U-I-166/19, Up-617/19
Natisni
Opravilna št.:
U-I-166/19, Up-617/19
Datum odločitve:
10. 2. 2022
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2022:U.I.166.19
Akt:
Uredba o merilih za določanje oprostitev pri plačilih socialno varstvenih storitev (Uradni list RS, št. 110/04, 124/04 in 42/15), 9., 10., 11., 12., 13. in 14. čl., 1., 2., 3., 4., 5. in 6. odst. 15. čl., ter 16., 17. in 18. čl.

Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 133/2018 z dne 19. 3. 2019 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Psp 327/2017 z dne 22. 2. 2018 ter s sodbo in sklepom Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. VI Ps 2149/2016 z dne 22. 5. 2017
Izrek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti 9., 10., 11., 12., 13. in 14. člena, prvega, drugega, tretjega, četrtega in šestega odstavka 15. člena ter 16., 17. in 18. člena Uredbe o merilih za določanje oprostitev pri plačilih socialno varstvenih storitev (Uradni list RS, št. 110/04, 124/04 in 42/15) se zavrže.
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti petega odstavka 15. člena Uredbe o merilih za določanje oprostitev pri plačilih socialno varstvenih storitev se zavrne.
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 133/2018 z dne 19. 3. 2019 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Psp 327/2017 z dne 22. 2. 2018 ter s sodbo in sklepom Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. VI Ps 2149/2016 z dne 22. 5. 2017 se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Pobudnik nima pravnega interesa, če ne izkaže, da izpodbijana določba neposredno posega v njegov pravni položaj.
Ustavno sodišče pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti zavrne, če od odločitve ni pričakovati rešitve pomembnega pravnega vprašanja.
Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču.
Geslo:
1.5.51.1.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrženje pobude - Ker ni pravnega interesa.
1.4.51.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke (v vseh postopkih razen v postopku ustavne pritožbe) - Pravni interes za vložitev pobude.
1.5.51.1.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrnitev pobude - Ker ne odpira pomembnega vprašanja.
1.5.51.2.3 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker je zadeva majhnega pomena.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 25.3, 26.2, 55.b.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
podzakonski akt
Vlagatelj:
Irena Solina, Ceršak
Datum vloge:
28. 5. 2019
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje, zavrnitev, nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US33100
Dokument v PDF obliki:
U-I-166-19, Up-617-19.pdf
123 KB
Prenesite datoteko
U-I-166-19, Up-617-19 - Odklonilno LM dr. Accetto.pdf
167 KB
Prenesite datoteko
U-I-166/19-10
Up-617/19-11
10. 2. 2022
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopkih za preizkus pobude in ustavne pritožbe Irene Solina, Ceršak, ki jo zastopa Erik Kralj, odvetnik v Mariboru, na seji 10. februarja 2022
sklenilo:
1. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti 9., 10., 11., 12., 13. in 14. člena, prvega, drugega, tretjega, četrtega in šestega odstavka 15. člena ter 16., 17. in 18. člena Uredbe o merilih za določanje oprostitev pri plačilih socialno varstvenih storitev (Uradni list RS, št. 110/04, 124/04 in 42/15) se zavrže.
2. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti petega odstavka 15. člena Uredbe o merilih za določanje oprostitev pri plačilih socialno varstvenih storitev se zavrne.
3. Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 133/2018 z dne 19. 3. 2019 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Psp 327/2017 z dne 22. 2. 2018 ter s sodbo in sklepom Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. VI Ps 2149/2016 z dne 22. 5. 2017 se ne sprejme.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Upravičenka do institucionalnega varstva (oskrbe v domu upokojencev), mati zavezanke, je pri Centru za socialno delo Pesnica zaprosila za oprostitev plačila navedene storitve. Center za socialno delo je odločil, da prispevek upravičenke za storitev institucionalnega varstva znaša 494,28 EUR, oprostitev plačila te storitve pa 612,28 EUR. Ker je bila upravičenka deloma oproščena plačila storitve, so bili glede na vrstni red plačil razliko dolžni plačati zavezanci, otroci upravičenke (tri hčere, med njimi pritožnica, in sin). Za vsakega zavezanca je bila ugotovljena njegova plačilna sposobnost, določen njegov delež, na podlagi deleža pa izračunan prispevek glede na plačilno sposobnost in njegova oprostitev. Za dva izmed zavezancev je bila določena višja oprostitev. Za pritožnico pa je bil izračunan prispevek v višini 268,10 EUR, oprostitev pa v višini 344,18 EUR. Center je odločil še, da glede na višjo določeno oprostitev za dva zavezanca razliko do polne vrednosti storitve plača pristojna občina. Pritožnica se je zoper odločitev pritožila. Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti je njeno pritožbo zavrnilo. Pri tem je ugotovilo, da pritožnica ne izpolnjuje pogojev za višjo oprostitev, zato sta njen prispevek in oprostitev ostala enaka.
2. Delovno in socialno sodišče v Ljubljani je zavrnilo tožbeni zahtevek za odpravo navedenih odločb Centra za socialno delo in Ministrstva ter zahtevek za ugotovitev, da pritožnica ni zavezanka za plačilo institucionalnega varstva. Tožbo je v delu, ki se nanaša na odpravo sklepa Centra za socialno delo Pesnica št. 1233-1852/2011 z dne 22. 8. 2016 in povrnitev stroškov upravnega postopka, zavrglo. Višje sodišče je zavrnilo pritožbo in potrdilo odločitev prve stopnje. Vrhovno sodišče je zavrnilo revizijo. Sodišča so presodila, da sta bila v upravnem postopku prispevek in oprostitev pritožnice pravilno ugotovljena. Zavrnila so njene navedbe, da je peti odstavek 15. člena Uredbe o merilih za določanje oprostitev pri plačilih socialno varstvenih storitev (v nadaljevanju Uredba), ki ureja plačilno sposobnost zavezanca, protiustaven. Presodila so, da Uredba ne presega pooblastila iz tretjega odstavka 100. člena Zakona o socialnem varstvu (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo in nasl. – v nadaljevanju ZSV). Pojasnila so, da je izračun plačilne sposobnosti zavezanca, ki se ob večanju dohodka njegovega zakonca niža in obratno, v sporni določbi urejen tako, da upošteva 124. in 131.b člen Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (Uradni list RS, št. 69/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZZZDR).
3. Pritožnica sodiščem očita, da so svoje odločitve oprla na protiustavno ureditev pravice do oprostitve obveznosti plačila socialno varstvenih storitev v Uredbi in da se do njenih očitkov o protiustavnosti Uredbe, posebej njenega petega odstavka 15. člena, niso opredelila skladno z zahtevami 22. člena Ustave. Dodaja, da je vsebinsko odločanje o posegih v njene ustavne pravice posebej pomembno zato, ker imata z možem, ki sta oba invalida, še posebej nizke prihodke in ju plačevanje mamine domske oskrbe še posebej bremeni. Opozarja, da je bila njena obveznost doplačila mamine domske oskrbe ohranjena tudi s kasnejšimi odločitvami Centra za socialno delo.
4. Pritožnica hkrati z ustavno pritožbo vlaga pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti Uredbe. Ustavnemu sodišču predlaga, naj oceni ustavnost in zakonitost Uredbe, zlasti njenega II. poglavja (9. do 19. člen), posebej pa še njenega petega odstavka 15. člena. Meni, da zakonodajalec niti z ZZZDR niti z ZSV ni določil vsebinskega okvira za udejanjanje pravice do oprostitve obveznosti plačila socialnovarstvenih storitev. Pooblastilo v tretjem odstavku 100. člena ZSV naj bi bilo presplošno. Zakonodajalec naj bi v neskladju s 87. členom Ustave prepustil Vladi, da uredi pravice in obveznosti upravičencev in zavezancev. Glede petega odstavka 15. člena Uredbe pobudnica navaja, da določa plačilno sposobnost zavezanca, katerega zakonec ali oseba, s katero živi v dalj časa trajajoči življenjski skupnosti, ima lastni dohodek, na način, da je ta obratno sorazmerna z višino dohodka zakonca. Navaja, da ob isto visokih prejemkih oziroma vrednem premoženju zavezanca višji dohodki zakonca prinašajo nižjo plačilno sposobnost in končno breme zavezanca, nižji pa višjo. Navedeno pobudnica prikaže tudi z izračuni, tako hipotetičnimi kot na primeru njene sestre, druge zavezanke Marije Mlinarič. Pojasni, da je navedeno prikazala tako v tem kot tudi kasnejšem postopku glede oprostitve plačila institucionalnega varstva, ki je predmet izpodbijanja z ustavno pritožbo št. Up-1023/20, U-I-399/20. Izpodbijana ureditev naj bi tako imela nevzdržni učinek, ki se kaže v tem, da so finančno krepkejše družine glede dolžnega prispevka enega od njihovih članov h kritju stroškov domske namestitve roditelja obremenjene manj od finančno šibkejših družin, katerih člani so tudi dolžni prispevati h kritju stroškov domske namestitve roditelja. Meni še, da bi zakonodajalec – in ne Vlada –
kot eno izmed meril za ugotavljanje plačilne sposobnosti zavezanca smel določiti upoštevanje vseh preživljalskih upravičencev zavezanca in njihovih lastnih prejemkov, premoženja ter višine njihovih preživljalskih upravičenj. Vendar naj to ne bi smel urediti na način, ko sta pri istih prihodkih zavezanca njegova plačilna sposobnost in njegovo finančno breme obratno sorazmerna višini prejemkov in premoženja zakonca. Izpodbijana ureditev iz petega odstavka 15. člena Uredbe naj bi glede na navedeno posegala v pravico do enakega varstva pravic in kršila načelo pravne države.
B.
5. Izpodbijane določbe Uredbe ne učinkujejo neposredno. V takih primerih se lahko pobuda vloži šele po izčrpanju pravnih sredstev zoper posamični akt, izdan na podlagi izpodbijanega predpisa, hkrati z ustavno pritožbo, pod pogoji iz 50. do 60. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS). To stališče Ustavnega sodišča je podrobneje obrazloženo v sklepu št. U-I-251/07 z dne 10. 1. 2008 (Uradni list RS, št. 6/08, in OdlUS XVII, 2). Pobudničin pravni interes temelji na vloženi ustavni pritožbi. V skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo mora pobudnik očitke o protiustavnosti podzakonske ureditve po vsebini izčrpati v predhodnih sodnih postopkih. Pobudnica je v sodnem postopku izrecno zatrjevala protiustavnost in nezakonitost petega odstavka 15. člena Uredbe, ne pa drugih določb Uredbe, ki jih izpodbija s pobudo. Zato ne izkazuje pravnega interesa za začetek postopka za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti teh določb. Ustavno sodišče je zato njeno pobudo v tem delu zavrglo (1. točka izreka).
6. Po drugem odstavku 26. člena ZUstS Ustavno sodišče pobudo zavrne, če od odločitve ni pričakovati rešitve pomembnega pravnega vprašanja. Ko gre za oceno ustavnosti zakona oziroma oceno ustavnosti ali zakonitosti podzakonskega predpisa, sprejme pobudo za začetek takega postopka Ustavno sodišče torej le tedaj, če bo lahko na njeni podlagi odločilo o pomembnem ustavnopravnem vprašanju. Pomembno ustavnopravno vprašanje, kadar se pobuda vlaga hkrati z ustavno pritožbo, pa je lahko samo tisto, ki je odločilno za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo. Po oceni Ustavnega sodišča pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti petega odstavka 15. člena Uredbe ne odpira pomembnih ustavnopravnih vprašanj, zato jo je Ustavno sodišče zavrnilo (2. točka izreka).
7. Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena ZUstS (3. točka izreka).
C.
8.
Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi tretjega odstavka 25. člena, drugega odstavka 26. člena in drugega odstavka 55.b člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnici in sodniki dr. Rok Čeferin,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Špelca Mežnar, dr. Marijan Pavčnik, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs.
Sklep je sprejelo s šestimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodnica Šugman Stubbs ter sodnika Accetto in Svetlič. Sodnik Accetto je dal odklonilno ločeno mnenje.
dr. Matej Accetto
Predsednik
U-I-166/19-11
Up-617/19-12
4
. 3. 2022
Odklonilno ločeno mnenje sodnika dr. Mateja Accetta k sklepu št.
U-I-166/19, Up-617/19 z dne
10. 2. 2022
1. Sklepa večine nisem mogel podpreti, ker ustavna pritožba in pobuda po moji presoji odpirata pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve.
2. Pritožnica je bila kot eden od štirih otrok dolžna plačati del stroškov institucionalnega varstva za njihovo mater, ki je bila deloma oproščena te storitve. Da je center za socialno delo določil višino prispevka za posameznega zavezanca, je za vse najprej v skladu z Uredbo o merilih za določanje oprostitev pri plačilih socialno varstvenih storitev (v nadaljevanju Uredba) ugotavljal njihovo plačilno sposobnost, potem pa glede na to opredelil njihove deleže. In prav način izračuna plačilne sposobnosti zavezancev tako po navedbah pritožnice kot tudi po moji oceni odpira pomembno vprašanje, ki bi terjalo presojo Ustavnega sodišča. Še več, po moji presoji so navedbe pritožnice v tem oziru utemeljene, ureditev pa obremenjena s kršitvijo ustavnega načela enakosti. V nadaljevanju podajam svoje razloge za tako stališče in v obrazložitev svojega glasu.
I. Izračun plačilne sposobnosti zavezanca
3. Peti odstavek 15. člena Uredbe (ob upoštevanju drugih določb tega člena) določa način izračuna plačilne sposobnosti za zavezanca, katerega partner ima tudi lastne dohodke:
15. člen
(plačilna sposobnost)
[…]
(5) Plačilna sposobnost zavezanca, katerega zakonec ali oseba, s katero živi v dalj časa trajajoči življenjski skupnosti, ima lastni dohodek, je presežek ugotovljenega dohodka zavezanca, povečanega za višino ugotovljenega dohodka zakonca oziroma osebe, s katero živi v dalj časa trajajoči življenjski skupnosti, vendar ne več kot za polovico meje socialne varnosti družine, nad mejo socialne varnosti družine.
[…]
4. Za izračun plačilne sposobnosti zavezanca se v skladu s to določbo torej uporablja ustaljena formula, ki najprej na podlagi skupnih dohodkov zavezanca (UD1) in njegovega partnerja
[1]
(UD2) ter minimalnega dohodka družine (MD) določi upoštevno mejo socialne varnosti družine (MSV), nato ob upoštevanju te meje socialne varnosti izračuna upoštevni mesečni dohodek partnerja (UD3), končno pa glede na vse tri upoštevne zneske (UD1, UD3 in MSV) izračuna plačilno sposobnost zavezanca (PS).
5. To pomeni, da so za izračun plačilne sposobnosti zavezanca v tem primeru pomembne naslednje tri enačbe: (1) prva za izračun meje socialne varnosti družine MSV (v skladu s prvim odstavkom 14. člena Uredbe); (2) druga za izračun upoštevnega dohodka partnerja UD3 (v skladu z izpodbijano določbo); ter (3) tretja za izračun plačilne sposobnosti zavezanca PS (prav tako v skladu z izpodbijano določbo). Te tri enačbe se glasijo:
(1) MSV = MD + 0,3 * UD1 + 0,3 * UD2
(2) UD3 = 0,5 * MSV
[2]
(3) PS = UD1 + UD3 – MSV
6. Če enačbe poenostavimo oziroma v zadnjo enačbo za izračun PS vnesemo enačbi izračuna MSV in UD3, dobimo naslednjo enačbo za izračun plačilne sposobnosti:
(4) PS = (0,85 * UD1) – (0,5 * MD) – (0,15 * UD2)
Povedano opisno, plačilna sposobnost zavezanca, ki ima partnerja z lastnimi dohodki, se izračuna tako, da se od 85 % lastnih dohodkov zavezanca odštejejo polovica minimalnega dohodka družine (ki je določen, od dohodkov konkretne družine neodvisen znesek) ter še 15 % dohodka partnerja. Ta enačba enako velja za vse
[3]
primere.
7. Kaj to pomeni? Da dohodek partnerja vedno znižuje plačilno sposobnost zavezanca. Še več: višji ko je partnerjev dohodek, bolj znižuje plačilno sposobnost zavezanca, tudi če dohodek samega zavezanca sicer ostaja enak. Opisano je mogoče ponazoriti z naslednjo tabelo, ki kaže izračun plačilne sposobnosti zavezanca glede na dohodke zavezanca in partnerja (ob uporabi zneska minimalnega dohodka družine v višini 490,98 EUR, kot je veljalo v upoštevnem času pričujoče zadeve):
Dohodek zavezanca
Dohodek partnerja
Plačilna sposobnost zavezanca
600 €
600 €
174,51 €
600 €
1000 €
114,51 €
600 €
1500 €
39,51 €
1000 €
600 €
514,51 €
1000 €
1000 €
454,51 €
1000 €
1500 €
379,51 €
1500 €
600 €
939,51 €
1500 €
1000 €
879,51 €
1500 €
1500 €
804,51 €
II. Protiustavnost takega izračuna plačilne sposobnosti
8. Učinek tako opredeljene enačbe za izračun plačilne sposobnosti, ponazorjene v zgornji tabeli, je po moji presoji obremenjen s kršitvijo ustavnega načela enakosti, saj nedopustno bolj obremenjuje tiste zavezance, katerih partnerji imajo nižje dohodke.
9. To lahko najprej ponazorim na "enostavnejšem" hipotetičnem primeru, ko bi v primeru treh otrok kot zavezancev, ki bi bili dolžni plačati stroške institucionalnega varstva za svojega starša, vsi imeli enak dohodek, njihovi partnerji pa različno visoke lastne dohodke. Prvi trije primeri izračuna iz tabele sestavijo upoštevno hipotetično sliko: pri enakem lastnem dohodku 600 EUR bi bila plačilna sposobnost teh treh zavezancev zelo različna glede na to, kolikšen dohodek bi imel njihov partner, od zgolj 39,51 EUR pa vse do 174,51 EUR. Še več in najbolj problematično: najvišjo plačilno sposobnost bi imel zavezanec, katerega partner bi imel najnižje dohodke. Plačilna sposobnost zavezanca z dohodkom 600 EUR, katerega partner bi imel enako visok dohodek, bi znašala 174,51 EUR; če bi imel partner dohodek v višini 1500 EUR (torej 900 EUR več), pa zgolj 39,51 EUR. Zakaj bi – ob enakih dohodkih zavezancev – manjše breme nosil zavezanec s "premožnejšim" partnerjem, ne morem razumeti.
10. To obratno sorazmerje med višino dohodka partnerja in plačilno sposobnostjo zavezanca, ko torej vse višji dohodki partnerja vse bolj nižajo plačilno sposobnost zavezanca, po moji presoji tudi ne more pomeniti ustrezne izpeljave izhodišča, ki ga odraža tretji odstavek 15. člena Uredbe, po katerem se "plačilna sposobnost upravičenca oziroma zavezanca, ki ima družino, […] ugotavlja glede na plačilno sposobnost družine". Sporočilo tega izhodišča gotovo ne more biti, da naj se z višanjem plačilne sposobnosti družine znižuje plačilna sposobnost zavezanca.
11. Prav tako tudi ne bi mogel sprejeti teze, da bi takšno obratno sorazmerno razmerje terjal 124. člen Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (ZZZDR) oziroma po novem 185. člen Družinskega zakonika (DZ), ki opredeljuje dolžnost polnoletnih otrok, da preživljajo svoje starše. Kot razumem sodbo Vrhovnega sodišča, tega tudi samo ni želelo reči. V 17. točki obrazložitve sodbe je sicer res zapisalo naslednje (navajam nekoliko daljši odsek besedila):
"[…] Medtem ko se nadalje pri izračunu plačilne sposobnosti zavezanca dohodek zakonca upošteva omejeno, največ do polovice meje socialne varnosti družine. V tem delu enačba za izračun plačilne sposobnosti zasleduje tudi cilj, da zaradi plačila storitev institucionalnega varstva za upravičenca niso socialno ogroženi otroci in zakonec zavezanca za plačilo. Preživljanje otrok in zakonca, ki jih je zavezanec dolžan preživljati, ima namreč prednost pred preživljanjem staršev (določba 131.b člena ZZZDR). V nasprotnem primeru bi bil tudi zakonec zavezanca dolžan preživljati upravičenca (starša zavezanca) oziroma bi nanj prešla glavnina preživninske obveznosti, kar pa nima podlage v veljavnih pravnih predpisih. Takšna ureditev bi bila celo v nasprotju z določbo 124. člena ZZZDR."
Vendar slednje povedi ne razumem kot sporočilo, da se dohodek zakonca sploh ne bi smel upoštevati, še manj pa, da bi se moral upoštevati v obratni smeri, torej tako, da bi plačilno sposobnost zavezanca zmanjševal. Sporočilo te sklepne povedi sam razumem predvsem v tem smislu, da bi bilo po stališču Vrhovnega sodišča nesprejemljivo, če bi na zakonca prešla dolžnost preživljanja upravičenca oziroma
glavnina
preživninske obveznosti.
12. Le s takšno razlago se to sporočilo tudi sklada z zgodnejšim poudarkom iz iste točke obrazložitve sodbe, kjer Vrhovno sodišče zapiše: "Preživninska obveznost iz 124. člena ZZZDR pa ne zavezuje tudi zakonca zavezanca. Dohodek zakonca se zato upošteva v manjši meri, ker je, kot že rečeno, primarno zaradi preživninske zaveze do staršev doplačilo dolžan zagotavljati zavezanec." Doplačilo je torej po stališču Vrhovnega sodišča zavezanec dolžan zagotavljati
primarno
(in ne denimo
izključno
), medtem ko se dohodek zakonca upošteva "v manjši meri". To stališče težko razumem kot sporočilo Vrhovnega sodišča, naj dohodek zakonca plačilno sposobnost zavezanca v resnici celo
znižuje
, vendar le "v manjši meri". Citirano besedilo in celotno 17. točko obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča sam razumem predvsem kot potrditev dopustnosti ureditve, ki dohodka partnerja ne upošteva v enaki meri kot dohodek zavezanca. S takim stališčem na načelni ravni se v celoti strinjam. Problem, ki ga Vrhovno sodišče v svoji presoji morda ni docela ustrezno zaznalo, vidim le v ureditvi, pri kateri se to "upoštevanje v manjši meri" kaže na tak način, da dohodek partnerja plačilno sposobnost zavezanca znižuje. Kot že rečeno, pa je ravno tak učinek enačbe za izračun plačilne sposobnosti, kot izhaja iz izpodbijane določbe, kar po moji presoji nasprotuje ustavnemu načelu enakosti.
III. Zakaj je to tudi problem obravnavane zadeve
13. Zgoraj (v 9. točki obrazložitve) sem pri ponazoritvi problema začel, kot sem zapisal, s hipotetičnim "enostavnejšim" primerom treh zavezancev, ki imajo enake dohodke, a partnerje z različnimi dohodki. Primer lahko postane "težavnejši", problem pa vsaj na videz manj izrazit ali upošteven, če gre za zavezance z različnimi dohodki. Če bi denimo ocenjevali hipotetični primer treh zavezancev z različnimi dohodki, enega z dohodkom 600 EUR, drugega z dohodkom 1000 EUR in tretjega z dohodkom 1500 EUR, potem bi že zaradi različnih višin njihovih dohodkov izračuni njihove plačilne sposobnosti na prvi pogled delovali "ustrezni", in to ne glede na višino dohodkov njihovih partnerjev. Pri nekom z dohodkom 600 EUR bi bila plačilna sposobnost v vsakem primeru nižja od plačilne sposobnosti zavezanca z dohodkom 1000 EUR, plačilna sposobnost slednjega pa v vsakem primeru nižja od zavezanca z dohodkom 1500 EUR. To so "težavnejši" primeri, saj se vsaj na prvi pogled ponuja sklep, da v takih okoliščinah enačba ne povzroča protiustavnih učinkov. Podobne so tudi okoliščine obravnavane zadeve, v kateri se je pritožnica neposredno primerjala s sestro, s katero sta imeli zaznavno različne dohodke.
14. Po moji presoji je problem na načelni ravni prisoten v vseh takih primerih, čeprav se na prvi pogled povsod ne zazna enako. Za ponazoritev lahko primerjam hipotetična primera dveh zavezancev iz tabele za plačilo stroškov socialno varstvenih storitev za svojega skupnega starša z različnima dohodkoma: prvi ima dohodek 600 EUR, njegov partner pa 1500 EUR; drugi ima sam dohodek 1000 EUR, njegov partner pa 600 EUR. V skladu z izpodbijano določbo je plačilna sposobnost prvega 39,51 EUR, drugega pa 514,51 EUR. V primeru, ko bi glede na višino stroškov, ki jih morata pokriti, njuna obveznost znašala celotno višino plačilne sposobnosti, bi prvi torej moral plačati 39,51 EUR (in bi mu od dohodka v prvotni višini 600 EUR ostalo dobrih 560 EUR), drugi pa 514,51 EUR (in bi mu od dohodka v prvotni višini 1000 EUR ostalo dobrih 485 EUR). Zavezancu, ki ima prvotno 400 EUR višji dohodek od drugega zavezanca, po odštetju plačilne sposobnosti ostane 75 EUR manj, in to zato, ker ima njegov partner občutno nižje dohodke od partnerja drugega zavezanca.
15. Tudi ta problem težko razumem kot izpeljavo izhodišča (glej 10. točko mnenja), da se plačilna sposobnost zavezanca ugotavlja glede na plačilno sposobnost družine. V prvem primeru imata zavezanec in partner skupaj dohodke v višini 2100 EUR, a je zavezanec (ker sam od tega skupnega zneska zasluži 600 EUR) po formuli plačilno sposoben le do višine 39,51 EUR, zato zavezancu ostane 560,49 EUR lastnih dohodkov, družini pa skupno 2060,49 EUR. V drugem primeru imata zavezanec in partner skupaj dohodke v višini 1600 EUR, a je zavezanec (ker sam od tega skupnega zneska zasluži 1000 EUR) plačilno sposoben v višini 514,51 EUR, zato zavezancu ostane 485,49 EUR lastnih dohodkov, družini kot celoti pa 1085,49 EUR. Razlika med razpoložljivim dohodkom družin, ki je brez izračunov plačilne sposobnosti znašala 500 EUR, se ob upoštevanju formule skoraj podvoji. Težko si predstavljam, da bi bila dopustna ureditev, ki bi dohodek partnerja zavezanca upoštevala na tak način.
16. Problematični učinek te formule oziroma izpodbijane določbe po moji presoji učinkuje v prav vseh primerih, le da se v vseh ne opazi enako izrazito. To velja tudi za obravnavano zadevo, kjer je bil dohodek prve od primerjanih zavezank približno 266 EUR višji od druge, dohodek partnerja prve zavezanke pa je bil približno 180 EUR nižji od dohodka partnerja druge. V skladu z uporabljeno formulo je bila plačilna sposobnost prve približno 253 EUR višja od druge. Takšna razlika bi (v primeru dejanske obveznosti plačila v višini celotne plačilne sposobnosti) pomenila, da bi višja plačilna sposobnost prve zavezanke skoraj v celoti izničila razliko v dohodkih med njima, medtem ko bi se na ravni družin še vedno v celoti ohranila razlika med dohodkoma partnerjev; sorazmerno pa se enak problem izrazi tudi v primeru manjše vsote skupne obveznosti, od katere se računajo deleži. Zato je po moji presoji tudi obravnavana zadeva v zadostni meri naslovila – in pritožnica v svojih vlogah zadostno zatrjevala – opisani problem, poleg tega pa gre za sistemsko vprašanje ureditve, ki po pomenu vsekakor presega pomen konkretne zadeve in bi terjalo vsebinsko opredelitev Ustavnega sodišča.
IV. Varovanje standarda družine in problem asimetričnosti
17. Končno želim dodati še tri prepletene razmisleke o vidikih, ki bi se vsaj potencialno lahko ponujali v utemeljitev izpodbijane ureditve.
18. Ureditve po moji presoji ne more utemeljevati argument varovanja uveljavljenega standarda družine. Tak argument bi zahteval sprejetje stališča, da je treba premožnejše družine pravzaprav varovati v večji meri, saj je treba razumeti, da imajo – zaradi uveljavljenega življenjskega standarda – višje življenjske stroške. Da imajo zaradi privzetega življenjskega sloga take družine višje življenjske stroške, gotovo do neke mere drži. Višino dohodkov in z njo povezani pomen življenjskega standarda skuša upoštevati tudi že enačba izračuna meje socialne varnosti družine, ki minimalnemu dohodku družine dodaja 30 % dohodkov zavezanca in partnerja – torej se meja socialne varnosti družine viša z višanjem dohodkov. Vendar pa se v enačbi izračuna plačilne sposobnosti to povsem neustrezno izrazi na način, ki lahko privede celo do tega, da zavezanci iz družin z višjimi dohodki na koncu plačujejo manj od zavezancev iz družin z nižjimi dohodki. Učinek ureditve gotovo ne bil smel biti tak, da bi razlike v življenjskih standardih še poglabljala v prid zavezancev iz premožnejših družin.
19. Prav tako je iz istega razloga po moji presoji ne more utemeljevati argument varovanja položaja zavezanca v razmerju do njegovega partnerja: češ, da bi v primeru partnerja z višjimi dohodki moralo tudi zavezancu ostati več lastnih sredstev, saj bi bil sicer v razmerju do svojega partnerja potisnjen v podrejeni položaj. Ohranjanje dohodkovnega ravnovesje med položajema partnerjev ne more biti argument, ki po učinkih vodi v isti rezultat, da bi morali zato zavezanci iz družin z nižjimi dohodki plačevati več od zavezancev iz družin z višjimi dohodki.
20. Končno pa po moji presoji ureditve ne more utemeljiti niti argument, da bi se položaj za posamezno družino oziroma dva partnerja z lastnimi dohodki na dolgi rok izravnal, saj se tudi partner zavezanca v razmerju do svojih staršev lahko znajde v vlogi zavezanca. V tem primeru bi skupni izračun plačilne obveznosti družine (PSD), torej seštevka plačilne sposobnosti obeh zavezancev, sicer res bil enak in znašal 70 % dohodkov obeh partnerjev, zmanjšanih za vsoto minimalnega dohodka:
(5) PSD = (0,7 * UD1) + (0,7 * UD2) - MD
Na prvi pogled se zato zdi, da se medsebojna učinka dohodkov vzajemno "pobotata" – bolj ko dohodek partnerja z višjim dohodkom znižuje plačilno sposobnost zavezanca, višja bo plačilna sposobnost partnerja, ko bo sam v vlogi zavezanca. Vendar pa tudi ta argument po moji presoji iz dveh razlogov ne utemeljuje dopustnosti ureditve. Prvič, vsekakor ne drži, da bi se v vseh tovrstnih primerih oba partnerja znašla v vlogi zavezanca; drznem si sklepati, da je to prej izjema kot pravilo. Drugič, tudi če bi to držalo, relativni položaji zavezancev in njihovih partnerjev (zlasti kadar bi šlo za več zavezancev in problem razdelitve plačilne obveznosti med njih) ne bi bili simetrični in bi – ob predpostavki, da seštevek plačilnih sposobnosti vseh zavezancev v takih primerih pogosto doseže ali preseže upoštevne stroške socialno varstvenih storitev – vsaj v celoti gledano vodili v položaj, ko bi v primeru več zavezancev z višjimi dohodki ti glede na izračunane deleže nosili relativno manjše breme glede na svojo plačilno sposobnost.
21. Sklepno še enkrat poudarjam: tudi sam se strinjam s stališčem, da se preživninska obveznost otrok upravičenca ne sme avtomatično in neposredno razširiti tudi na njihove partnerje. Morda to terja ali vsaj omogoča razmislek o tem, ali je dohodek partnerja sploh ustrezno upoštevati pri izračunu plačilne sposobnosti zavezanca. Če se že upošteva, četudi le v omejenem obsegu, pa po moji presoji vendarle ne sme učinkovati tako, da se z višanjem dohodka partnerja plačilna sposobnost zavezanca znižuje. Zato sklepa večine nisem mogel podpreti, ampak sem zagovarjal sprejem ustavne pritožbe in oceno ustavnosti ustrezno izpodbijane ter tudi po moji presoji protiustavne ureditve.
dr. Matej Accetto
Sodnik
[1]
Izraz partner uporabljam kot izraz, ki zajema tako zakonca zavezanca kot osebo, s katero zavezanec živi v dalj časa trajajoči življenjski skupnosti.
[2]
Ta enačba v skladu z izpodbijano določbo, ki uvaja zgornjo mejo upoštevnega dohodka zakonca (polovica meje socialne varnosti družine), drži pod predpostavko, da dohodek partnerja ni izrazito nižji od dohodka zavezanca, saj v večini primerov njegov dohodek presega polovico meje socialne varnosti družine. Od tega zneska bi se vrednost UD3 začela zniževati, če bi bil dohodek zakonca nižji od seštevka 59 % minimalnega dohodka družine MD in 18 % dohodka zavezanca (odstotke sem zaokrožil). Vendar pa bi tudi v takem primeru nižji znesek upoštevnega dohodka partnerja UD3, ki se v izračunu plačilne sposobnosti zavezanca PS prišteva dohodku zavezanca UD1, le še povečeval relativni učinek načina izračuna meje socialne varnosti družine MSV, ki se od tega seštevka vedno odšteva.
[3]
Razen v primerih, opisanih v prejšnji opombi, ki pa, kot rečeno, problema ne zmanjšujejo.
⇒