Up-551/19
Natisni
Opravilna št.:
Up-551/19
Datum odločitve:
13. 10. 2022
Objavljeno:
Neobjavljeno | 15. 11. 2022
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2022:Up.551.19
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. XI Ips 62515/2018 z dne 1. 4. 2019 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. X Ks 62515/2018 z dne 4. 2. 2019 in sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. I Kpd 62515/2018 z dne 25. 1. 2019
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. XI Ips 62515/2018 z dne 1. 4. 2019 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. X Ks 62515/2018 z dne 4. 2. 2019 in sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. I Kpd 62515/2018 z dne 25. 1. 2019 se zavrne.
Evidenčni stavek:
Zadostnost obrazložitve v postopku, v katerem se preverja obstoj pogojev za pripor, je bistvena ne le zaradi ustavnoprocesnih jamstev, zagotovljenih s pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, temveč tudi zato, da ima posameznik uvid v konkretne razloge, ki po oceni sodišča utemeljujejo poseg v njegovo pravico do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave. Konkretne okoliščine so namreč odločilne za presojo, ali je pripor, ki pomeni hud poseg v eno najvišje varovanih človekovih pravic, sploh dopusten. Ustrezna obrazložitev je hkrati tudi pogoj za preizkus razumnosti sprejete odločitve.
Sodišča so svojo oceno o nevarnosti ponovitve kaznivega dejanja na podlagi obstoja objektivnih in subjektivnih okoliščin, zaradi katerih so menila, da je pri pritožniku podan razlog ponovitvene nevarnosti, konkretizirala in pri tem svojo oceno oprla na vsebinsko prepričljive argumente. Enako velja tudi za oceno sodišč o neogibnosti in sorazmernosti pripora.
Ker so sodišča zahtevi po konkretizaciji presoje zadostila, z izpodbijanima sklepoma in sodbo niso kršila pravice pritožnika iz 22. člena Ustave v zvezi s prvim odstavkom 19. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
5.3.5 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda posameznika (19, 20).
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
1.4.10.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Vmesni postopki - Izločitev sodnika.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 19.1, 20.1, 22, Ustava Republike Slovenije [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Jože Kojc, Zgornja Korena
Datum vloge:
14. 5. 2019
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US33385
Dokument v PDF obliki:
Up-551-19.pdf
183 KB
Prenesite datoteko
Up-551-19 - Odklonilno LM Šorli.pdf
213 KB
Prenesite datoteko
Up-551-19 - Sklep.pdf
216 KB
Prenesite datoteko
Up-551/19-24
6. 11. 2019
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki jo je vložil
Jože Kojc
,
Zgornja Korena
,
ki ga zastopa Odvetniška pisarna Matoz, o. p., d. o. o., Koper,
na seji senata 16. oktobra 2019 in v postopku po tretjem odstavku 55.c člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12)
sklenilo:
1.
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. XI Ips 62515/2018 z dne 1. 4. 2019 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. X Ks 62515/2018 z dne 4. 2. 2019 in s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. I Kpd 62515/2018 z dne 25. 1. 2019 se sprejme v obravnavo.
2. Ustavna pritožba zoper:
– sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 62515/2018 z dne 7. 6. 2019 in
– sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Kp 62515/2018 z dne 7. 3. 2019 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. X Ks 62515/2018 z dne 21. 2. 2019
se zavrže.
OBRAZLOŽITEV
1. Preiskovalni sodnik Okrožnega sodišča v Novi Gorici je s sklepom z dne 25. 1. 2019 zoper pritožnika odredil pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena
Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 32/12 – uradno prečiščeno besedilo, 47/13, 87/14, 66/17 in 22/19 – v nadaljevanju ZKP) zaradi utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja zlorabe prostitucije po tretjem v zvezi s prvim odstavkom 175. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16 in 27/17 – v nadaljevanju KZ-1). Pritožbo, ki jo je pritožnikov zagovornik vložil zoper sklep preiskovalnega sodnika o priporu, je zunajobravnavni senat zavrnil s sklepom z dne 4. 2. 2019, Vrhovno sodišče pa je s sodbo z dne 1. 4. 2019 zavrnilo zahtevo pritožnikovega zagovornika za varstvo zakonitosti.
Pritožnik je ustavno pritožbo z vlogo z dne 24. 6. 2019 razširil še na sklep Vrhovnega sodišča št. II Kr 62515/2018 z dne 7. 6. 2019 in sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Kp 62515/2018 z dne 7. 3. 2019 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. X KS 62515/2018 z dne 21. 2. 2019.
2. Pritožnik zatrjuje kršitve pravic iz 19., 20., 22. člena, prvega odstavka 23. člena, 27. člena in prvega odstavka 28. člena Ustave ter 7. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP). Navaja, da zakonski znak "izkoriščanja" ni podan in konkretiziran do ravni utemeljenega suma, zato naj se sodišča v vprašanje obstoja utemeljenega suma sploh ne bi smela spuščati. V nadaljevanju pa pritožnik sodiščem očita, da so napačno ocenila konkretizacijo tega zakonskega znaka na način, da so nedopustno širila cono kriminalnosti. Obstoj zakonskega znaka izkoriščanja naj bi sodišča napolnila z okoliščinami, ki njegove konkretizacije ne omogočajo (npr. povezovanje z lastniško strukturo podjetja, delitev dobička). Pritožnik meni, da iz opisa očitanega mu kaznivega dejanja ni jasno, s kakšnimi izvršitvenimi ravnanji naj bi izkoriščal dekleta za prostitucijo. Tistim izvršitvenim ravnanjem pritožnika, ki naj bi po oceni sodišč ta znak zapolnjevala, pa naj te narave ne bi bilo mogoče pripisati. Dekleta naj bi dejavnost prostitucije opravljala prostovoljno, pri svojih odločitvah naj bi bile avtonomne. Pritožnik naj bi tudi izkazal, da je edini prihodek, ki ga je prejel, bil sorazmerni legalni strošek vstopnine za opravljanje in nudenje Spa, Wellness in gostinskih storitev. Enačenje z željo po zaslužku pritožnika, naj bi kriminalno cono širilo na nedopusten način. Pritožnik sodiščem očita, da so naredila moralno in ne pravno kriminalizacijo njegovih ravnanj, saj so spregledala, da v Republiki Sloveniji prostitucija ni nelegalna, saj je bila leta 2003 na podlagi volje zakonodajalca dekriminalizirana.
[1]
Pritožnik ocenjuje, da dejanje, ki se mu očita, ni kaznivo dejanje, zato naj tudi utemeljen sum ne bi bil podan. Obstoj slednjega naj bi bil vprašljiv tudi z vidika samega očitka tožilstva in predloženih dokazov, saj naj bi se pritožniku obstoj hudodelske združbe in storitev dejanja očitala na temelju sodelovanja v lastniški strukturi podjetij, ki so bila najemniki objektov, kjer se je izvajala prostovoljna prostitucija. Sporno naj bi bilo tudi to, da sodišča obstoj utemeljenega suma utemeljujejo na podlagi anonimnih informacij, načina dela tajnih policijskih sodelavcev, prijave avstrijskega konkurenta, prestrezanja pogovorov med osumljenci in odvetniki ter ugotovitev tajnih delavcev in kriminalistov. V dani situaciji naj bi bil tako dokazni standard utemeljenega suma povsem prazen. Pritožnik sodiščem nadalje očita, da niso navedla konkretnih okoliščin tako subjektivne kot objektivne narave, iz katerih bi bilo mogoče narediti sklep, da pri njem obstaja resna in konkretna nevarnost ponovitve enakega kaznivega dejanja. Okoliščine, ki naj bi jih sodišča navedla tako po objektivni strani (lastniška struktura, nakup nepremičnin, domnevno skrivne komunikacije, dolgo delovanje kluba, prostovoljna prostitucija in domnevna škoda za dekleta) kot po subjektivni strani (sklicevanje na sredstva za preživljanja naj bi bilo že v osnovi napačno, drugih okoliščin pa naj ne bi bilo navedenih), naj temu ne bi zadostila. Prav tako naj sodišča ne bi opravila ocene neogibnosti in sorazmernosti pripora, saj naj bi tezo o varnosti ljudi gradila le na vrsti kaznivega dejanja in številu domnevnih žrtev. Pritožnik meni, da so ocene sodišč pavšalne oziroma odražajo osebni pogled sodnika. Splošna ocena pritožnika je, da izpodbijana sodba in sklepa ne vsebujejo ustrezne obrazložitve konkretnih okoliščin, da bi bilo zoper njega dopustno odrediti pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti. Zatrjevane kršitve naj bi bile očitne in evidentne, ob upoštevanju dejstva, da vsak poseg države v osebno svobodo posameznika povzroči nepopravljive posledice, pa pritožnik predlaga, naj Ustavno sodišče do končne odločitve zadrži izvrševanje pripora.
3. Veljavnost izpodbijanih pripornih sklepov in sodbe je potekla. Ustavno sodišče je v svoji odločbi št. U-I-50/09, Up-260/09 z dne 18. 3. 2010 (Uradni list RS, št. 29/10, in OdlUS XIX, 2) sprejelo stališče, da se v takem primeru ustavna pritožba sprejme v obravnavo, če izpostavlja pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve (druga alineja drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču – v nadaljevanju ZUstS). Pritožnik v ustavni pritožbi odpira t
á
ko pomembno ustavnopravno vprašanje. Zatrjuje, da sodišča niso konkretizirala okoliščin, na podlagi katerih bi bilo mogoče razbrati, zakaj je pri pritožniku podana ponovitvena nevarnost in zakaj je pripor sorazmeren poseg v njegovo pravico do osebne svobode. Zato je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zoper sodne odločbe, navedene v 1. točki izreka sklepa, sprejelo v obravnavo. O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijanimi sodnimi odločbami kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine. Zlasti bo presodilo, ali je bila pritožniku kršena njegova pravica iz 22. člena Ustave.
4. Vrhovno sodišče je s sklepom št. II Kr 62515/2018 z dne 7. 6. 2019 pripor zoper pritožnika podaljšalo še za tri mesece, to je do 23. 7. 2019. Zoper tako odločitev je dovoljeno vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti kot izredno pravno sredstvo. Pritožnik navaja, da je to storil, vendar naj o njej Vrhovno sodišče še ne bi odločilo. To pomeni, da v zadevi niso izčrpana vsa pravna sredstva. Zato je ustavno pritožbo zoper navedeni sklep treba zavreči zaradi neizčrpanosti pravnih sredstev (prva alineja 2. točke izreka sklepa).
5. Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Kp 62515/2018 z dne 7. 3. 2019 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. X KS 62515/2018 z dne 21. 2. 2019 pa je prepozna. Iz podatkov, ki jih je Ustavnemu sodišču posredovalo Okrožno sodišče v Novi Gorici, izhaja, da je bil sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Kp 62515/2018 z dne 7. 3. 2019 pritožniku vročen 8. 3. 2019, njegovemu pooblaščencu, Odvetniški družbi Matoz, pa 12. 3. 2019. Pritožnik je ustavno pritožbo razširil na te sklepe šele z vlogo 24. 6. 2019. Ker je ustavna pritožba zoper navedena sklepa prepozna, jo je bilo treba zavreči (druga alineja 2. točke izreka).
6. Ustavno sodišče je sprejelo 1. točko izreka tega sklepa na podlagi druge alineje drugega odstavka 55.b člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Rajko Knez ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, dr. Dunja Jadek Pensa, DDr. Klemen Jaklič, dr. Špelca Mežnar, dr. Marijan Pavčnik, dr. Katja Šugman Stubbs in Marko Šorli. Sodnik dr. Rok Čeferin je bil pri odločanju o tej zadevi izločen. Za sprejem ustavne pritožbe so se izrekli sodniki DDr. Klemen Jaklič, Marko Šorli in dr. Marijan Pavčnik. Ustavno sodišče je sprejelo 2. točko izreka tega sklepa na podlagi četrte in pete alineje prvega odstavka 55.b člena ZUstS v sestavi: DDr. Klemen Jaklič, dr. Katja Šugman in Marko Šorli. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11 in 70/17).
dr. Rajko Knez
Predsednik
[1]
Sklicuje se tudi na ureditev v nemškem pravu.
Up-551/19-33
13. 10. 2022
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Jožeta Kojca, Zgornja Korena, ki ga zastopa Odvetniška pisarna Matoz, o. p., d. o. o., Koper, na seji 13. oktobra 2022
odločilo:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. XI Ips 62515/2018 z dne 1. 4. 2019 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. X Ks 62515/2018 z dne 4. 2. 2019 in sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. I Kpd 62515/2018 z dne 25. 1. 2019 se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Preiskovalni sodnik Okrožnega sodišča v Novi Gorici je s sklepom z dne 25. 1. 2019 zoper pritožnika v fazi preiskave odredil pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZKP)
zaradi utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja zlorabe prostitucije po tretjem v zvezi s prvim odstavkom 175. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16 in 27/17 – v nadaljevanju KZ-1). Pritožbo, ki jo je pritožnikov zagovornik vložil zoper sklep preiskovalnega sodnika o priporu, je zunajobravnavni senat zavrnil s sklepom z dne 4. 2. 2019, Vrhovno sodišče pa je s sodbo z dne 1. 4. 2019 zavrnilo zahtevo pritožnikovega zagovornika za varstvo zakonitosti.
2. Okrožno sodišče v Novi Gorici je v sklepu z dne 25. 1. 2019 med objektivnimi okoliščinami izpostavilo, da je šlo za veliko število deklet, ki naj bi bile s prostitucijo izkoriščane (šlo naj bi za vsaj 413 deklet), da je šlo za tujke, ki so prihajale iz revnejših krajev, predvsem iz Romunije, da naj bi se to dogajalo v daljšem časovnem obdobju, in sicer naj bi inkriminirano obdobje zajelo štiri leta in pol, ter da je šlo za spreminjanje lastništva povezanih gospodarskih družb med soobdolženci. Okrožno sodišče v Kopru je s sklepom z dne 4. 2. 2019 v zvezi z objektivnimi okoliščinami tudi sámo ocenilo že v izpodbijanem sklepu Okrožnega sodišča v Novi Gorici z dne 25. 1. 2019 opisane težo, način in okoliščine storitve kaznivega dejanja. Dodalo pa je tudi svojo oceno, da gre za zelo hudo kaznivo dejanje, s katerim organizatorji in njihovi pomočniki izkoriščajo položaj in stisko tujcev zaradi želje po velikih in hitrih zaslužkih, prav slednje pa naj bi v korelaciji z razsežnostjo zadeve oziroma s samo organizacijo združbe objektivno povzročalo nevarnost ponovitve obravnavanega kaznivega dejanja. Vrhovno sodišče pa je v sodbi z dne 1. 4. 2019 iste okoliščine ocenilo kot objektivno upoštevne za utemeljitev obstoja ponovitvene nevarnosti. Med subjektivnimi okoliščinami je Okrožno sodišče v Novi Gorici v sklepu z dne 25. 1. 2019 izpostavilo pritožnikovo trdovratnost, brezbrižnost in koristoljubnost ter njegovo védenje, da prava dejavnost kluba ni bila nudenje spa in wellnes storitev, temveč izkoriščanje prostitucije deklet. Poudarilo je, da je bil pritožnik izjemno previden in je skrival hudodelsko združbo pred različnimi državnimi organi in mediji. Okrožno sodišče v Novi Gorici je kot pomembno lastnost pritožnika izpostavilo tudi njegovo vztrajnost, ki naj bi bila v tem, da je kljub temu, da se je zavedal možnosti, da ga nadzirajo, z različnimi mehanizmi (natančna navodila drugim članom združbe, spreminjanje lastništva, uporaba avtomatične kriptirane komunikacije Viber in osebna srečanja) prilagajal celotno delovanje in dejavnost združbe ter se na neki način izmikal nadzoru in onemogočal razkritje kaznivega dejanja, pri tem pa naj bi si prizadeval za čim večji zaslužek. Med drugim je Okrožno sodišče v Novi Gorici upoštevalo tudi dejstvo, da je pritožnik skupaj s soobdolženim v prihodnje načrtoval gradnjo igralnic, hotelov in restavracij drugod po Sloveniji, prav tako naj bi imel namen skupaj s soobdolženim odpreti še več nočnih klubov. Nezanemarljivo naj bi bilo tudi to, da se je povsem umaknil v ozadje dejavnosti in klub vodil preko Vesne Ternovec ter ji dajal navodila v zvezi s poslovanjem in delovanjem kluba. Okrožno sodišče v Kopru je v sklepu z dne 4. 2. 2019 ob že navedenih okoliščinah ocenilo tudi dejstvo, da pritožnik res še ni bil obsojen zaradi kaznivih dejanj, vendar naj bi tudi po oceni tega sodišča šlo za take subjektivne okoliščine ob upoštevanju okoliščin izvršitve kaznivega dejanja, ki realno kažejo na nevarnost, da bi kaznivo dejanje ponovil. Pri tem je Okrožno sodišče v Kopru upoštevalo tudi to, da ima pritožnik v lasti številne nepremičnine, od katerih ima zaradi njihovega oddajanja v najem visok mesečni dohodek, zato samo finančni vidik ni bil upoštevan kot vodilni dejavnik pri oceni pritožnikove ponovitvene nevarnosti. Taki oceni subjektivnih okoliščin je pritrdilo Vrhovno sodišče, ki je v sodbi z dne 1. 4. 2019 tudi na podlagi lastne ocene presodilo, da gre pri pritožniku za realno nevarnost ponovitve takega kaznivega dejanja.
3. V utemeljitev ocene, ali je pripor nujen in sorazmeren poseg v pravico pritožnika do osebne svobode, je Okrožno sodišče v Novi Gorici v sklepu z dne 25. 1. 2019 navedlo, da gre za eno od zavržnih dejanj, katerega posledice žrtvi in njenim svojcem puščajo posebno hude osebne in psihične stiske za vse življenje, žrtvi pa tudi posledice na zdravju, da je bila izkoriščana ranljivost deklet, ki prihajajo iz neudobnih življenjskih in ekonomskih razmer. Kot neutemeljeno je zavrnilo oceno pritožnika, da je bil pri žrtvah podan element prostovoljnosti. Kot pomembno okoliščino je Okrožno sodišče v Novi Gorici navedlo tudi dejstvo, da je šlo za kontinuirano kriminalno dejavnost pritožnika, njegovo vodilno in nadzorno vlogo, njegovo drznost in vztrajanje kljub védenju, da gre za protipravno dejanje, ter da je šlo za velik obseg in kompleksnost zastavljene dejavnosti. Ob navedenem je nato sprejelo oceno, da bi bil pritožnik lahko še naprej aktiven iz domačega naslanjača, od koder bi lahko preko tretjih oseb posredno ali pa z uporabo različnih komunikacijskih sredstev usmerjal kriminalne aktivnosti. Presodilo je, da je táko možnost treba v danem trenutku vsekakor zanesljivo preprečiti, zato hišni pripor ali drug milejši ukrep naj ne bi prišla v poštev. Okrožno sodišče v Kopru je v sklepu z dne 4. 2. 2019 navedlo, da v celoti sprejema oceno Okrožnega sodišča v Novi Gorici. Pri tem je sámo izrecno ocenilo, da okoliščina, da pritožnik ni imel neposrednega stika ali razmerja z ženskami, slednjega še ne razbremeni odgovornosti za vodenje in nadzorovanje delovanja kluba, s katerim naj bi vsekakor vplival na posledice predmetnega kaznivega dejanja. Da je ocena nižjih sodišč o neogibnosti pripora zoper pritožnika podana razumsko in vsebinsko konsistentno, je ocenilo tudi Vrhovno sodišče v sodbi z dne 1. 4. 2019, ko je ocenjevalo pritožnikovo zatrjevanje kršitve po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Pritožnikovo nasprotovanje oceni sodišč o njegovem statusu, položaju in možnosti ponovitve kaznivega dejanja pa naj bi pomenilo poseganje pritožnika na polje dejanske presoje, pri čemer pa pritožnik naj ne bi konkretiziral, v čem naj bi bil zoper njega odrejeni pripor nezakonit z vidika njegove neogibne potrebnosti.
4. Pritožnik zatrjuje kršitve pravic iz 19., 20., 22. člena, prvega odstavka 23. člena, 27. člena in prvega odstavka 28. člena Ustave ter 7. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP). Med drugim trdi, da sodišča niso navedla konkretnih okoliščin tako subjektivne kot objektivne narave, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da pri njem obstaja resna in konkretna nevarnost ponovitve enakega kaznivega dejanja. Sodišča s tem, ko so sicer navedla okoliščine, ki naj bi tako po objektivni (lastniška struktura, nakup nepremičnin, domnevno skrivne komunikacije, dolgo delovanje kluba, prostovoljna prostitucija in domnevna škoda za dekleta) kot po subjektivni strani (sklicevanje na sredstva za preživljanje naj bi bilo že v osnovi napačno, druge okoliščine pa naj ne bi bile navedene) utemeljevale obstoj ponovitvene nevarnosti pri pritožniku, zahtevi po konkretni obrazložitvi sodne odločbe naj ne bi zadostila. Ocene sodišč naj bi bile zgolj pavšalne, odražale naj bi le osebni pogled sodnika. Pritožnik sodiščem tudi očita, da niso opravila ocene neogibnosti in sorazmernosti pripora, saj naj bi tezo o varnosti ljudi gradila le na vrsti kaznivega dejanja in številu domnevnih žrtev. Na te pomanjkljivosti in nepravilnosti naj bi pritožnik opozarjal tudi v pritožbi in v zahtevi za varstvo zakonitosti, vendar se Višje in Vrhovno sodišče do upoštevnih očitkov za odločitev naj ne bi opredelili.
5. Ustavno sodišče je s sklepom št. Up-551/19 z dne 6. 11. 2019 ustavno pritožbo zoper sodbo
Vrhovnega sodišča št. XI Ips 62515/2018 z dne 1. 4. 2019 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Kopru št. X Ks 62515/2018 z dne 4. 2. 2019 in sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. I Kpd 62515/2018 z dne 25. 1. 2019 sprejelo v obravnavo, ker odpira pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve. V preostalem delu je ustavno pritožbo zavrglo zaradi neizpolnjenosti procesnih predpostavk izčrpanosti pravnih sredstev in pravočasnosti. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu ustavne pritožbe obvestilo Vrhovno sodišče, Višje sodišče v Kopru ter okrožni sodišči v Novi Gorici in Kopru.
6. V postopku odločanja o ustavni pritožbi je Ustavno sodišče vpogledalo v spis Okrožnega sodišča v Kopru št. X K 62515/2019. Pridobilo je tudi sklep Višjega sodišča v Kopru,
[1]
s katerim je bil pripor zoper pritožnika odpravljen.
B. – I.
7.
Veljavnost izpodbijanih sodnih odločitev o odreditvi pripora na podlagi prvega in drugega odstavka 202. člena ZKP iz razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP je v času odločanja o pritožnikovi ustavni pritožbi že potekla. Ustavno sodišče praviloma šteje, da v primeru, ko izpodbijani akt v času odločanja ne velja več, ni izkazan pravni interes za odločanje Ustavnega sodišča. Zgolj ugotovitev kršitve človekove pravice, ne da bi bil izpodbijani posamični akt razveljavljen ali odpravljen (prvi odstavek 59. člena ZUstS), namreč praviloma ne spreminja pritožnikovega pravnega položaja. Vendar Ustavno sodišče odloča drugače, kadar gre za primere, v katerih je predmet ustavne pritožbe sodno odločanje o odvzemu osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave.
[2]
Poseg v to pravico je eden od najhujših posegov v človekove pravice in temeljne svoboščine posameznika. Učinkovito varstvo te pravice zahteva, da ima prizadeti možnost ustavnopravnega varstva tudi v primeru, ko izpodbijani sklep ni več veljaven. To pomeni, da mora Ustavno sodišče tudi v takem primeru ugotavljati, ali je bil poseg opravljen v skladu s procesnimi jamstvi, zagotovljenimi z Ustavo, čeprav lahko svojo odločitev omeji le na morebitno ugotovitev kršitve človekove pravice.
[3]
8. Za položaj, kot izhaja iz prejšnje točke obrazložitve, gre tudi v obravnavani zadevi. Izpodbijana stališča so bila sprejeta v postopku, v katerem se je odločalo o tem, ali je bil poseg v pritožnikovo pravico do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave dopusten.
9. V obravnavani zadevi je sprejem ustavne pritožbe v obravnavo narekovalo le vprašanje, ali so sodišča, ko so z odreditvijo pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti odločala o posegu v pravico pritožnika do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave, zadostila zahtevi iz 22. člena Ustave po konkretizaciji obrazložitve okoliščin objektivne in subjektivne narave o obstoju ponovitvene nevarnosti ter sorazmernosti in neogibnosti pripora. Ker drugih pomembnih ustavnopravnih vprašanj, ki bi presegala pomen konkretne zadeve, ustavna pritožba ne odpira, se je Ustavno sodišče pri presoji omejilo le na navedeno vprašanje.
[4]
B.
–
II.
10. Po prvem odstavku 19. člena Ustave ima vsakdo pravico do osebne svobode. Po drugem odstavku 19. člena Ustave se nikomur ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon. Po prvem odstavku 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Navedena določba Ustave torej zahteva tri pogoje, pod katerimi je mogoče odrediti pripor: (1) utemeljen sum, (2) odločbo sodišča in (3) neogibno potrebnost za potek kazenskega postopka ali varnost ljudi. Ustava sicer ni izrecno določila, da mora presoja sodišča tako ob odločanju o odreditvi kot ob odločanju o podaljšanju pripora temeljiti na vseh ustavno in zakonsko opredeljenih pogojih. Vendar je jasno, da je to nujno zaradi zadostitve ustavno določene izjemnosti poseganja v osebno svobodo posameznika. To izhaja tudi iz ustaljene ustavnosodne presoje.
[5]
11. Po stališču Ustavnega sodišča mora sodišče vselej, ko odloča o priporu zaradi ponovitvene nevarnosti, (1) ugotoviti in navesti tiste konkretne okoliščine, iz katerih je mogoče napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da obstaja realna nevarnost, da bo obdolženec ponovil določeno specifično kaznivo dejanje, (2) ugotoviti in obrazložiti, da obstaja nevarnost ponavljanja takšnega dejanja, ki pomeni ogrožanje varnosti ljudi, in (3) ob uporabi načela sorazmernosti pretehtati, ali je v konkretnem primeru varnost ljudi zaradi nevarnosti ponovitve določenega kaznivega dejanja ogrožena do te mere, da odtehta poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode.
[6]
Glede presoje obstoja nevarnosti ponovitve kaznivega dejanja je Ustavno sodišče sprejelo stališče,
[7]
da okoliščine storitve očitanega kaznivega dejanja in njegova teža same po sebi ne utemeljujejo sklepa o ponovitveni nevarnosti. Pripor iz razloga ponovitvene nevarnosti je mogoče odrediti šele, ko tudi osebnost obdolženca, okolje in razmere, v katerih živi, ter njegovo dosedanje življenje omogočajo zanesljiv konkretiziran sklep o obstoju realne nevarnosti ponovitve nekega specifičnega kaznivega dejanja pred izrekom sodbe. Poleg tako izkazane nevarnosti ponovitve kaznivega dejanja mora biti izkazano tudi, da varnosti ljudi ni mogoče zagotoviti z milejšimi sredstvi (načelo nujnosti) in da je v konkretnem primeru ogrožanje varnosti ljudi, ki bi ga lahko pomenila izpustitev obdolženca, tako velik poseg v ustavno pravico drugih do varnosti, da odtehta poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode (načelo sorazmernosti v ožjem smislu).
[8]
12. Iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da je obrazložena sodna odločba bistven del poštenega sodnega postopka. Z njo mora sodišče na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev.
[9]
To ne velja le za dejanske navedbe, temveč tudi za pravna vprašanja. Ne glede na pravilo, da sodišče pravo pozna po uradni dolžnosti (
iura novit curia
), se obveznost sodišča do opredelitve (obrazložitve) nanaša tudi na pravna vprašanja. Pri tem sodišče ni dolžno posebej odgovarjati na vsak pravni argument stranke, mora pa se opredeliti do tistih, ki so za presojo primera odločilni. Obrazložitev sodne odločbe je samostojna in avtonomna prvina pravice do poštenega sojenja, ki ga – v okviru pravice do enakega varstva pravic – zagotavlja 22. člen Ustave. Ima izvirno vrednost, ki je v zagotavljanju uvida v razloge za odločitev samega po sebi. Za zagotovitev človekove pravice do poštenega sojenja in za zagotovitev zaupanja v sodstvo je velikega pomena, da stranka, še posebej, če v postopku ni bila uspešna, lahko spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma obtožbo proti njej.
[10]
Č
e njenemu pravnemu sredstvu ni ugodeno, mora biti iz obrazložitve sodišča razvidno, da se je sodišče z njenimi argumenti seznanilo in jih obravnavalo; tako stranka ne ostane v dvomu, ali jih sodišče enostavno ni prezrlo.
[11]
Ustrezna obrazložitev je hkrati tudi pogoj za preizkus razumnosti sprejete odločitve.
[12]
Ustava v 125. členu jasno določa, da so sodniki vezani na Ustavo in zakon. Kadar se obravnavajo posegi v človekove pravice, takšna dolžnost sodnikov izhaja tudi iz četrtega odstavka 15. člena Ustave. Sodišča se morajo zato opredeliti do navedb strank, ki so za odločitev z vidika človekove pravice bistvenega pomena. Če pri tem ocenijo, da so ustavnopravni ugovori oziroma očitki ustavnopravne narave neutemeljeni, jih morajo argumentirano zavrniti.
[13]
13. Zadostnost obrazložitve v postopku, v katerem se preverja obstoj pogojev za pripor, je bistvena ne le zaradi ustavnoprocesnih jamstev, zagotovljenih s pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, temveč tudi zato, da ima posameznik uvid v konkretne razloge, ki po oceni sodišča utemeljujejo poseg v njegovo pravico do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave. Konkretne okoliščine so namreč odločilne za presojo, ali je pripor, ki pomeni hud poseg v eno najvišje varovanih človekovih pravic, sploh dopusten.
14. Ob predstavljenih izhodiščih in trditvah pritožnika je Ustavno sodišče zato moralo presoditi, ali je obrazložitev sodišč (1) o obstoju ponovitvene nevarnosti v zvezi z okoliščinami objektivne in subjektivne narave ter (2) o sorazmernosti in neogibnosti posega v pravico pritožnika do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave dosegla zahteve iz 22. člena Ustave.
15. Sodišča
[14]
nevarnost ponovitve kaznivega dejanja na podlagi obstoja objektivnih okoliščin, zaradi katerih menijo, da je podan razlog ponovitvene nevarnosti, utemeljujejo najprej tako, da se na splošno sklicujejo na težo očitanega kaznivega dejanja, časovno inkriminirano obdobje, način izvršitve očitanega kaznivega dejanja in njegovo naravo ter na okoliščino, ki se nanaša na lastništvo oziroma spreminjanje lastništva povezanih gospodarskih družb med soobdolženci. Ni nedopustno, da se sodišča oprejo na take splošne okoliščine. Nadalje sodišča ob splošnem sklicevanju na težo očitanega kaznivega dejanja, časovno inkriminirano obdobje, način izvršitve očitanega kaznivega dejanja in njegovo naravo ter na okoliščino, ki se nanaša na lastništvo oziroma spreminjanje lastništva povezanih gospodarskih družb med soobdolženci, navedejo tudi posamezne okoliščine, s katerimi svojo oceno za vsako od upoštevnih okoliščin splošne narave tudi konkretizirajo. Navedejo, da je šlo za veliko število deklet, ki naj bi bile s prostitucijo izkoriščane (šlo naj bi za vsaj 413 deklet), da je šlo za daljše časovno/inkriminirano obdobje (štiri leta in pol) in da gre za zelo hudo kaznivo dejanje, s katerim organizatorji in njihovi pomočniki izkoriščajo položaj in stisko tujcev zaradi želje po velikih in hitrih zaslužkih, prav slednje pa naj bi v korelaciji z razsežnostjo zadeve oziroma s samo organizacijo združbe objektivno povzročalo nevarnost ponovitve obravnavanega kaznivega dejanja. Táko utemeljevanje povsem zadostuje za sklep, da je podan objektivni vidik pripornega razloga ponovitvene nevarnosti. Iz takšnega opisovanja okoliščin je namreč razvidna konkretizirana presoja sodišč, zakaj prav te okoliščine pri pritožniku v objektivnem vidiku pomenijo obstoj realne nevarnosti ponovitve očitanega kaznivega dejanja.
16. Kot subjektivne okoliščine, zaradi obstoja katerih so sodišča ocenila, da je pri pritožniku podan razlog ponovitvene nevarnosti, so sodišča navedla pritožnikovo trdovratnost, brezbrižnost in koristoljubnost, njegovo védenje, da prava dejavnost kluba Marina ni bila nudenje spa in wellness storitev, temveč izkoriščanje prostitucije deklet, ter njegovo izjemno previdnost, saj naj bi delovanje hudodelske združbe skrival tako pred različnimi državnimi organi kot tudi pred mediji, kar naj bi izhajalo iz prestreženih telefonskih pogovorov. Upoštevala so tudi dejstvo, da se je pritožnik po telefonu izmikal pogovorom o prostituciji oziroma je vsakršna namigovanja zanikal, istočasno pa naj bi soobdolženemu dajal natančna navodila v zvezi s prikrivanjem prave dejavnosti pred mediji in državnimi organi. Ocenila so tudi, da naj bi na pritožnikovo vztrajnost med drugim kazalo tudi dejstvo, da je kljub zavedanju možnosti, da ga nadzirajo državni organi, z različnimi mehanizmi (npr. natančna navodila drugim članom družbe, spreminjanje lastništva, uporaba aplikacije Viber za kriptirano in osebno komuniciranje) prilagajal celotno delovanje in dejavnost združbe in se na ta način izmikal nadzoru ter onemogočal razkritje kaznivega dejanja, pri tem pa si prizadeval za čim večji zaslužek. Med drugim so sodišča upoštevala tudi dejstvo, da je s soobdolženim načrtoval gradnjo igralnic, hotelov in restavracij drugod po Sloveniji, prav tako pa naj bi imel namen s soobdolženim z nakupi zemljišč na območju Vrtojbe ob italijanski meji odpreti še več nočnih klubov. Na pritožnikovo védenje o zlorabi prostitucije kot pravi dejavnosti kluba naj bi po oceni sodišč kazalo tudi dejstvo, da se je skupaj s soobdolženim umaknil v ozadje dejavnosti kluba Marina tako, da naj bi klub vodil prek Vesne Ternovec, ji dajal navodila v zvezi s poslovanjem in delovanjem kluba Marina, soobdolžencu pa naj bi izrecno naročil, naj se ga v javnosti ne omenja kot lastnika kluba. Tako opravljeni presoji sodišč tudi v tem delu ni mogoče očitati, da ni konkretizirana in da ostaja zgolj na ravni splošnosti ali celo navideznosti, kar zahtevi iz 22. člena Ustave ne bi zadostilo. Na podlagi navedenega je namreč mogoče tudi oceniti, da so razlogi, s katerimi sodišča utemeljujejo dopustnost posega v osebno svobodo na tej podlagi, vsebinsko prepričljivi.
17. Kot neutemeljen pa se izkaže tudi očitek pritožnika, da sodišča niso opravila ocene neogibnosti in sorazmernosti pripora
,
saj naj bi tezo o varnosti ljudi gradila le na vrsti kaznivega dejanja in številu domnevnih žrtev. Presojo, da je pripor neogiben in sorazmeren poseg v pravico pritožnika do osebne svobode, so sodišča gradila na oceni,
[15]
da gre za eno od zavržnih dejanj, katerega posledice žrtvi in njenim svojcem puščajo posebno hude osebne in psihične stiske za vse življenje, žrtvi pa tudi posledice na zdravju; na dejstvu, da element prostovoljnosti pri žrtvah ni bil podan; na oceni, da je bila izkoriščana ranljivost deklet, ki prihajajo iz težavnih življenjskih in ekonomskih razmer; na tem, da je šlo za kontinuirano kriminalno dejavnost pritožnika, njegovo vodilno in nadzorno vlogo, drznost in vztrajanje kljub védenju, da gre za protipravno dejanje; na ugotovitvi, da je šlo za velik obseg in kompleksnost zastavljene dejavnosti s številnimi zaposlenimi, za obračanje nemajhne količine denarja ter za ogromno število dejanskih in tudi potencialnih oškodovank. Šele na podlagi vsega navedenega so sodišča ocenila, da bi bil pritožnik še naprej lahko aktiven tudi iz hišnega pripora, od koder bi lahko prek tretjih oseb posredno ali pa z uporabo različnih komunikacijskih sredstev usmerjal kriminalne aktivnosti. Po tako opravljeni oceni so sodišča odločila, da táko možnost lahko zanesljivo prepreči le pripor, zato hišni pripor ali drug milejši ukrep naj ne bi prišla v poštev. Ustavno sodišče ocenjuje, da tako konkretizirani presoji sodišč ni mogoče očitati, da je zgolj navidezna in da ne dosega zahtev iz 22. člena Ustave.
18. Ker so sodišča s svojo oceno zadostila zahtevam iz 22. člena Ustave, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrnilo. Zato ni bilo mogoče sprejeti pritožnikove teze, da so izpodbijane odločitve sodišč v presojanem delu zgolj navidezne.
C.
19. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS ter tretje alineje tretjega odstavka v zvezi s petim odstavkom 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20)
v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnici in sodniki Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA), dr. Rajko Knez, dr. Špelca Mežnar, dr. Marijan Pavčnik, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Sodnik dr. Rok Čeferin je bil pri odločanju o tej zadevi izločen. Ustavno sodišče je o
dločbo sprejelo s petimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodniki Jaklič, Svetlič in Šorli. Sodnik Šorli je dal odklonilno ločeno mnenje.
dr. Matej Accetto
Predsednik
[1]
Gre za sklep Višjega sodišča v Kopru št. I Kp 62515/2018 z dne 7. 2. 2020.
[2]
Glej npr. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-50/09, Up-260/09 z dne 18. 3. 2010 (Uradni list RS, št. 29/10, in OdlUS XIX, 2).
[3]
Člen 47 v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS.
[4]
Glej 3. točko obrazložitve sklepa Ustavnega sodišča št. Up-551/19 z dne 6. 11. 2019.
[5]
Prim. npr. 9. točko obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča št. Up-164/95 z dne 7. 12. 1995 (OdlUS IV, 138).
[6]
Prim. odločbe Ustavnega sodišča št. Up-74/95, št. Up-75/95 in št. Up-57/95, vse z dne 7. 7. 1995 (OdlUS IV, 131, 132 in 133).
[7]
Prim. odločbi Ustavnega sodišča št. Up-123/95 z dne 6. 10. 1995 (OdlUS IV, 135) in št. Up-127/95 z dne 6. 10. 1995.
[8]
Prim. npr. 25. in 26. točko obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča št. Up-57/95 in 55. točko obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96, in OdlUS V, 40).
[9]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-147/09 z dne 23. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 83/10).
[10]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22).
[11]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-373/97 z dne 22. 2. 2001 (Uradni list RS, št. 19/01, in OdlUS X, 108).
[12]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09).
[13]
Primerjaj odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-67/09, Up-316/09 z dne 24. 3. 2011 (Uradni list RS, št. 28/11, in OdlUS XIX, 19).
[14]
Glej 18. točko na 8. strani obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča z dne 1. 4. 2019, 7. točko na 5. in 6. strani obrazložitve sklepa Okrožnega sodišča z dne 4. 2. 2019 in 268. do 273. stran obrazložitve sklepa preiskovalnega sodnika z dne 25. 1. 2019.
[15]
Glej 21. točko na 9. strani obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča z dne 1. 4. 2019, 8. točko na 6. in 7. strani sklepa Okrožnega sodišča z dne 4. 2. 2019 in 273. stran obrazložitve sklepa preiskovalnega sodnika z dne 25. 1. 2019.
Up-551/19-34
2. 11. 2022
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA MARKA ŠORLIJA K ODLOČBI ŠT.
Up-551/19
Z DNE 13. 10. 2022
1. Ustavno sodišče je z večino glasov zavrnilo pritožbo, ki jo je pritožnik vložil zoper sodbo Vrhovnega sodišča, sklep Okrožnega sodišča v Kopru in sklep Okrožnega sodišča v Novi Gorici, s katerimi je bilo odločeno o odreditvi pripora zoper pritožnika iz razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP zaradi utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja zlorabe prostitucije po tretjem v zvezi s prvim odstavkom 175. člena KZ-1.
2. Pritožnik je zatrjeval kršitev pravic iz 19., 20., 22. člena, prvega odstavka 23. člena, 27. člena in prvega odstavka 28. člena Ustave ter 7. člena EKČP. Težišče ustavne pritožbe je argumentiranje stališča, da zakonski znak kaznivega dejanja po 175. členu KZ-1 – "izkoriščanje" ni konkretiziran, zaradi česar sum, da je pritožnik storil kaznivo dejanje ni podan. Po mnenju pritožnika tudi ni podana ponovitvena nevarnost oziroma sodišča niso navedla konkretnih okoliščin, na podlagi katerih bi bilo mogoče napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da bo ponovil kaznivo dejanje.
I. O vprašanju utemeljenega suma
3. Zakonski znak izkoriščanja, oblikovan kot namen ("kdor zaradi izkoriščanja") za sodelovanje pri prostituciji, je vrednostne narave in je pomensko odprt. Zanesljivo ga ni mogoče enačiti le z okoriščanjem, kot bi to izhajalo iz sodbe Vrhovnega sodišča (7. točka obrazložitve sodbe). S tem pojmom ni mišljeno zgolj pridobivanje koristi iz prostitucije, ampak izkoriščanje oseb, ki se prostituirajo. Koristoljubnost je sicer ključni element (ekonomskega) izkoriščanja, vendar za obstoj tega zakonskega znaka ne zadošča, da storilec prejema določen dohodek, ki izvira iz prostitucije, bistveno je razmerje oziroma nesorazmerje delitve dohodka med osebo, ki se prostituira in osebo, ki sodeluje pri njeni prostituciji.
4. Pritožniku je očitano izkoriščanje pri prostituciji 413 deklet, ker naj bi prejemal skupaj z ostalimi obdolženci po 70 EUR, ki so jih dekleta dnevno plačevala za vsak vstop v klub, v katerem so nudila spolne usluge. V opisu inkriminiranega ravnanja pritožnika in ostalih obdolžencev, ki je na 2. strani sklepa o odreditvi pripora, kot tudi v ostali obrazložitvi sklepa, napisanega na 274 straneh, ni ničesar o tem, koliko je (v povprečju) znašal dnevni dohodek deklet, ki so se prostituirala. Je pa v sklepu navedena (stran 16) izjava enega od njih, da je na dan zaslužilo 300 do 400 EUR, da pa se je včasih zgodilo, da zaslužka ni bilo. Drugo od deklet, ki je prišlo v Novo Gorico, da bi delalo v klubu, je načrtovalo, da bo dnevno zaslužilo 500 EUR (stran 50). Tudi če je bila vstopnina 70 EUR, ki so jo dekleta plačevala za vstop, čisti dohodek kluba oziroma obdolžencev, v nobeni od odločitev o priporu ni ugotovitve, da je šlo pri tem plačilu za izkoriščevalsko delitev dohodkov. Delitvenega razmerja sploh ni mogoče ugotoviti, če niso ugotovljeni dohodki izvajalk prostitucije.
5. Na pogoje za vstop v klub naj bi dekleta pristala zaradi ekonomske stiske. Tudi ta okoliščina ni nikjer ugotovljena oziroma izkazana. Nasprotno, v že omenjeni izjavi dekleta, ki je pričakovalo dnevni zaslužek 500 EUR, je tudi navedba, da je na prostituiranje pristalo, ker je nameravalo kupiti stanovanje za 25.000 EUR. Pri kaznivem dejanju po 175. členu KZ-1 je na prvem mestu kazenskopravna dobrina spolne samoodločbe osebe, ki se prostituira, oziroma vprašanje, ali je bilo poseženo v njeno ekonomsko svobodo kot tudi splošno svobodo odločanja in ravnanja. Ali je šlo res za podrejenost deklet, ki so se prostituirala, če so v klub prihajala zaradi svojega ekonomskega interesa in so zaradi tega tudi sprejemala pravila kluba? O izkoriščanju njihovega slabega ekonomskega položaja in s tem v zvezi o podrejenosti bi bilo mogoče govoriti le, če dekleta sploh ne bi imela druge možnosti, tega pa sodišča ne ugotavljajo.
II. O pripornem razlogu ponovitvene nevarnosti
6. Pri presoji obstoja nevarnosti ponavljanja kaznivega dejanja sodišča med subjektivnimi okoliščinami, ki naj bi utemeljevale sklep o ponovitveni nevarnosti, navajajo predvsem okoliščine, ki predstavljajo težo kaznivega dejanja oziroma način njegove storitve. Okoliščine, s katerimi sodišča utemeljujejo obstoj ponovitvene nevarnosti, so povsem splošne oziroma so celo znak kaznivega dejanja (koristoljubnost, zavest, da izkoriščajo prostitucijo deklet). Trdovratnost in brezbrižnost sta floskuli oziroma pripisovanje teh splošnih lastnosti brez konkretne vsebine, v bistvu sta le element načina izvršitve kaznivega dejanja. Pri zavračanju pritožb zoper odreditev pripora pa sodišča niso odgovorila, katere okoliščine utemeljujejo sklep, da bi pritožnik kljub temu, da je zoper njega že potekala policijske preiskava, nadaljeval z izvrševanjem kaznivega dejanja. Tak sklep bi bil sprejemljiv z vidika življenjske izkušnje, če bi bil pritožnik na primer že kaznovan za tako kaznivo dejanje oziroma če bi z njegovim izvrševanjem nadaljeval kljub policijski preiskavi. V času, ko so sodišča še odločala o odreditvi pripora, je klub prenehal delovati, sodišča pa so pripor vzdrževala zaradi ponovitvene nevarnosti. Kje je tu realna nevarnost ponovitve?
III. Sklepno
7. Izhodišče kazenskega prava pri obravnavanju prostitucije ne more biti njeno moralno zavračanje. Prostitucija sama v Sloveniji ni inkriminirana, inkriminirano je njeno izkoriščanje. Kot za vsa druga kazniva dejanja tudi za kaznivo dejanje po 175. členu KZ-1 velja načelo zakonitosti. Sodišče s svojo razlago tega člena v polje kaznivosti ne sme vnašati ničesar, česar vanj z opredelitvijo znakov kaznivega dejanja ni jasno in določno na abstraktni ravni vnesel zakonodajalec. Razlaga pomensko odprtega pojma izkoriščanja mora ostati strogo znotraj mogočega besednega pomena. Po moji oceni sodišča v postopku odreditve pripora zoper pritožnika takega pomena niso ugotovila in obrazložila. Sum storitve kaznivega dejanja kot temeljni pogoj za odreditev pripora v tem primeru ni utemeljen. Tudi priporni razlog ni izkazan oziroma je utemeljen le navidezno. Realna nevarnost ponovitve že zaradi zaprtja kluba ni bila podana. Sklep, da bi pritožnik lahko ponavljal kaznivo dejanje, čeprav ga je že obravnavala policija, je življenjsko povsem neprepričljiv. Zgovoren je s tem v zvezi sklep Višjega sodišča v Kopru z dne 7. 2. 2020, s katerim je bil pripor odpravljen. V njem je kot razlog za odpravo pripora med drugim navedeno, da je bila zaradi velike medijske odmevnosti zadeve zmanjšana stopnja ponovitve kaznivega dejanja (sic!).
Marko Šorli
Sodnik