Up-1177/20
Natisni
Opravilna št.:
Up-1177/20
Datum odločitve:
12. 7. 2021
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2021:Up.1177.20
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. IV Cp 927/2020 z dne 16. 6. 2020 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II N 190/2019 z dne 10. 2. 2020
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. IV Cp 927/2020 z dne 16. 6. 2020 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II N 190/2019 z dne 10. 2. 2020
se ne sprejme.
Geslo:
1.5.51.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi.
1.5.51.2.3 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker je zadeva majhnega pomena.
5.2.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2) - Kriteriji razlikovanja (14.1).
5.3.13 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31).
5.3.31 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do družinskega življenja (35, 36, 37, 53).
Pravna podlaga:
Člen 55.b.2,  Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
A. B., C.
Datum vloge:
9. 11. 2020
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US32895
Dokument v PDF obliki:
Up-1177-20.pdf
172 KB
Prenesite datoteko
Up-1177/20
12. 7. 2021
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki jo je vložila A. B.
, C., ki jo zastopa Odvetniška pisarna Golobič Osterman, d. o. o., Ljubljana,
na seji 12. julija 2021
sklenil
:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. IV Cp 927/2020 z dne 16. 6. 2020 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II N 190/2019 z dne 10. 2. 2020
se ne sprejme.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Sodišče prve stopnje je v nepravdnem postopku zavrnilo predlog pritožnice za odvzem roditeljske pravice oziroma starševske skrbi očetu njunih skupnih otrok. Višje sodišče je zavrnilo njeno pritožbo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje. Vrhovno sodišče je zavrnilo predlog za dopustitev revizije.
2. Pritožnica vlaga ustavno pritožbo zoper sklep Višjega sodišča v zvezi s sklepom sodišča prve stopnje. Predlaga razveljavitev sklepov in vrnitev zadeve v ponovno odločanje sodišču. Pritožnica uvodoma pojasnjuje, da je nasprotni udeleženec zbolel za hudo nevrološko boleznijo, zaradi katere ni sposoben samostojno skrbeti zase in za svoji mladoletni hčeri, prav tako ni sposoben za učenje novih stvari, trpi za izgubo spomina, orientacije, potrebuje pisna navodila za opravljanje vsakodnevnih potreb in pomoč pri prehranjevanju, ima pogoste epileptične napade in psihiatrično simptomatiko. Navaja, da sta z nasprotnim udeležencem razvezana, da sta mladoletni hčeri zaupani njej v varstvo in vzgojo in da so njuni stiki z očetom redki. Dodaja, da nasprotni udeleženec zaradi svojega zdravstvenega stanja in osebnostne spremenjenosti za otroka ne skrbi že več kot 10 let, v njuno življenje ni vključen, deklicama ne zagotavlja varstva in vzgoje, čustvene in osebne podpore, ne skrbi za njuno zdravje in izobraževanje, med njimi ni vzpostavljenega čustvenega odnosa ali pristne komunikacije. Pojasnjuje, da je bolezen trajna in da ni izgledov za izboljšanje oziroma za to, da bi oče v prihodnosti lahko ponovno pričel z izvrševanjem starševske skrbi za hčeri. Za deklici naj bi bili stiki z očetom obremenjujoči, prizadeti naj bi bili zaradi njegove bolezni. Pritožnica zatrjuje kršitve 2., 14., 22., 53., 54. in 56. člena Ustave. Izpodbijano odločitev označuje za očino napačno, zmotno in samovoljno. Meni tudi, da arbitrarno odstopa od sodne prakse. Z izpodbijano odločitvijo naj bi bilo poseženo v njene ustavnopravno varovane pravice, kršene pa naj bi bile tudi pravice otrok, ki jih je pritožnica dolžna varovati v okviru starševske skrbi. Poseg naj bi imel daljnosežne posledice za pravni položaj pritožnice, njene pravice do družinskega življenja in varovanje koristi otrok. Pritožnica s sklicevanjem na 2. člen Družinskega zakonika (Uradni list RS, št. 15/17 in 22/19 – v nadaljevanju DZ) trdi, da je njena skupnost z mladoletnima otrokoma, ki sta ji zaupana v varstvo in vzgojo, ustavno varovana kot družina pred vsemi dejavniki, ki bi v nasprotju z Ustavo in zakonom vanjo nedopustno posegali, vključno z nedopustnimi posegi ali kršitvami starševske skrbi na strani drugega starša. Meni, da ustavnopravno varstvo družine in pravice do družinskega življenja vključuje tudi primere, ko je zaradi varstva ustavnih pravic in koristi otroka in starša, ki svojo starševsko skrb izvršuje, treba odvzeti starševsko skrb drugemu od staršev, ki svoje starševske skrbi ne izvršuje in je ni sposoben izvrševati, če je s takšno opustitvijo izvrševanja starševske skrbi poseženo v koristi otroka in/ali ustavne pravice drugega starša do družinskega okolja. Pritožnica poudarja, da iz 54. člena Ustave izhaja, da mora biti vsak otrok deležen vsebinsko polne starševske skrbi, in ne zadošča, da mu je ta priznana zgolj formalno. Trdi, da so otrokove koristi v okviru varstva pravice do družinskega življenja postavljene pred varstvo pravic staršev, kar pomeni, da imajo starši pravico izvrševati svojo starševsko skrb v razmerju do otrok, a le, dokler se ta še izvršuje v skladu s koristmi otroka oziroma se pravica do izvajanja starševske skrbi staršem odvzame pod pogoji in v postopku, ki ga določa zakon, če to narekujejo koristi otroka. Pritožnica torej meni, da se ustavno varstvo pravice do družinskega življenja razteza zgolj na dejansko in vsebinsko polno starševsko skrb, ki se izvršuje v skladu s koristmi otroka,
a contrario
pa pravo varstva ne zagotavlja starševski skrbi, ki obstaja zgolj formalno in je vsebinsko popolnoma izvotljena, ker takšna skrb ni v korist otroka. Če med staršem in otrokom ni povezanosti, značilne za razmerje med staršem in otrokom, po mnenju pritožnice pravo takšnega izvotljenega razmerja ne sme varovati; za takšno varstvo ni pravne podlage in je v nasprotju s koristmi otroka. Po prepričanju pritožnice za tak sklep ni potrebno, da starš otroke ogroža z neposrednim aktivnim ravnanjem, pač pa za kršitev starševske skrbi zadošča že pasivno ravnanje, ko starš svoje starševske skrbi preprosto ne izvršuje. Očitno napačna naj bi bila odločitev, da nasprotni udeleženec ni kršil svojih starševskih obveznosti, čeprav ni sporno, da svojih starševskih obveznosti in odgovornosti zaradi svoje bolezni ne izvršuje in jih trajno ni sposoben izvrševati, ter da nasprotnemu udeležencu ni mogoče očitati krivde glede neizpolnjevanja svojih starševskih obveznosti. Sodišče naj bi namreč ugotovilo, da svoje starševske skrbi že več kot 10 let ne izvaja, da je ni sposoben izvajati in da tudi v prihodnje ni pričakovati izboljšanja ter da starševsko skrb za mladoletni hčeri v celoti izvršuje mati. Pritožnica navaja, da je opustitev izvrševanja starševske skrbi v direktnem nasprotju z njeno vsebino, posledično pa tudi s koristmi otroka, varovanju katerih je starševska skrb namenjena. Starš, ki za otroke dejansko ne skrbi, starševske obveznosti ne izvaja in jo nedvomno krši. Drugačen zaključek, tako pritožnica, je povsem nerazumen, nelogičen in v očitnem nasprotju z zgoraj opisanim ustavnim pomenom starševske skrbi. Tudi subjektivni odnos starša do kršitev starševske skrbi ni pomemben, ker pri odvzemu starševske skrbi ne gre za kaznovanje staršev, ampak za varovanje koristi otroka. Pravno nerazumen in absurden naj bi bil tudi zaključek sodišča, da naj mladoletni hčerki ne bi bili ogroženi zaradi očetove popolne pasivnosti v odnosu do njiju. S tem ko sta sodišči neizvrševanje in trajno nezmožnost izvrševanja starševske skrbi nasprotnega udeleženca razlagali v prid zaključku, da se starševska skrb nasprotnemu udeležencu ne odvzame, sta po prepričanju pritožnice zakon uporabili in razlagali v nasprotju z njegovo vsebino in z ustavnoskladno razlago 53. in 54. člena Ustave. Pravno zmoten naj bi bil tudi zaključek, da otroka nista ogrožena, ker je za njuno varstvo in vzgojo v celoti poskrbljeno pri pritožnici in ni podana potreba po njunem odvzemu iz očetovega življenja. Pritožnica meni, da v prvem odstavku 176. člena DZ ni podlage za stališče, da v primeru, ko drugi starš sam izvršuje celotno starševsko skrb in s tem v celoti nadomešča izpadlo starševsko skrb odsotnega starša, v nobenem primeru niso podani pogoji za odvzem starševske skrbi. Takšna razlaga naj bi pomenila kršitev pravice do enake obravnave in pravice do družinskega življenja pritožnice. Opozarja, da so v trenutnem položaju očetu še vedno pridržane pravice in odgovornosti za soodločanje o najpomembnejših zadevah glede življenja mladoletnih hčera, in za zmotno ocenjuje presojo, da je za odločitev v okoliščinah primera nepomembno, ali si je pritožnica dolžna pridobivati očetovo soglasje za najpomembnejše odločitve. Odločitev, da mladoletni hčeri nista ogroženi, ker zanju skrbi pritožnica, naj bi bila v koliziji z zakonsko ureditvijo, ki pritožnici ne omogoča izključnega izvrševanja starševske skrbi vse, dokler ta očetu ne bo odvzeta. Glede na to, da so odločitve o najpomembnejših vprašanjih glede varstva, vzgoje in razvoja mladoletnih otrok pridržane tudi očetu, ki pomena teh odločitev nesporno ne razume in takšnih odločitev ni sposoben veljavno oblikovati, je pritožnica prepričana, da so mladoletni hčeri in njune koristi ogrožene. Pravna predvidljivost in zmožnost starša za samostojno in celovito odločanje o vseh pomembnih vprašanjih sta, tako pritožnica, nepogrešljiv sestavni del zagotavljanja največjih otrokovih koristi ter zagotavljanja stabilnega in pravno predvidljivega okolja za razvoj otroka v skladu s 54. in 56. členom Ustave. S tem ko je pritožnica prisiljena iskati soglasje nasprotnega udeleženca glede najpomembnejših odločitev o življenju mladoletnih hčera, čeprav ta v zvezi s tem ni sposoben oblikovati pravno veljavne volje in pomena teh vprašanj sploh ne razume, naj bi bila pritožnici kršena tudi pravica do družinskega življenja. Kolikor iz obrazložitve izpodbijane odločitve izhaja, da bi bil položaj drugačen, če bi bilo treba mladoletnima hčerama zagotavljati varstvo pri tretjih osebah, pritožnica odločitev ocenjuje za diskriminatorno in v nasprotju z načelom enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave. Trdi, da odločitev o tem, ali je položaj mladoletnih otrok ogrožen in je treba starševsko skrb staršu, ki jo krši, odvzeti, ne more in ne sme biti odvisna od tega, ali starševsko skrb dejansko v celoti izvršuje njuna mama ali pa bi jo zagotavljal nekdo tretji (npr. rejnik). Po mnenju pritožnice ne obstoji ustavno dopusten in sprejemljiv razlog za različno obravnavo očeta, ki za otroka ne skrbi, glede na to, ali starševsko skrb otrokoma v celoti zagotavlja mati ali tretje osebe. V obeh primerih, tako pritožnica, je namreč treba tistemu, ki takšno skrb dejansko zagotavlja, zagotoviti tudi pravno možnost nemotenega izvrševanja izključne starševske skrbi. Upoštevajoč navedene vidike pritožnica zatrjuje arbitrarnost in samovoljnost izpodbijane odločitve in njeno nasprotje s temeljnim pomenom starševske skrbi in namenom njenega ustavnega varstva. Zatrjuje tudi odstop od sodne prakse Vrhovnega sodišča (sklep št. II Ips 161/2013 z dne 11. 7. 2013) in presoje Ustavnega sodišča (odločba št. Up-70/15 z dne 10. 12. 2015, Uradni list RS, št. 3/16, in OdlUS XXI, 19), podobno ustaljena naj bi bila tudi praksa višjih sodišč. Kršitev pravice do izjave v postopku naj bi bila podana, ker je sodišče brez predhodne pridobitve mnenja strokovnjaka (centra za socialno delo (v nadaljevanju CSD) ali sodnega izvedenca) ali mnenja otrok presodilo, da mladoletni hčeri v okoliščinah očetove popolne opustitve starševske skrbi nista ogroženi. Pritožnica meni, da bi moralo sodišče, ker je odločilo drugače, kot je trdila, čeprav nasprotni udeleženec njenim trditvam ni nasprotoval, ogroženost otrok ugotavljati s pridobitvijo ustreznih podatkov ali mnenja izvedenca medicinske stroke. Sodišče, tako pritožnica, ni pridobilo ne mnenja CSD, ne mnenja mladoletnih otrok po 96. členu Zakona o nepravdnem postopku (Uradni list SRS, št. 30/86 in 20/88 – popr. – v nadaljevanju ZNP). Pritožnica trdi, da ni imela možnosti seznanitve in izjave v zvezi z dejanskim stanjem, kot ga je ugotovilo sodišče.
B.
3. Ustavna pritožba se sprejme v obravnavo, če gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki je imela hujše posledice za pritožnika, ali če gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve (drugi odstavek 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS). Če nobeden izmed navedenih pogojev (hujše posledice zatrjevanih kršitev ali pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve) ni podan, ustavna pritožba ni sprejeta v obravnavo, četudi bi šlo za kršitve človekove pravice ali temeljne svoboščine. Za izpolnjenost pogoja hujših posledic mora pritožnik hujše posledice, ki naj bi jih zanj imela kršitev, zatrjevati ter utemeljiti in, kadar je to mogoče, za svoje trditve priložiti tudi ustrezna dokazila. Presoja, da gre za takšen primer, je namreč, razen v primerih, ki že po naravi stvari pomenijo hujše posledice, v celoti odvisna od individualnih okoliščin, v katerih se nahaja posamični pritožnik.
[1]
Pritožnica zatrjuje kršitev več človekovih pravic in navaja, da naj bi imele daljnosežne posledice za njen pravni položaj in pravico do družinskega življenja ter za varovanje koristi otrok. Med drugim v ustavni pritožbi izpostavlja, da so v trenutnem položaju nasprotnemu udeležencu še vedno pridržane pravice in odgovornosti za soodločanje o najpomembnejših zadevah glede življenja mladoletnih hčera in je zato prisiljena iskati in si pridobivati njegovo soglasje glede najpomembnejših odločitev o življenju mladoletnih hčera, čeprav nasprotni udeleženec  glede na svoje zdravstveno stanje ni sposoben oblikovati pravno veljavne volje v zvezi s tem in pomena teh vprašanj sploh ne razume. Pritožnica zatrjuje ogroženost interesov in koristi otrok, glede katerih naj bi oče popolnoma opustil svojo skrb. Gre za občutljiva vprašanja družinskega prava, ki že po naravi stvari lahko pomenijo tudi hujše posledice, vendar, kot je razvidno iz nadaljevanja tega sklepa, pritožničine trditve hujših posledic ne utemeljujejo.
4. Sodišči sta presodili, da pritožnica ni zmogla trditvenega in dokaznega bremena, da so izpolnjeni zakonski pogoji za odvzem roditeljske pravice oziroma starševske skrbi, in da mladoletni hčerki udeležencev nista ogroženi. Pritožnica odločitvi očita kršitve več vidikov 22. člena Ustave, kršitev načela enakosti iz 14. člena Ustave ter kršitve pravice do družinskega življenja iz 53., 54. in 56. člena Ustave.
5. V času vložitve predloga za odvzem roditeljske pravice
[2]
je veljal Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (Uradni list RS, št. 69/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZZZDR). Po tem zakonu se roditeljska pravica odvzame roditelju, ki zlorablja roditeljsko pravico ali je otroka zapustil ali je s svojim ravnanjem očitno pokazal, da ne bo skrbel za otroka, ali drugače hudo zanemarja svoje dolžnosti (prvi odstavek 116. člena ZZZDR).
[3]
Na podlagi 54. člena Ustave se pravica in dolžnost vzdrževati, izobraževati in vzgajati svoje otroke staršem lahko odvzame ali omeji samo iz razlogov, ki jih zaradi varovanja otrokovih koristi določa zakon. Otrokova korist je edini razlog za omejitev pravic staršev. Če omejitve pravic staršev ne zahteva otrokova korist, država ne sme posegati vanje.
[4]
V tej luči, z vidika otrokove koristi kot edinega razloga za omejitev pravic staršev, mora očitke preizkusiti tudi Ustavno sodišče. Otrokova korist namreč ostaja vodilo presoje tudi v postopku pred Ustavnim sodiščem.
O očitni napačnosti
6. Pritožnica zatrjuje očitno napačnost, zmotnost, pravno nerazumnost in absurdnost stališč več zaključkov, ki so vodili do končnega sklepa, da mladoletni hčerki nista ogroženi in da varstvo njunih koristi ne narekuje odvzema roditeljske pravice njunemu očetu. Tako zlasti zatrjuje očitno napačnost stališč, (i) da nasprotni udeleženec ne krši svojih obveznosti, čeprav ni sporno, da svojih starševskih obveznosti in odgovornosti zaradi svoje bolezni ne izvršuje in jih trajno ni sposoben izvrševati, (ii) da nasprotni udeleženec ni odgovoren za svoje bolezensko stanje, ker ga ni sam zakrivil oziroma da mu ni mogoče očitati krivde glede neizpolnjevanja svojih starševskih obveznosti, (iii) da mladoletni hčerki kljub očetovi popolni pasivnosti v odnosu do njiju nista ogroženi, ker je za njuno varstvo in vzgojo v celoti poskrbljeno pri pritožnici in ni podana potreba po njunem odvzemu iz očetovega življenja, ter (iv) da v primeru, ko drugi starš sam izvršuje celotno starševsko skrb in s tem v celoti nadomešča izpadlo starševsko skrb odsotnega starša, v nobenem primeru niso podani pogoji za odvzem starševske skrbi.
7. Oceno arbitrarnega ravnanja lahko Ustavno sodišče izreče le v primeru, ko je sodna odločba že na prvi pogled očitno napačna oziroma ko je sodišče sploh ne utemelji s pravnimi argumenti, zaradi česar je utemeljen sklep stranke, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, pač pa na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev, torej samovoljno.  Izpodbijana odločitev te kvalificirane stopnje napačnosti ne dosega. Vodilo presoje v postopkih zvezi z odvzemom roditeljske pravice oziroma starševske skrbi je ogroženost otrok oziroma varstvo njihovih koristi. Kot že omenjeno, je po prvem odstavku 54. člena Ustave, ki govori o pravicah in dolžnostih staršev, varovanje otrokovih koristi edini dopustni razlog za odvzem ali omejitev pravic staršev. Sodišči sta presodili, da hčerki udeležencev tega nepravdnega postopka nista ogroženi oziroma da varstvo njunih koristi odvzema roditeljske pravice ne terja, kljub ugotovitvi, da nasprotni udeleženec starševskih dolžnosti zaradi bolezni trajno ne izvršuje in da mu glede tega ni moč pripisati krivde. Iz obrazložitve razumno, jasno in prepričljivo izhaja, zakaj pritožnica s svojimi argumenti sodišča ni uspela prepričati, da je v okoliščinah konkretnega primera odvzem roditeljske pravice očetu skupnih otrok zaradi zatrjevane ogroženosti otrok potreben. Stališče, da v primeru, ko drugi starš sam izvršuje celotno starševsko skrb in s tem v celoti nadomešča izpadlo starševsko skrb odsotnega starša, nikoli niso podani pogoji za odvzem starševske skrbi, pa iz izpodbijane odločitve ne izhaja. Sodišče je namreč vsebinsko presojalo tudi posamezne pritožničine navedbe, s katerimi je zatrjevala ogroženost otrok. Stališčem, ki jih je v zvezi s tem zavzelo, v okoliščinah primera očitno ni mogoče očitati samovoljnosti.
O neobrazloženem odstopu od sodne prakse
8. Pritožnica zatrjuje odstop od stališč v zvezi z odvzemom roditeljske pravice, sprejetih v sklepu Vrhovnega sodišča št. II Ips 161/2013 in v odločbi Ustavnega sodišča št. Up-70/15. Očitek očitno ni utemeljen. V zadevah, kjer se odloča o odvzemu roditeljske pravice oziroma starševske skrbi, se namreč od sodišča zahteva posebna previdnost pri primerjavi z že obstoječimi primeri iz sodne prakse, kajti korist vsakega otroka je njemu lastna in neponovljiva.
[5]
Iz sklepa Vrhovnega sodišča izhaja, da pride ukrep odvzema roditeljske pravice v poštev, ko ni nobene možnosti oziroma izgledov, da bi starša lahko še kdaj prevzela skrb za otroka, da ni upravičeno ogrožanje koristi otrok zaradi varovanja pravic staršev, ki niso pripravljeni ali zaradi različnih okoliščin niso sposobni prevzeti odgovornosti za redno in kontinuirano skrb za otroka, in da pri določanju o utemeljenosti ukrepa odvzema roditeljske pravice ni pomembno, ali je nasprotni udeleženec kriv za nastalo stanje ali ne, saj namen izrečenega ukrepa ni v kaznovanju staršev. Vendar zadeva, upoštevajoč dejansko stanje, ni primerljiva z obravnavano, kot je pritožnici v izpodbijani odločitvi pojasnilo že sodišče. V citirani zadevi je sodišče roditeljsko pravico odvzelo obema roditeljema, otroka pa sta bila v času odločanja že devet let (uspešno) nameščena v rejniški družini. Zadevo je obravnavalo tudi Ustavno sodišče; ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo (št. Up-816/13). Z odločbo št. Up-70/15 je Ustavno sodišče sicer zavrnilo ustavno pritožbo pritožnice, ki ji je bila po poprejšnji ugotovitvi
o njeni trajni nezmožnosti, da bi prevzela skrb za varstvo in vzgojo mladoletne hčere, odvze
ta roditeljska pravica. Vendar je v odločbi poudarilo, da ta odločitev ne pomeni prejudica za odločanje sodišč v morebitnih bodočih primerih, v katerih se bo sodišče soočilo z vprašanjem sposobnosti staršev za izvrševanje roditeljske pravice zaradi njihovih zdravstvenih težav. Poleg tega se obravnavani primer razlikuje od zgoraj navedenih v pomembni okoliščini, da v obravnavanem primeru za mladoletni hčeri skrbi mati in se v tej zadevi ne zastavlja vprašanje zagotavljanja varstva največje koristi otrok z namestitvijo v nadomestnem okolju oziroma z zagotovitvijo stabilnosti dosedanjega rejniškega razmerja.
O neenaki obravnavi
9. Pritožnica odločitev o zavrnitvi njenega predloga za odvzem starševske skrbi očetu ocenjuje za diskriminatorno in v nasprotju z načelom enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave, kolikor iz obrazložitve izpodbijane odločitve izhaja, da bi bil položaj drugačen, če bi bilo treba mladoletnima hčerama zagotavljati varstvo pri tretjih osebah. Meni, da odločitev o tem, ali je položaj mladoletnih otrok ogrožen in je treba starševsko skrb staršu, ki jo krši, odvzeti, ne more in ne sme biti odvisna od tega, ali starševsko skrb dejansko v celoti izvršuje njuna mati ali pa bi jo zagotavljal nekdo tretji (npr. rejnik).
10. Pritožničinim očitkom ni mogoče slediti. Ukrep odvzema starševske skrbi se izreče zaradi varstva koristi otrok. Ker se varujejo koristi otroka, te pa sodišče ugotavlja v vsakem primeru posebej glede na okoliščine konkretnega primera, je presoja stopnje ogroženosti otroka razumljivo lahko odvisna tudi od tega, ali za otroka ustrezno skrbi drugi starš ali pa je otrok začasno nameščen v rejniški družini in je v njegovem interesu, da se mu z odvzemom roditeljske pravice staršem zagotovi trajnost nadomestne skrbi in emocionalna stabilnost, ki se pomembno odraža tudi v njegovem duševnem in telesnem razvoju. Vprašanje, ali za otroka skrbi drugi starš ali druga oseba, rejnik, oziroma je otrok nameščen v zavodu, je za odločitev pomembno predvsem pri oceni morebitne ogroženosti otroka in v zvezi s tem zasledovanja njegove največje koristi, ne pa, kot poskuša prikazati pritožnica, kot razlog za diskriminatorno obravnavo starša, o čigar odvzemu starševske skrbi se v postopku odloča.
O kršitvi pravice do izjave
11. Pritožnica meni, da bi moralo sodišče ogroženost otrok ugotavljati s pridobitvijo ustreznih podatkov ali mnenja izvedenca, razen če je štelo, da so ta dejstva nesporna. Trdi, da brez mnenja sodnega izvedenca o ogroženosti otrok ni dopustno odločiti drugače, kot je trdila pritožnica, zlasti ker nasprotni udeleženec njenim trditvam ni nasprotoval, sodišče pa tudi ni pridobilo ne mnenja CSD ne mnenja otrok v skladu s 96. členom Zakon o nepravdnem postopku (Uradni list RS, št. 16/19 – v nadaljevanju ZNP-1).
12. Očitek, da je sodišče odločitev o neogroženosti otrok sprejelo brez predhodnega mnenja izvedenca medicinske stroke, je presplošen. Pritožnica ne pojasni niti, ali naj bi izvedenec s svojim strokovnim znanjem sodišču pomagal pri presoji vpliva očetovega zdravstvenega stanja na morebitno ogroženost otrok ali pri presoji intenzivnosti njunega doživljanja situacije in njune morebitne ogroženosti v zvezi s tem; z drugimi besedami, pritožnica ne pove, ali naj bi izvedenec podal mnenje v zvezi z zdravstvenim stanjem otrok ali očeta (da narave njegove bolezni za odločanje v tem postopku sama zase ni relevantna, je sicer pojasnilo sodišče prve stopnje).
13. Drugo vprašanje pa je, kakšen pomen ima z vidika z 22. členom Ustave zagotovljene pravice do izjave za pritožnico dejstvo, da sodišče otrok ni obvestilo o postopku in poučilo o pravici, da izrazita svoje mnenje. Sodišče je sledilo pritožničinim dejanskim navedbam (o stiski in nelagodju deklet pri stikih z očetom, o njuni prizadetosti zaradi njegove bolezni in nevšečnostih matere v zvezi s pridobivanjem očetovega soglasja za odločanje o najpomembnejših zadevah glede življenja mladoletnih hčera), ne pa tudi njenemu pravnemu sklepanju, da iz zatrjevanih dejstev nesporno izhaja ogroženost otrok. Tudi če bi hčerki potrdili materine navedbe o njunem doživljanju očetove bolezni in stikov z očetom, to v smislu ugotavljanja dejanskega stanja ne bi doprineslo ničesar novega, presoja ugotovljenih dejstev pa je v vsakem primeru prepuščena sodišču. Ob teh izhodiščih pritožničine navedbe ne utemeljujejo kršitve njene pravice do izjave, da bi bila kršena ista pravica otrok, pa pritožnica ne zatrjuje.
[6]
O kršitvi pravice do družinskega življenja
14. Pravico do spoštovanja družinskega življenja varujejo 53., 54. in 56. člen Ustave.
[7]
Sodišče je ob upoštevanju vseh okoliščin primera, tudi tistih, ki jih je v predlogu za odvzem roditeljske pravice izpostavila pritožnica, ugotovilo, da koristi otrok niso ogrožene. Ob tej ugotovitvi, na katero je Ustavno sodišče vezano (vanjo v okviru svojih pristojnosti ne more posegati, očitno napačna pa ni), odločitev, da se roditeljska pravica ne odvzame, samo po sebi ne krši pravice do družinskega življenja. Pritožnica je ogroženost hčera med drugim utemeljevala s trditvijo, ki jo ponavlja tudi v ustavni pritožbi, da so odločitve o najpomembnejših vprašanjih glede varstva, vzgoje in razvoja mladoletnih otrok še vedno pridržane očetu, ki pomena teh odločitev nesporno ne razume in takšnih odločitev ni sposoben veljavno oblikovati. Sodišče prve stopnje je pojasnilo, da pritožnica ni znala predstaviti primera, kjer bi bili dekleti zaradi očetove nesposobnosti podaje soglasja glede tovrstnih vprašanj prikrajšani. Do zatrjevane zmotne presoje Višjega sodišča, da je v okoliščinah konkretnega primera nepomembno, ali si je pritožnica glede teh vprašanj dolžna pridobivati očetovo soglasje, se Ustavnemu sodišču glede na predhodno ugotovitev, da je pritožnica v postopku pred sodiščem ostala na ravni pavšalnega zatrjevanja, ni treba opredeljevati. Pritožnica takih primerov ni predstavila niti v ustavni pritožbi.
15. Do zatrjevane zmotne presoje v zvezi s stališčem Višjega sodišča, da je za odločitev v okoliščinah primera nepomembno, ali si je pritožnica dolžna pridobivati očetovo soglasje za najpomembnejše odločitve, se Ustavnemu sodišču ni treba opredeljevati ne z vidika pravice do družinskega življenja ne z vidika morebitne očitne napačnosti. Pritožnica namreč, kot izhaja iz sodbe sodišča prve stopnje, primerov, ko bi imela težave s pridobivanjem soglasij, sodišču ni uspela predstaviti, konkretnih primerov težav v zvezi s skupnim odločanjem obeh staršev glede vprašanj, ki bistveno vplivajo na otrokov razvoj (151. člen DZ) in morebitno posledično ogroženostjo hčera, pa ne navaja niti v ustavni pritožbi. Kolikor je očitek razumeti kot kritiko uporabe zakonskega prava (zakon za primere nestrinjanja staršev glede pomembnejših vprašanj v zvezi z varstvom in vzgojo skupnih otrok predvideva možnost posredovanja CSD, mediatorjev ter na koncu sodišča), pa ta ostaja izven pristojnosti Ustavnega sodišča. Zgolj dejstvo, da mora pritožnica pri izvrševanju roditeljske pravice (sedaj starševske skrbi) glede določenih vprašanj pridobiti očetovo soglasje, pa samo po sebi ne zadošča za utemeljitev zatrjevane kršitve pravice do družinskega življenja.
16. Člen 2 Ustave neposredno ne ureja človekovih pravic in temeljnih svoboščin, temveč ustavna načela, zato se nanj v postopku z ustavno pritožbo praviloma ni mogoče sklicevati.
17. Senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena ZUstS
.
C.
18. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena
ZUstS
ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20)
v sestavi: predsednik senata
dr. Marijan Pavčnik ter člana dr. Dunja Jadek Pensa in
dr. Rajko Knez.
Sklep je sprejel soglasno.
dr. Marijan Pavčnik
Predsednik senata
[1]
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-1036/17 z dne 19. 11. 2020 (Uradni list RS, št. 5/21).
[2]
Glej 290. člen DZ.
[3]
Odvzem starševske skrbi je v DZ urejen podobno kot odvzem roditeljske pravice v ZZZDR. Sodišče staršu (staršema) odvzame starševsko skrb, če je otrok ogrožen in iz okoliščin primera izhaja, da ne kaže, da bi lahko ali bo ponovno prevzel skrb za njegovo vzgojo in varstvo, zlasti če je hudo kršil obveznosti ali zlorabil pravice, ki izhajajo iz starševske skrbi, ali je otroka zapustil ali s svojim ravnanjem očitno pokazal, da ne bo skrbel zanj (prvi odstavek 176. člena DZ).
[4]
B. Novak v: B. Novak (red.), Komentar družinskega zakonika, Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 2019, str. 54.
[5]
B. Novak, navedeno delo, str. 598.
[6]
Pritožnica v 3. točki obrazložitve ustavne pritožbe uvodoma navede, da so bile pravice kršene njej in mladoletnima hčerama, vendar v nadaljevanju izrecno zapiše, da je bilo poseženo v "pravico pritožnice do izjave v postopku", in slednje ponovi še v 24. točki obrazložitve ustavne pritožbe.
[7]
M. Končina Peternel v: L. Šturm (ur.) Komentar Ustave Republike Slovenije, Fakulteta za podiplomske državne in evropske študije, Ljubljana, 2002, str. 565.
⇒