le izjemoma, ko bi to narekovali posebej utemeljeni razlogi oziroma bi se postavilo vprašanje razumnosti presoje rednih sodišč.
[3]
Ta pristop bi med drugim v večji meri priznaval in potrjeval tudi pomembno in primarno vlogo rednih sodišč pri zagotavljanju ustreznega varstva teh pravic v konkretnih postopkih, kar vsebuje tudi odgovornost za ugotavljanje in oceno pravno upoštevnih dejstev.
[4]
4. V pričujoči zadevi me sicer, kot že rečeno, tudi opisani drugačni pristop privede do istega izreka. V tej zadevi se namreč pridružujem presoji iz odločbe, da je odločitev Vrhovnega sodišča pomanjkljiva že z vidika drugega in (pol)tretjega koraka presoje.
[5]
Konkretneje, pritrjujem presoji iz (28. točke obrazložitve) odločbe, da iz izpodbijane sodbe ni razvidno, da bi Vrhovno sodišče pri ugotavljanju pomena ustrezno upoštevalo merilo povprečnega bralca, kot tudi ugotovitvi, da Vrhovno sodišče ni ustrezno vsebinsko opredelilo merila javne osebe, pri katerem je pomembno razlikovanje med absolutno in relativno javnimi osebami (kot odločba pojasnjuje v 25. točki obrazložitve).
5. Sam pa bi se nato na tej točki presoje ustavil in ne bi nadaljeval s presojo uporabe merila namena zaničevanja v luči dejanskih okoliščin, ki jo odločba opravi v nadaljevanju. Po vsebinski plati me to razlogovanje sicer nagovori – ne zgolj zato, ker tudi sam ocenjujem, da je namen zaničevanja iz (so)besedila spornega članka jasno razviden, temveč tudi zato, ker obrazložitev odločbe v tem delu razumem kot približevanje stališču iz mojega ločenega mnenja v zadevi
Hribar
, v skladu s katerim za kršitev pravice do varstva časti in dobrega imena – oziroma za manjšo težo pravice do svobode izražanja – ni potrebno, da bi bila izjava podana
izključno
z namenom zaničevanja.
[6]
Vendar pa, ne glede na to, v kolikšni meri bi redno sodišče namen zaničevanja smelo oziroma moralo upoštevati glede na presojo, ali je izključno, prevladujoče ali kako drugače zaznamoval sporne izjave, ta korak presoje glede na že ugotovljeni pomanjkljivosti (spregleda merila povprečnega bralca in neustrezne opredelitve merila javne osebe) ni več potreben in zato po moji presoji še toliko manj smotrn v smislu presoje rezultata konkretnega tehtanja med pravicama v luči konkretnih dejanskih okoliščin.
6. Do neke mere je smisel tega dodatnega razlogovanja morda mogoče iskati v tem, da zadeva z njim dobi vsaj na videz nekoliko bolj dokončen in vsebinski epilog, ki (spet vsaj na videz) tudi nekoliko bolj utemelji ugotovitev iz izreka, da je bila pritožniku kršena pravica do varstva časti in dobrega imena. Ker je zaradi narave postopka Ustavno sodišče izdalo zgolj ugotovitveno odločbo in izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča ni razveljavilo, se zdi dodana vrednost takega razlogovanja kot potrebnega epiloga še nekoliko večja. Vendar pa ta korak v resnici po moji presoji ni ne neizogibno potreben za ugotovitev o kršitvi pravice ne dokončni epilog oziroma neizpodbitna potrditev zaključka, da bi vsako sodišče ob (hipotetičnem) ponovljenem tehtanju dalo prednost s to sodbo prizadeti pravici.
7. Po moji presoji je kršitev pravice do varstva časti in dobrega imena nedvomno podana že zaradi prvih dveh (v 4. točki tega mnenja povzetih) razlogov. Ker Vrhovno sodišče pri razlagi spornih izjav ni ustrezno upoštevalo merila povprečnega bralca in ker ni ustrezno vsebinsko opredelilo merila javne osebe, je kršilo pritožnikovo pravico do varstva časti in dobrega imena, ne da bi bilo to odvisno še od nadaljnje presoje, ali bi redno sodišče, če bi ti merili ustrezno upoštevalo in vsebinsko ovrednotilo, na koncu morda vendarle še vedno prišlo do enake odločitve. Povedano drugače: če bi redno sodišče v celoti spregledalo, da gre za kolizijo dveh pravic, potem seveda ne bi imelo smisla preverjati, ali je upoštevalo in ustrezno opredelilo vsa merila; če ne bi upoštevalo in ustrezno opredelilo vseh meril, pa že zato tudi ne bi bilo smotrno preverjati, ali je kljub temu vsaki izmed pravic v koliziji pripisalo ustrezno težo. Do določene mere je v tem pogledu zame podana vzporednica s presojo Ustavnega sodišča pri izvedbi strogega testa sorazmernosti, pri katerem za ugotovitev nesorazmernosti presojanega ukrepa zadošča ugotovitev, da ta ukrep denimo ne zadošča pogoju nujnosti (ker obstaja drug enako učinkovit, a z vidika posega v pravico milejši ukrep), ne da bi sodišče nadaljevalo presojo še z zadnjim korakom in ugotavljalo, ali ni ukrep morda vendarle sorazmeren v ožjem smislu (in torej koristi ukrepa za zasledovani cilj vendarle pretehtajo nad težo posega v prizadeto pravico).
8. Iz navedenih razlogov bi sam torej nekoliko drugače zastavil izhodišča presoje in se ustavil pred zadnjim delom presoje, vsebovanim v 29. do 34. točki obrazložitve odločbe. Tudi ob teh razhajanjih pa sem lahko podprl izrek, s katerim brez zadržkov soglašam.
dr. Matej Accetto
Sodnik
[1]
Glej ločeno mnenje sodnika Accetta k odločbi Ustavnega sodišča št. Up-614/15-21 (
Hribar
) z dne 21. 5. 2018 (Uradni list RS, št. 44/18, in OdlUS XXIII, 23).
[2]
Prav tam, 6. točka mnenja.
[3]
Prav tam, 7. in 8. točka mnenja.
[4]
Vidik zadržanosti presoje Ustavnega sodišča je po moji presoji sicer na načelni ravni še zlasti upošteven v primeru zasebnopravnega spora, vendar pa ga ni mogoče zanemariti niti ob obravnavi kazenskih zadev, še posebno tistih, pri katerih ustavni pritožnik ni obdolženec v kazenskem postopku, ampak – kot v pričujoči zadevi – oškodovanec oziroma zasebni tožilec.
[5]
Drugače je bilo pri zadevi
Hribar
, pri kateri je po moji oceni redno sodišče upoštevalo vsa bistvena merila in jih ustrezno vsebinsko opredelilo, sodba pa tudi ni bila nerazumna, zato se po moji oceni Ustavno sodišče ne bi smelo spustiti v presojo, ali je glede na dejanske okoliščine vsaki od pravic dalo ustrezno težo pri končnem tehtanju.
[6]
Prim. 13., 17. in zlasti 25. točko obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča v zadevi
Hribar
ter 12.–14. točko ločenega mnenja sodnika Accetta k isti odločbi. V pričujoči zadevi denimo odločba (v 33. točki obrazložitve) ugotavlja, da je "zaničevalen ton ne le očitno razviden, ampak v spornem članku tudi prevladujoč".
⇒
Up-417/16-26
9
. 4. 2021
Pritrdilno ločeno mnenje sodnice dr. Katje Šugman Stubbs k odločbi št.
Up-417/16
z dne
18. 3. 2021
Zadeva Pirjevec je prelomna; o tem ne more biti dvoma. Prvič v zgodovini Ustavnega sodišča smo izdali deklaratorno odločbo zaradi kršitve vsebinske ustavne pravice zasebnega tožilca v kazenskem postopku. Do te odločbe je Ustavno sodišče, in to šele pred kratkim, samo nekoliko odškrnilo vrata oškodovancem in jim dovolilo dostop zaradi kršitev njihovih procesnih pravic. Z odločbo, h kateri pišem to ločeno mnenje, pa smo stopili v nov svet ustavnosodne presoje, po katerem je mogoče v določenih primerih v postopku pred Ustavnim sodiščem zasebnemu tožilcu uspešno zatrjevati tudi kršitev pravic iz 34. in 35. člena Ustave.
I.
Ustavno sodišče je tradicionalno stalo na stališčih, (1) da s pravnomočno odločitvijo rednih sodišč ne more biti kršena nobena oškodovančeva pravica in (2) da
nihče, niti oškodovanec, nima pravice doseči obsodbe storilca kaznivega dejanja. Zato je dosledno zavračalo ustavne pritožbe oškodovancev, tudi kadar so bili v vlogi zasebnih tožilcev.
[1]
Šele leta 2017 je prvič prišlo do delnega preloma s to tradicijo, saj je Ustavno sodišče odstopilo od tega stališča in odločilo, da
morajo biti oškodovancu s pravnim redom zagotovljena temeljna procesna jamstva, ki mu omogočajo
uveljavljanje civilnih zahtevkov
, izvirajočih iz kaznivega dejanja.
[2]
To stališče je posledica sledenja sodni praksi ESČP, ki je postavilo takšne standarde.
[3]
Sama sem do takšnega stališča kritična iz dveh razlogov. Po mojem mnenju takšno stališče predstavlja redukcijo kazenskega postopka na zasledovanje civilnopravnih zahtevkov, kar se mi zdi sporno. Hkrati pa je slovenska ureditev položaja oškodovanca izrazito pomanjkljivo urejena. Uveljavljanje premoženjskopravnega zahtevka je namreč v slovenskem kazenskem postopku zasnovano kot kazenskemu pridružen postopek in je tako zgolj stranske narave.
[4]
Jedrni del kazenskega postopka je seveda raziskovanje kaznivega dejanja, vseh zahtevanih elementov kazenske odgovornosti in na koncu izrek kazenske sankcije. Zaradi ekonomičnosti postopka je oškodovancu pod določenimi pogoji omogočeno, da sodišče odloča tudi o njegovem premoženjskopravnem zahtevku, o katerem bi se sicer odločalo v pravdnem postopku.
[5]
Adhezijska narava tega postopka je vidna tudi iz tega, da je mogoče v njem uveljavljati samo premoženjsko škodo, ne pa nepremoženjske, ter da se zahtevek lahko uveljavlja samo, če se s tem ne bi preveč zavlekel kazenski postopek (prvi odstavek 100. člena in drugi odstavek 104. člena ZKP). Pri postopku odločanja o premoženjskopravnem zahtevku so podane tudi številne druge omejitve v primerjavi s pravdnim, kar jasno priča o tem, kaj je primarni cilj kazenskega postopka.
[6]
Kljub temu da je bilo na področju zagotavljanja pravic žrtev na mednarodnem nivoju sprejetih veliko dokumentov, slovenski zakonodajalec adhezijskega postopka še ni posodobil.
[7]
Zato je, glede na našo ureditev tega področja, nenavadno in verjetno preuranjeno, da je oškodovanec najprej dobil pravico do pristopa na Ustavno sodišče v kazenskem postopku zaradi varovanja svojih civilnopravnih upravičenj.
Še isto leto je Ustavno sodišče nakazalo na širjenje upravičenj oškodovanca: ugotovilo je, da se zakonski položaj
oškodovanca močno približuje položaju stranke, hkrati pa, da v kazenskem postopku ta ne varuje le svojih premoženjskopravnih pravic, temveč tudi nepremoženjske, kar lahko vključuje tudi osebnostne pravice.
[8]
Zavzelo je stališče, da oškodovanec s sodelovanjem v kazenskem postopku v primeru izrazito osebnih kaznivih dejanj varuje tudi svoje osebno dostojanstvo, zagotovljeno s 34. členom Ustave. Kljub temu pa je Ustavno sodišče oškodovančev pravni interes še vedno vezalo na izvrševanje oškodovančevih
procesnih pravic
, v tem primeru na pravico do pravnega sredstva.
[9]
Posledično je od zakonodajalca zahtevalo, da se tudi oškodovancu zagotovi pravica do pritožbe zoper oprostilno sodbo kazenskega sodišča.
Istega leta pa je Ustavno sodišče spremenilo tudi stališče, da zasebni tožilec ni upravičena oseba za vložitev ustavne pritožbe zoper pravnomočno sodno odločbo, s katero je bil kazenski postopek končan.
[10]
Priznalo mu je pravni interes za vložitev ustavne pritožbe, vendar v omejenem obsegu: kolikor uveljavlja ustavno
varstvo temeljnih postopkovnih jamstev v kazenskem postopku, ki mu jih za uveljavljanje civilnopravnih zahtevkov
zagotavljajo Ustava, mednarodni instrumenti in ZKP. Poudarilo je, da je le tako mogoče zagotoviti učinkovitost njegovih procesnih pravic.
[11]
Če povzamem: do zdaj je Ustavno sodišče oškodovancem, tudi kadar so v vlogi zasebnega tožilca, priznavalo možnost vložitve ustavne pritožbe izključno v okviru varovanja njihovih procesnih pravic (temeljnih postopkovnih jamstev) in še to le v okviru uveljavljanja civilnopravnih zahtevkov. Samo nakazalo pa je, da oškodovanci v kazenskem postopku varujejo več kot to; namreč tudi svoje osebnostne pravice. Šele z odločbo v zadevi Pirjevec pa je Ustavno sodišče prestopilo magično mejo, ki oškodovancem omogoča tudi pravni interes za uveljavljanje kršitev
vsebinskih človekovih pravic
.
[12]
II.
Pravice žrtve, da uveljavlja kršitev vsebinskih ustavnih pravic pa v tem pogledu niso neomejene; s to odločbo smo jih zamejili zgolj na izjemne primere, za katere ocenjujemo, da je tak pristop upravičen. In prav primer Pirjevec je eden od njih.
Ta pravica se ne razteza na vse oškodovance, ne glede na to, v kakšni vlogi se znajdejo v kazenskem postopku; uveljavlja jo lahko samo oškodovanec, ki je stranka postopka. V našem primeru je šlo za zasebnega tožilca (glej 12. točko obrazložitve odločbe).
[13]
Predvsem pa nastane posebna situacija v primerih kaznivih dejanj, pri katerih gre že v osnovi za kolizijo pravic: v našem primeru med svobodo izražanja in pravico do varstva časti in dobrega imena. V primeru razžalitve (in drugih podobnih kaznivih dejanj zoper čast in dobro ime) namreč obdolženec izvršuje eno od svojih pravic - svobodo govora.
V kazenskem pravu takšna situacija ni običajna; navadno namreč prihaja samo do kršitev pravic žrtve ne da bi obdolženec pri tem izvrševal eno od svojih pravic. Na prvi pogled se sicer lahko zazdi, da v vseh primerih obdolženec izvršuje vsaj najsplošnejšo pravico do svobode ravnanja in da torej pri izvršitvi vsakega kaznivega dejanja prihaja do trka dveh pravic.
[14]
Na filozofski ravni je to morda celo res, vendar pa v pravnem pogledu takšna teza ne more zdržati. Kazniva dejanja zoper čast in dobro ime imajo namreč pomemben razlikovalni element od večine drugih kaznivih dejanj: pri njih gre za precej več kot zgolj za trk med najsplošnejšo pravico na strani storilca in pravico do časti in dobrega imena na strani oškodovanca.
Prvič, kazenska sodba je praviloma odločitev o pravicah obdolženca, samo posredno je njen rezultat tudi ocena, da je bilo poseženo v pravico oškodovanca (oz. v varovano vrednoto) s tem, ko je bilo storjeno kaznivo dejanje. Bistvo kazenskega postopka je namreč postavitev meja državi pri postopku odkrivanja storilca kaznivega dejanja;
[15]
torej regulacija prave meje poseganja v pravice obdolženca še pred obsodilno kazensko sodbo.
[16]
Načeloma je v kazenskem postopku položaj oz. varstvo vsebinskih pravic oškodovanca v ozadju.
[17]
V primeru razžalitve pa je nujni del ocene o obstoju kaznivega dejanja tudi varstvo duševne in telesne nedotakljivosti ter osebno dostojanstvo oškodovanca (zasebnega tožilca).
Drugič,
v primeru večine kaznivih dejanj storilec ne izvršuje svojih ustavnih pravic. Splošna pravica do svobode ravnanja
[18]
je gotovo temeljna pravica posameznika, vendar pa ta ne dosega takšne teže, da bi zahtevala od sodišč, da bi v vsakem primeru kaznivega dejanja tehtala pravico obdolženca do svobode ravnanja s pravico oškodovanca. Sodišče preprosto subsumirajo dejansko stanje pod konkretno pravno normo. S svojimi sodbami v primeru večine kaznivih dejanja sodišča torej ne izrisujejo mej kolidirajočih pravic.
[19]
Pri kaznivem dejanju razžalitve je drugače: vsako sodišče se mora neizbežno ukvarjati z oceno trka dveh ustavnih pravic: obdolženčeve svobode izražanja in oškodovančeve pravice do dostojanstva.
[20]
Z drugimi besedami, vsaka sodba o kaznivem dejanju razžalitve neogibno očrta vsebinske meje v kolizijo vpletenih človekovih pravic in s tem postavlja standarde za naprej.
[21]
Teoretično gledano gre za primere praktične konkordance,
[22]
ko »gre za kompromis, ki naj zagotovi, da se obseg varovanja vsake pravice zmanjša le v obsegu, ki je nujno potreben zaradi uveljavitve druge pravice.«
[23]
Tretjič, v osrčju kaznivega dejanja razžalitve tiči civilnopraven vsebinski konflikt. Identično vprašanja trka pravic se namreč mora pojaviti pri morebitni odškodninski tožbi zaradi razžalitve. Da je to razmerje bolj podobno civilnopravnemu kaže tudi dejstvo, da je upravičen tožilec v kazenskem postopku sam oškodovanec.
[24]
Že spet, takšno stanje nikakor ni značilno za večino drugih kaznivih dejanj, saj, kot rečeno, klasično kaznivo dejanja ne predstavlja kolizije dveh pravic.
III.
Iz vseh zgoraj navedenih razlogov pa je tudi jasno, zakaj 22. člen Ustave ni primerno ustavnopravno orodje za obravnavo konkretnega primera. K
oncept razumnega nesoglasja, katerega prekoračitev bi pomenila kršitev iz 22. člena Ustave (očitna napačnost), je namreč bistveno preozko merilo za obravnavani problem, saj se nanaša zgolj na vprašanje morebitne očitne napačnosti razlage zakonskega prava.
[25]
Pri kaznivem dejanju razžalitve pa pride do trka dveh neposredno uporabljivih vsebinskih ustavnih pravic, zato je vsako odločanje o njuni koliziji odločanje o njuni vsebini (in ne o razlagi zakona). Presoja konkordance je v takem primeru problem vsebinske presoje in ne vprašanje presoje morebitne očitne napačnosti znotraj 22. člena Ustave.
Ob uporabi 22. člena Ustave bi kršili tudi jasno postavljene vsebinske kriterije za obravnavo te vrste konfliktov, ki sta jih postavili tako Ustavno sodišče v svoji dosedanji praksi kot ESČP. Preizkus mora obsegati tri vidike:
prvič, ali so sodišča izvedla tehtanje med človekovimi pravicami v koliziji (zlasti, da ene od pravic niso izključila iz obravnavanja); drugič, ali so pri tehtanju upoštevala navedene ustavnopravno odločilne okoliščine oziroma merila, izoblikovana v praksi Ustavnega sodišča in ESČP; ter tretjič, ali so glede na pomen in cilj upoštevnih človekovih pravic ustrezno ovrednotila posamezna merila oziroma okoliščine in vsaki od pravic v koliziji dala ustrezno težo (glej 21 točko obrazložitve odločbe).
[26]
ESČP navadno diskusijo o teh koliziji zaključi z ugotovitvijo o tem, ali je bilo doseženo med obema pravicama
pravično ravnovesje
. Ocena tega, ali je bilo doseženo pravično ravnovesje, pa je gotovo vsebinska, temelječa na vseh okoliščinah primera in drugih kriterijih (glej 13. in 20. točko obrazložitve odločbe). ESČP se torej ne zadovolji samo z ugotavljanjem razumnega (ne)soglasja.
S sodbo Vrhovnega sodišča prav gotovo ni bilo doseženo pravično ravnovesje. Ne samo, da vrhovni sodniki niso upoštevali kriterija povprečnega bralca (v zvezi z izrazom poitalijančevati), ampak so neustrezno ovrednotili posamezna merila in okoliščine; predvsem to, da navedbe v članku niso bile podane z namenom zaničevanja. Pravici zasebnega tožilca do časti in dobrega imena torej niso dali ustrezna teže (glej 29.-34. točko obrazložitve odločbe). Težko je razumeti, kako delov besedila v katerih obdolženec namiguje, da je pritožnik "vstopil v nenavaden tip renegatstva", poleg tega pa je še prikriti
voyer
, perverznež, ki ne zavrača pedofilskih nagnjenj, temveč v njih v spolnem smislu celo uživa, Vrhovno sodišče ni spoznalo kot podanih z namenom zaničevanja. Še težje je razumeti, kako bi lahko takšno pisanje prispevalo k javni razpravi o spreminjanju Pirjevčevega imena in priimka. Varstvo pravice do svobode izražanja ne zajema žaljivih izjav, ki pomenijo objestno klevetanje in očrnitev, zlasti ne izjav, katerih prevladujoči namen je žaljenje oziroma blatenje. (32. točka obrazložitve odločbe).
Veseli me, da je tako velika večina sodnikov Ustavnega sodišča podprla novo pot pri reševanju tovrstnih kaznivih dejanj, saj sem prepričana, da s tem ne samo sledimo kriterijem vsebinske presoje, ki jih je postavilo ESČP, temveč tudi postavljamo standarde za tehtanje obeh pravic.
dr. Katja Šugman Stubbs, l.r.
Sodnica
[1]
Razumljivo je, da tudi državni tožilci nimajo možnosti vlaganja ustavne pritožbe.
[2]
Sklep št. U-I-95/14, Up-320/14, U-I-5/17 z dne 12. 1. 2017.
[3]
Glej npr. sodbe ESČP v zadevah Pfeifer proti Avstriji, št. 12556/03 z dne 15. 11. 2007, Caragea proti Romuniji, št. 51/06 z dne 8. 12. 2015, Karako proti Madžarski, št. 39311/05, z dne 28. 4. 2009.
[4]
A. Jelenc-Puklavec, Adhezijski postopek – procesni vidik, Pravosodni bilten, št. 2/2003, str. 175-195.
[5]
Š. Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana, 2004,
s. v.
100. člen.
[6]
Zupanič adhezijski postopek imenuje celo tujek v kazenskem postopku. Upravičeno. Glej S. Zupanič, Učinkovitost adhezijskega postopka, magistrska naloga, Pravna fakulteta Univerze v Mariboru, Maribor, 2013, str. 8-11.
[7]
Glej upravičeno opozarjanje na težave in omejitve tega postopka pred slovenskimi sodišči in nezadostnost naše ureditve, prav tam,  str. 76-107.
[8]
Odločba št. Up-320/14, U-I-5/17 z dne 14. 9. 2017.
[9]
Prav tam, glej 23.-27. točke obrazložitve.
[10]
Sklep št. Up-814/14 z dne 21. 9. 2017.
[11]
Prav tam, 12. točka obrazložitve.
[12]
Širjenje oškodovančeve (žrtvine) možnosti dostopa do Ustavnega sodišča je v skladu s svetovnim trendom širjenja pravic žrtve v kazenskih postopkih. Glej npr. K. Braun, Victim Participation: A Historic Overview, v: Victim Participation Rights: Variation Across Criminal Justice Systems, Palgrave, Cham, 2019, str. 31-64.
[13]
Verjetno bo Ustavno sodišče moralo ravnati podobno, kadar bo šlo za oškodovanca kot tožilca, vendar pa se pojavlja vprašanje, ali bosta izpolnjena druga dva vsebinska pogoja, ker gre v tem primeru za specifično kaznivo dejanje s trkom pravic.
[14]
Pri tatvini recimo za obdolženčevo pravico do svobode ravnanja na strani oškodovanca pa za pravico do lastnine.
[15]
K. Šugman Stubbs, Dokazne prepovedi v kazenskem postopku : meje (samo)omejevanja države, Bonex, Ljubljana, 2000.
[16]
Seveda lahko pri tem država posega tudi v pravice tretjih oseb; npr. pri prisluškovanju, opazovanju ipd.
[17]
Oškodovanec ima za varstvo teh pravic na voljo druga sredstva: npr. odškodninsko tožbo.
[18]
Glej tudi ameriški analog
right to be let alone
, slovite Brandeisove skovanke v npr. E. N. Griswold,  The Right to be Let Alone, Nw. U. L. Rev., let. 55 (1960), str. 216-.  Braxton Craven Jr. poudarja, da so vse pravice v ameriški ustavi negativne, hkrati pa niso izčrpno naštete (J. Braxton Craven Jr., Personhood: The Right to Be Let Alone, Duke Law Journal (1976), str. 705–706). (str. 705-706). Kot pomemben koncept izpostavlja
personhood
, s katerim zaobjema individualnost, avtonomijo in zasebnost, vendar pravi, da nobena od teh ni zadostna. »the essence of personhood: a rebuttable presumption that all citizens have a right to conduct their lives free of government regulation. At a minimum, personhood should encompass 'the freedom to do everything which injures no one else'." (prav tam).
[19]
Načelno tehtanje teže posega v pravico oškodovanca je namreč opravil že zakonodajalec s tem, ko je predvidel npr. privilegirane ali kvalificirane oblike, določene oteževalne oz. olajševalne okoliščine oz. višino sankcije.
[20]
V konkretnem primeru je na primer že prvostopenjsko sodišče opravilo tehtanje dveh ustavno zagotovljenih človekovih pravic. Glej sodbo okrožnega sodišča št. II K 44250/11, z dne 4. 9. 2014, 13. točka obrazložitve.
[21]
V tem pogledu ima vsaka taka sodba pravzaprav neke vrste precedenčni učinek.
[22]
J. Zobec, Praktična konkordanca v ustavnosodni presoji, Dignitas, št. 49/50, 2011, str. 32-54.
[23]
Sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 340/2011 z dne 17. 7. 2014.
[24]
Zanimivo je, da je zakonodajalec za identičen trk pravic sploh omogočil tako civilnopravno kot kazenskopravno pot. S tem v zvezi se lahko upravičeno postavi vprašanje, ali je kazenskopravno sankcioniranje za ta dejanja sploh smiselno in upravičeno.
[25]
Glej npr. odločbo št. Up-603/13, 8. točka obrazložitve. Podrobneje pa še Komentar Ustave Republike Slovenija, ur. M. Avbelj, Nova Univerza, Ljubljana, 2019,
s. v
. 22. člen, str. 183-185.
[26]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-584/12 z dne 22. 5. 2014 (Uradni list RS, št. 42/14, in OdlUS XX, 34), 9. točka obrazložitve; št. Up-515/14, 16. točka obrazložitve; in št. Up-614/15, 15. točka obrazložitve.
⇒
Številka:
Up-417/16-27
Datum:
9
. 4. 2021
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA
DR. DR. KLEMNA JAKLIČA (OXFORD ZK, HARVARD ZDA)
K ODLOČBI ŠT.
Up-417/16
Z DNE 18. 3. 2021
Svoboda izražanja: še neizpolnjena ustavna obljuba
V tej zadevi me v celoti prepriča obrazložitev sodbe Vrhovnega sodišča. Ta je argumentativno ne le kvalitetnejša in subtilnejša od večinske obrazložitve Ustavnega sodišča, ampak je slednja po moji oceni tudi ustavnopravno zgrešena. Zasebni tožilec g. Pirjevec je z vidika doktrine svobode izražanja t. i. javna oseba, ki v javnosti angažirano nastopa po lastni volji in je s tem upravičeno izpostavljen tudi morebitni kritiki – bodisi utemeljeni ali pa neutemeljeni. Zasebni tožilec s svojimi pogosto izrazito izstopajočimi stališči pomembno prispeva k oblikovanju javnega mnenja, med drugim tudi glede tematike, o kateri je tokrat o njem pisal njegov kritik. V takih primerih je za ugotovitev, da je kritik prestopil mejo svobode izražanja, treba dokazati, da je kritikov prispevek zgolj žalitev in da prav v ničemer ne prispeva k vprašanjem, ki bi lahko zanimala javnost, vključno s postavljanjem še ne postavljenih vprašanj glede preverjanja tožilčeve konsistentnosti in načelnosti pri zagovarjanju njegovih značilnih stališč. Višine tega dokaznega bremena zasebni tožilec, kot to pravilno in podrobno obrazloži Vrhovno sodišče, ni niti dosegel niti ji ni prišel blizu. Teza, da je predmetni članek izključno zgolj žalitev in da je bil torej napisan ne glede na vprašanja o domnevni nekonsistentnosti tožilčevih stališč, kar bi lahko zanimalo javnost, pa četudi teh vidikov javnost do tedaj še ni poznala, ni prepričljiva. Če so bile v kritikovem prispevku poleg nekaterih nesporno zanimivih resničnih informacij morebiti tudi kakšne netočnosti, slednje ne morejo omajati dejstva, da je šlo pri članku za odpiranje novih vidikov in vprašanj, ki zanimajo javnost. Obenem ima tisti, ki je predmet kritike, že po Ustavi in zakonu vselej možnost, da na morebitne netočnosti ali drugačne vrednostne sodbe odgovori in s tem še nadalje prispeva k takšnemu odpiranju in razčiščevanju zanimivih novih informacij in vprašanj. Tudi to, podobno kot nemalokrat prispevki zasebnega tožilca, prispeva k svobodnemu oblikovanju javnega mnenja. Spor, ki se je med kritikom in zasebnim tožilcem odvil, je tipičen primer spora, ki ne sodi v sodne klopi. Na vsakem od ustavnih sodišč iz držav z dolgoletno tradicijo demokracije bi bil rezultat tak.
Dr. Dr. Klemen Jaklič
(Oxford ZK, Harvard ZDA), l.r.