U-I-64/22, U-I-65/22
Natisni
Opravilna št.:
U-I-64/22, U-I-65/22
Datum odločitve:
17. 11. 2022
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 38/2022 in Uradni list RS, št. 157/2022 in OdlUS XXVII, 28
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2022:U.I.64.22
Akt:
Zakon o omejitvi in porazdelitvi valutnega tveganja med kreditodajalci in kreditojemalci kreditov v švicarskih frankih (Uradni list RS, št. 17/22) (ZOPVTKK)
Izrek:
Zakon o omejitvi in porazdelitvi valutnega tveganja med kreditodajalci in kreditojemalci kreditov v švicarskih frankih (Uradni list RS, št. 17/22) se razveljavi.
Evidenčni stavek:
Zakonska ureditev, ki sprožitev valutne kapice veže na trenutek pred njeno uveljavitvijo (tj. menjalni tečaj na dan črpanja kredita), učinkuje povratno na kreditne pogodbe, denominirane v tuji valuti, ki so bile sklenjene pred uveljavitvijo, pod pogoji, ki so veljali v času sklenitve.
Po drugem odstavku 155. člena Ustave je dopustno, da posamezna zakonska določba učinkuje za nazaj pod izrecno določenimi pogoji. Drugi odstavek 155. člena Ustave določa več kumulativno zahtevanih pogojev, pod katerimi je takšna retroaktivnost lahko ustavno dopustna, in sicer: 1) samo zakon lahko določi retroaktivnost, 2) samo posamezne zakonske določbe imajo lahko učinek za nazaj, vendar le tedaj, 3) kadar to zahteva javna korist in 4) če se s tem ne posega v pridobljene pravice.
Presoja, ali gre za posamezne zakonske določbe, mora temeljiti na materialnem oziroma vsebinskem merilu in pri tem izhajati iz vprašanja, kakšno je razmerje med zakonom (kot celoto) in posameznimi določbami, ki povratno učinkujejo. Če namreč zakon ureja vsebino, ki bi lahko veljala za naprej tudi brez zakonske določbe, ki učinkuje povratno, gre le za ustavno dopustno povratno učinkovanje posamezne zakonske določbe, in ne za ustavno nedopustno povratno učinkovanje zakona kot celote.
V primeru Zakona o omejitvi in porazdelitvi valutnega tveganja med kreditodajalci in kreditojemalci kreditov v švicarskih frankih povratno učinkuje materialnopravna določba, ki ureja metodologijo izračuna valutne kapice, ki jo časovno umesti na trenutek črpanja kredita, tj. trenutek, ki je nastopil pred uveljavitvijo zakona. Hkrati vse njegove določbe, ki urejajo postopanje pogodbenih strank kreditne pogodbe, denominirane v švicarskih frankih, ter nadzor in ukrepanje Banke Slovenije, učinkujejo za naprej. Določba, ki ureja metodologijo izračuna valutne kapice, pa omogoča tudi njihovo povratno učinkovanje. Zato ne gre za to, da bi celotna zakonska ureditev učinkovala le povratno, temveč za to, da izpodbijana določba zaradi svojega povratnega učinkovanja privede do povratnega učinkovanja celotne zakonske ureditve, ki pomeni sistemsko prenovitev kreditnih pogodb, denominiranih v švicarskih frankih, ki so bile sklenjene pred njegovo uveljavitvijo. Z razveljavitvijo določbe, ki ureja metodologijo izračuna valutne kapice, in vseh določb zakona, ki se nanjo sklicujejo, bi v izpodbijanem zakonu ostala le vsebina, ki sama zase, torej brez razveljavljenih določb, ne bi imela nobenega smisla. Zato gre za povratno učinkovanje zakona kot celote, in ne le za povratno učinkovanje njegovih posameznih določb.
Za ugotovitev nedopustnega povratnega učinkovanja zakona zadošča že neizpolnjenost enega izmed kumulativno določenih pogojev iz drugega odstavka 155. člena Ustave. Eden od teh pogojev je obstoj prav posebne javne koristi, ki bi izjemoma terjala uveljavitev zakonske določbe za nazaj. Zato za njeno izkazovanje ni mogoče brez pridržka uporabiti argumentov, ki utemeljujejo ureditev v delu, ki velja za naprej. Drugačno stališče bi razvodenilo pomen ustavne prepovedi povratne veljave pravnih aktov iz prvega odstavka 155. člena Ustave.
Argumenti, ki jih je predlagatelj zakona navedel v zakonodajnem gradivu, ne morejo utemeljiti posebne javne koristi. Predlagatelj je namreč pri pripravi zakona izhajal iz stališč o neveljavnosti kreditnih pogodb, denominiranih v tuji valuti, oziroma nepoštenosti pogodbenega pogoja, ki denominira kredit v tujo valuto, ki so pravno zmotna. Zato niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 155. člena Ustave, da bi bilo ustavno dovoljeno povratno učinkovanje zakonske ureditve prenovitve kreditnih pogodb, denominiranih v tuji valuti, z upoštevanjem valutne kapice.
Geslo:
1.5.51.1.17.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Razveljavitev - Zakona.
2.1.1.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Pravo Skupnosti.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
2.1.3.2.2 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Sodišče Evropskih skupnosti.
2.1.1.4.14 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Listina Evropske unije o temeljnih pravicah.
5.3.35.2 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Prepoved povratne veljave zakonov (155) - Civilno pravo.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 155, Ustava [URS]
Člen 48, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Nova kreditna banka Maribor d. d., Maribor
Datum vloge:
28. 2. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US33413
Dokument v PDF obliki:
U-I-64-22, U-I-65-22.doc
123 KB
Prenesite datoteko
U-I-64-22, U-I-65-22.pdf
304 KB
Prenesite datoteko
U-I-64-22, U-I-65-22 - Pritrdilno LM dr. Knez.pdf
179 KB
Prenesite datoteko
U-I-64-22, U-I-65-22 - Odklonilno LM dr. Accetto.pdf
113 KB
Prenesite datoteko
U-I-64/22-9
U-I-65/22-11
10. 3. 2022
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopk
ih
za preizkus pobud
e
družbe NKBM, d. d., Maribor, ki jo zastopa Odvetniška družba Ketler in partnerji, o. p., d. o. o., Ljubljana, in pobude družbe Addiko Bank, d. d., Ljubljana, in drugih, ki jih vse zastopa Branka Sedmak, odvetnica v Ljubljani,
na seji
10. marca 2022
sklenilo:
Do končne odločitve Ustavnega sodišča se zadrži izvrševanje Zakona o omejitvi in porazdelitvi valutnega tveganja med kreditodajalci in kreditojemalci kreditov v švicarskih frankih (Uradni list RS, št. 17/22).
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Pobudnice, deset bank, ki ima
jo
dovoljenje Banke Slovenije za opravljanje bančn
ih storitev
, izpodbijajo Zakon o omejitvi in porazdelitvi valutnega tveganja med kreditodajalci in kreditojemalci kreditov v švicarskih frankih (v nadaljevanju ZOPVTKK
) v celoti. Zatrjujejo njegovo neskladnost z 2. in 155. členom Ustave, ker naj bi zakon protiustavno povratno posegal v civilnopravna razmerja (kreditne pogodbe v švicarskih frankih), ki so že bile v celoti izpolnjene oziroma izčrpane, oziroma naj bi posegel v še veljavne kreditne pogodbe, pa tudi v kreditne pogodbe, o katerih je že bilo pravnomočno razsojeno. V slednjem primeru naj bi tako šlo tudi za neskladje s 158. členom Ustave. Neskladje z drugim odstavkom 14. člena Ustave naj bi bilo podano, ker naj bi zakonodajalec vse kreditne pogodbe v švicarskih frankih uredil enako in za vse predvidel, da vsebujejo nepošten oziroma nedopusten pogodbeni pogoj, kar po mnenju pobudnic ne drži. Taka ureditev ne upošteva različnosti pravnih položajev in z njimi povezane pojasnilne dolžnosti, ki je bila v določenih primerih izpolnjena. Pobudnice naj bi prav tako bile prikrajšane za možnost sodnega varstva, da bi v sodnem postopku lahko dokazale, da pretvorba v posameznem primeru ni upravičena, ker je bila izpolnjena pojasnilna dolžnost. ZOPVTKK naj bi bil zaradi tega v neskladju s pravico do sodnega varstva iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Posameznim določbam ZOPVTKK pobudnice očitajo, da so pojmovno in vsebinsko nejasne ter terminološko neusklajene s področno zakonodajo. ZOPVTKK naj bi imel tudi pravno praznino, ker npr. ne določa roka, ko morajo kreditojemalcem vrniti podpisano pogodbo o ureditvi medsebojnih razmerij. Pobudnice menijo še, da je kršen 2. člen Ustave, ker je naložene obveznosti objektivno gledano nemogoče uresničiti v predpisanih rokih. Pri tem opozarjajo, da podatkov o vseh kreditojemalcih nimajo več, ker so jih morale uničiti.
2. Pobudnice menijo, da je zakonodajalec protiustavno posegel v pogodbeno svobodo, varovano v 35. členu Ustave, ko je kogentno določil prenovo kreditnih pogodb in vključitev valutne kapice v pogodbe. Za tak poseg pa naj zakonodajalec ne bi imel ustavno dopustnega cilja. Ureditev iz 6. člena ZOPVTKK, po kateri morajo kreditodajalci v škodo svojega premoženja poplačati morebitno preplačilo, skupaj z zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva nastanka preplačila, po mnenju pobudnic pomeni poseg v pravico do zasebne lastnine, varovano v 33. in 67. členu Ustave. Šlo naj bi za odvzem premoženja brez nadomestila, kar je v nasprotju tudi s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice. ZOPVTKK po mnenju pobudnic posega tudi v njihovo svobodno gospodarsko pobudo, varovano v 74. členu Ustave, pri čemer poseg ne more prestati testa sorazmernosti. ZOPVTKK nalaga kreditodajalcem številne obveznosti od priprave predpisane dokumentacije do vrnitve preplačila in izročitve zemljiškoknjižnih dovolil, ureditve razmerij s poroki, prevzemniki dolgov itd. Na drugi strani zakonodajalec ni kreditojemalcem predpisal niti roka, do katerega morajo vrniti podpisane pogodbe o ureditvi medsebojnih razmerij. Tudi Evropska centralna banka (v nadaljevanju ECB) naj bi opozarjala, da je treba upoštevati pošteno porazdelitev bremena med vsemi deležniki, da se prepreči moralno tveganje v prihodnosti.
3. Nesorazmerne so po mnenju pobudnic tudi sankcije, ki jih je predpisal zakonodajalec za kršitev zakonskih določb, med katerimi je predpisan celo odvzem dovoljenja banki za opravljanje bančnih storitev. Taka sankcija je po prepričanju pobudnic tudi v neskladju s pravom Evropske unije (v nadaljevanju EU). Določbe o sankcijah in nadzoru naj bile poleg tega nejasne in naj bi odstopale od načela individualizacije sankcij, predpisovale naj bi objektivno odgovornost za prekrške in omogočale novo (dvojno) globo za isto kršitev.
4. Pobudnice posebej uveljavljajo, da je ZOPVTKK v neskladju s pravom EU. Izpodbijana ureditev naj bi pomenila nedovoljeno omejitev prostega pretoka kapitala ter svobode ustanavljanja in opravljanja storitev. Posebej sporna naj bi bila možnost odvzema dovoljenja, saj je prezrto, da je v določenih primerih za odvzem dovoljenja izključno pristojna ECB. Tudi sicer pravo EU varuje pred retroaktivno veljavo pravnih aktov, posegi v pravico do zasebne lastnine in svobodo poslovanja. Zato je izpodbijana ureditev ne le v neskladju z Ustavo, temveč tudi s pravom EU, še posebej pa z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah (UL C 202, 7. 6. 2016).
5.
P
obudnice
predlaga
jo
, naj Ustavno sodišče do končne odločitve zadrži izvrševanje izpodbijan
ega zakona.
Po mnenju p
obudnic
bo končna odločitev Ustavnega sodišča lahko učinkovita le, če bo Ustavno sodišče izvrševanje izpodbijanih določb predhodno zadržalo
, saj izpodbijani zakon določa izjemno kratke roke za naložena opravila. Pobudnice naj bi bile tako izpostavljene naložitvam sankcij, ker vseh opravil objektivno gledano ni mogoče opraviti. Pobudnice naprej pojasnjujejo škodljive posledice za vsako izmed njih. Te se kažejo v zahtevi po oblikovanju rezervacij za predvidena izplačila, zelo visokih operativnih stroških za izvedbo vseh naloženih opravil in krčenju drugih opravil zaradi prerazporeditev virov na zakonsko naložena nova opravila. Opozarjajo, da ne razpolagajo z ustreznimi programskimi orodji za zahtevane izračune, za številne že realizirane pogodbe pa sploh ne razpolagajo z vhodnimi podatki, ki so podlaga za opravo izračunov. Škodljive posledice naj bi jim nastale tudi zato, ker opravljenih izplačil ne bi mogle zahtevati nazaj, saj bi bila izplačila opravljena na podlagi ZOPVTKK, pri tem se sklicujejo na 9. točko obrazložitve sklepa Ustavnega sodišča št. U-I-25/22 z dne 10.2. 2022 (Uradni list RS, št. 17/22). Prav tako bi pobudnice morale izročiti zemljiškoknjižna dovolila za izbris hipoteke, kar bi lahko nepovratno vodilo do izgube prednostne poplačilne pravice, ki je zaradi varstva drugih upnikov in zaupanja v zemljiško knjigo ne bi bilo mogoče ponovno vzpostaviti, pa čeprav bi Ustavno sodišče presodilo, da je ZOPVTKK v neskladju z Ustavo. Nepovratne posledice naj bi nastale tudi v odprtih izvršilnih postopkih, saj morajo pobudnice v skladu s petim odstavkom 7. člena ZOPVTKK zaradi prenove pogodbe ustrezno prilagoditi in delno umakniti predlog za izvršbo, kar bi lahko pomenilo tudi zastaranje posameznih terjatev. Pobudnice opozarjajo tudi na širše posledice, ki ne bi nastale le njim. Že v zakonodajnem postopku naj bi bilo opozorjeno, da lahko zaradi predpisane sankcije v krajšem obdobju več bank ostane brez dovoljenja za opravljanje bančnih storitev, kar bi pomenilo nepopravljive posledice za prebivalce in gospodarstvo kot tudi za finančno stabilnost Republike Slovenije. Finančni učinki izpodbijane zakonske ureditve bi lahko povzročili restrukturiranje bank in odpuščanje delavcev, s tem pa izgubo njihove socialne varnosti (prim. 13. točka obrazložitve sklepa Ustavnega sodišča št. U-I-210/21 z dne 30. 9. 2021). Glede na nove naloge se pomembno vpliva tudi na položaj Banke Slovenije (finančno in organizacijsko), kot naj bi opozorila tudi ECB. Do nepovratne izgube časa in sredstev, vključno s sredstvi, ki jih država namenja za delovanja sodstva (27. točka obrazložitve sklepa Ustavnega sodišča št. U-I-4/20 z dne 5. 3. 2020, Uradni list RS, št. 19/20), bi prišlo zaradi 10. člena ZOPVTKK, na podlagi katerega bi kreditojemalci umaknili tožbe, s katerimi so uveljavljali zahtevke zoper banke. Izplačilo preplačil pa bi v primeru ugotovljene protiustavnosti ZOPVTKK vodilo v številne nove sodne postopke, v katerih bi banke opravljena plačila zahtevale nazaj. Izključena pa ni po mnenju pobudnic niti odškodninska odgovornost države po 26. členu Ustave zaradi sprejetja protiustavnega zakona. Na drugi strani pobudnice menijo, da za drugo stran, tj. kreditojemalce, nepopravljivih škodljivih posledic zadržanje izvrševanja ne bi povzročilo. Edina posledica naj bi tako bil zamik izplačila preplačila, vendar pa že četrti odstavek 5. člena ZOPVTKK določa zakonske zamudne obresti od nastanka preplačila do izplačila preplačila. Pobudnice opozarjajo še, da imajo kreditojemalci na razpolago učinkovita pravna sredstva za uveljavitev nepoštenih pogodbenih pogojev, tudi v izvršilnih postopkih, pri slednjih je mogoče izposlovati tudi odlog izvršbe. Iz podobnih razlogov, s katerimi pobudnice utemeljujejo predlog za začasno zadržanje izvrševanja izpodbijanega zakona, predlagajo tudi, naj Ustavno sodišče odloči o zadevi absolutno prednostno.
6. Ustavno sodišče je pobudi vročilo Državnemu zboru s pozivom, naj se opredeli do predloga za začasno zadržanje izpodbijanega zakona. Državni zbor v roku, ki ga je določilo Ustavno sodišče, na poziv ni odgovoril.
7.
Svoje mnenje o predlogu za začasno zadržanje je posredovala tudi Vlada. Meni, da je predlog utem
e
ljen
,
in predlaga, naj Ustavno sodišče zadrži izpodbijani zakon v celoti. Poja
s
njuje, da je že v zakonodajnem postopku opozarjala na protiustavnosti, pomanjkljivosti in škodljivosti ZOPVTKK, kot tudi, da nasprotuje pravu EU. Glede predloga za začasno zadržanje meni, da
se strinja z navedbami pobudnic o težko popravljivih škodljivih posledicah, dodaja pa, da
že sam
o
spreje
tje
zakona pomeni težko popravlji
ve
škodljive posledice, saj enostransko urejanje pogodbenih razmerij ruši zaupanje v pravo
ter
vpliva na varnost naložb v Republiki Sloveniji in
na z njo povezane bonitetne ocene
. Izpodbijani zakon naj bi tako vplival na celotno gospodarstvo in makroekonomsko stabilnost Republike Slovenije kot tudi
na
njen mednarodni ugled. Vlada opozarja še na posledice, ki bi lahko nastopile zaradi kršitve prava EU in za katere je odgovorna Republika Slovenija, kot tudi na kršitve ratificiranih mednarodnih pogodb, ki urejajo medsebojno spodbujanje ter zaščito naložb in jih je Republika Slovenija sklenila z državami lastnikov nekaterih kreditodajalcev po ZOPVTKK
.
B.
8
. Po prvem odstavku 39. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) sme Ustavno sodišče do končne odločitve v celoti ali delno zadržati izvršitev predpisa, če bi zaradi njegovega izvrševanja lahko nastale težko popravljive posledice. Kadar Ustavno sodišče odloča o začasnem zadržanju izvrševanja izpodbijanega predpisa, vselej tehta med škodljivimi posledicami, ki bi jih povzročilo izvrševanje morebiti protiustavnega predpisa, in škodljivimi posledicami, ki bi nastale, če se izpodbijane določbe sploh ne bi izvrševale, pa bi se v ustavnosodni presoji izkazalo, da niso v neskladju z Ustavo.
Ko Ustavno sodišče odloča o začasnem zadržanju, je njegova presoja omejena na oceno možnosti nastanka težko popravljivih škodljivih posledic v navedenih primerih. Pri odločanju na podlagi prvega odstavka 39. člena ZUstS torej Ustavno sodišče vsebine zatrjevane protiustavnosti izpodbijanega predpisa (še) ne presoja, ne glede na to, kako očitna naj bi bila protiustavnost.
9.
Izvrševanje morebiti protiustavnega
ZOPVTKK
bi povzročilo več težko popravljivih ali celo nepopravljivih škodljivih posledic, ki jih je mogoče razvrstiti v več skupin.
10. Prva skupina škodljivih posledic se nanaša na pobudnice. Kot izhaja iz ZOPVTKK, morajo banke v roku 60 dni od njegove uveljavitve pripraviti ustrezno dokumentacijo (predlog pogodbe o medsebojni ureditvi razmerij, nov amortizacijski načrt in izračun preostanka dolgov) in jo vročiti kreditojemalcem (4. člen ZOPVTKK) ter v 30 dneh od njenega podpisa kreditojemalcu vrniti morebitno preplačilo, izročiti zemljiškoknjižno dovolilo za izbris hipoteke, če pa dolg po novem izračunu še ni bil poplačan, nadaljevati pogodbeno razmerje (6. člen ZOPVTKK). O teh opravilih morajo banke poročati Banki Slovenije enkrat mesečno, najkasneje do desetega v mesecu (11. člen ZOPVTKK). ZOPVTKK tako nalaga pobudnicam številna opravila, ki so glede na obseg kreditnih pogodb v švicarskih frankih objektivno gledano povezana z operativnimi stroški, kot denimo pripravo programske opreme za izračune, pregled dokumentacije, pridobivanje podatkov o kreditojemalcih, ki niso več komitenti pobudnic, obveščanje oziroma vročanje dokumentacije kreditojemalcem, prerazporejanje zaposlenih in zaposlitev novih delavcev zaradi povečanega obsega dela. Ob tem je treba upoštevati še, da so banke dolžne
uporabiti
instrumente za uspešno in pravočasno zmanjšanje obsega nedonosnih posojil in za
predvidena izplačila kreditojemalcem oblikovati ustrezne rezervacije. Iz presoje Ustavnega sodišča že izhaja, da prizadevanja in stroški ter organizacijske priprave za izvedbo določenih opravil, ki jih nalaga izpodbijana zakonska ureditev, lahko pomenijo težko popravljive škodljive posledice.
[1]
Prav tak je tudi obravnavani primer. Operativni stroški bank in njihovo prizadevanje za opravo nalog po ZOPVTKK bi bili v primeru, da bi Ustavno sodišče ugotovilo, da je ZOPVTKK v neskladju z Ustavo, težko popravljivi.
11. V drugi skupini so posledice, ki bi lahko nastale tudi drugim subjektom, ne le pobudnicam. Iz ustaljene ustavnosodne presoje namreč izhaja, da Ustavno sodišče presoja težko popravljive škodljive posledice tudi širše in ne le tistih, ki bi lahko nastale pobudniku.
[2]
Pri tem gre zlasti za Banko Slovenijo na eni strani in sodišča na drugi strani.
Na primer, 11. in 12. člen
ZOPVTKK
predvideva
ta
z vidika porabe institucionalnih virov Banke Slovenije dolžnost nadzora kršitev ZOPVTKK, vključno z možnostjo začetka postopka za odvzem dovoljenja za opravljanje bančnih storitev
.
V primeru razveljavitve teh dveh členov ZOPVTKK bi bile te posledice težko popravljive.
[3]
Na drugi strani je treba upoštevati, da se pred sodišči, vključno z Ustavnim sodiščem, vodi večje število sporov, v katerih so predmet presoje kreditne pogodbe v švicarskih frankih. Ti spori bi zaradi morebitnega umika tožb (drugi odstavek 10. člena ZOPVTKK) ob ugotoviti preplačila in njegovem poplačilu sicer prenehali. Vendar pa bi ob morebitni ugotovitvi Ustavnega sodišča, da je ZOPVTKK protiustaven, odločitev Ustavnega sodišča povzročila, da bi se začeli ne le identični spori, ki se vodijo že sedaj, temveč tudi novi spori, v katerih bi banke terjale nazaj plačila preplačil, opravljena na podlagi ZOPVTKK.
[4]
Ob tem ni nezanemarljivo, da bi lahko nekatere terjatve zastarale in da stranke na novo začetih identičnih sporov ne bi bile uspešne zaradi ugovora zastaranja. Take posledice bi bile nepopravljive.
[5]
Z vidika zahteve po racionalnem in ekonomičnem vodenju sodnih postopkov, ki je prav tako v funkciji zagotavljanja učinkovitosti pravice do sodnega varstva
ne le kreditojemalcev in kreditodajalcev, temveč tudi
drugih, ki potrebujejo sodno varstvo, ni sprejemljivo, da bi se
prenehalo vodenje večjega števila odprtih sodnih postopkov zaradi izvrševanja zakona, za katerega bi Ustavno sodišče kasneje ugotovilo, da je protiustaven.
Prišlo bi do nepovratne izgube časa in sredstev strank ter virov, ki jih za delovanje sodnega sistema namenja država.
[6]
12. Tretja skupina posledic se nanaša na bančni in gospodarski sistem kot celoto. Tudi škodljive posledice, ki se nanašajo na državo kot celoto, lahko vzame v obzir Ustavno sodišče, ko odloča o začasnem zadržanju izvrševanja izpodbijanega predpisa po prvem odstavku 39. člena ZUstS.
[7]
Kot je bilo pojasnjeno v 10. točki obrazložitve tega sklepa, bi izvrševanje izpodbijanega
zakona imelo negativne finančne posledice za vsako izmed pobudnic, s tem pa za slovenski bančni sektor kot celoto. To bi lahko negativno vplivalo na dobičkonosnost in kapital bank, s tem pa na poslabšanje razpoloženja tujih in domačih vlagateljev
,
ter zaupanj
a
v
gospodarski
sistem
kot celoto,
in
bi
privedlo do
povečanja deželnega tveganja
Republike Slovenije. Tudi te posledice bi bile težko popravljive.
13.
Zadržanje
izvrševanja
izpodbijane ureditve do končne odločitve v tej zadevi po drugi strani težko popravljivih škodljivih posledic po oceni Ustavnega sodišča ne bi povzročilo. Tiste kreditne pogodbe, ki še veljajo, se bodo še najprej izpolnjevale po
d
pogoji, kot so bili dogovorjeni
ob njihovi sklenitvi
, zato
za te kreditojemalce ne more priti do drugačnih posledic, kot že dogovorjenih s pogodbo. Za
kreditojemalce, pri katerih kreditne pogodbe ne veljajo več, do škodljivih posledic ne more priti.
Glavna
posledica zadržanja bo, da bo izvedba
opravil, ki jih ZOPVTKK nalaga bankam, s tem pa morebitna sklenitev pogodb o ureditvi medsebojnih razmerij,
za nekaj časa odložena.
Pri tem je treba upoštevati, da kljub začasnemu zadržanju izvrševanja ZOPVTKK zamudne obresti ne bodo prenehale teči, kar nekoliko ublaži odlog sklenitev pogodb o ureditvi medsebojnih razmerij za tiste kreditojemalce, ki bi lahko bili na podlagi ZOPVTKK upravičeni do plačila preplačila.
1
4
. Škodljive posledice izvrševanja morebiti protiustavnih zgoraj opisanih posameznih določb ZOPVTKK iz
10
.
do
1
2
. točke obrazložitve tega sklepa pretehtajo nad škodljivimi posledicami njihovega začasnega neizvrševanja. Zato je
Ustavno sodišče
do svoje končne odločitve zadržalo izvrševanje Z
OPVTKK
. Ustavno sodišče glede na navedeno ocenjuje, da so določbe ZOPVTKK tako tesno medsebojno povezane, da je treba zadržati izvrševanje celega zakona.
[8]
Sklenilo je še, da bo zadevo obravnavalo absolutno prednostno.
C.
15.
Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi prvega odstavka 39. člena ZUstS in tretje alineje tretjega odstavka v zvezi s petim odstavkom 46. člena P
oslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnici in sodniki
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs.
Pri odločanju je bil izločen sodnik
dr. Rok Čeferin.
Ustavno sodišče je s
klep sprejelo
soglasno.
dr. Matej Accetto
Predsednik
[1]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. U-I-4/20, 27. točka obrazložitve.
[2]
Glej npr. sklep Ustavnega sodišča št. U-I-315/97 z dne 5. 2.1998 (Uradni list RS, št. 13/98, in OdlUS IX, 57).
[3]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. U-I-4/20, 28. točka obrazložitve.
[4]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. U-I-307/11 z dne 1. 12. 2011 (Uradni list RS, št. 100/11), 6. točka obrazložitve.
[5]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. U-I-117/07 z dne 20. 4. 2007 (Uradni list RS, št. 38/07, in OdlUS XVI, 64), 11. točka obrazložitve.
[6]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. U-I-4/20, 27. točka obrazložitve.
[7]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. Up-879/14
z dne
11. 12. 2014
, 16. točka obrazložitve.
[8]
Prim. sklepa Ustavnega sodišča št. U-I-91/98 z dne 27. 5. 1999 (Uradni list RS, št. 40/99, in OdlUS VIII, 196), 3. točka obrazložitve, in št. U-I-4/20, 31. točka obrazložitve.
⇒
U-I-64/22-21
U-I-65/22-23
17. 11. 2022
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopkih za oceno ustavnosti, začetih na pobudi družbe NKBM, d. d., Maribor, ki jo zastopa Odvetniška družba Ketler & partnerji, o. p., d. o. o., Ljubljana, in družbe Addiko Bank, d. d., Ljubljana, ter drugih, ki jih vse zastopa Branka Sedmak, odvetnica v Ljubljani, na seji 17. novembra 2022
odločilo:
Zakon o omejitvi in porazdelitvi valutnega tveganja med kreditodajalci in kreditojemalci kreditov v švicarskih frankih (Uradni list RS, št. 17/22) se razveljavi.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pobudnice, banke, ki imajo dovoljenje Banke Slovenije za opravljanje bančnih storitev, izpodbijajo Zakon o omejitvi in porazdelitvi valutnega tveganja med kreditodajalci in kreditojemalci kreditov v švicarskih frankih (v nadaljevanju ZOPVTKK) v celoti. Zatrjujejo njegovo neskladnost z 2. in 155. členom Ustave, ker naj bi zakon protiustavno povratno posegal v civilnopravna razmerja (kreditne pogodbe v švicarskih frankih), ki so že bila v celoti izpolnjena oziroma izčrpana, oziroma naj bi posegel v še veljavne kreditne pogodbe, pa tudi v kreditne pogodbe, o katerih je že bilo pravnomočno razsojeno. V slednjem primeru naj bi tako šlo tudi za neskladje s 158. členom Ustave. Neskladje ZOPVTKK z drugim odstavkom 14. člena Ustave naj bi bilo podano, ker naj bi zakonodajalec vse kreditne pogodbe v švicarskih frankih uredil enako in za vse predvidel, da vsebujejo nepošten oziroma nedopusten pogodbeni pogoj, kar po mnenju pobudnic ne drži. Taka ureditev naj ne bi upoštevala različnosti pravnih položajev in z njimi povezane pojasnilne dolžnosti, ki je bila v določenih primerih izpolnjena. Pobudnice naj bi prav tako bile prikrajšane za možnost sodnega varstva, da bi v sodnem postopku lahko dokazale, da pretvorba v posameznem primeru ni upravičena, ker je bila izpolnjena pojasnilna dolžnost. ZOPVTKK naj bi bil zaradi tega v neskladju s pravico do sodnega varstva iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Posameznim določbam ZOPVTKK pobudnice očitajo, da so pojmovno in vsebinsko nejasne ter terminološko neusklajene s področno zakonodajo. ZOPVTKK naj bi imel tudi pravno praznino, ker npr. ne določa roka, ko morajo kreditojemalcem vrniti podpisano pogodbo o ureditvi medsebojnih razmerij. Pobudnice menijo še, da je kršen 2. člen Ustave, ker je naložene obveznosti, objektivno gledano, nemogoče uresničiti v predpisanih rokih. Pri tem opozarjajo, da podatkov o vseh kreditojemalcih nimajo več, ker so jih morale glede na obstoječo zakonodajo uničiti.
2. Pobudnice menijo, da je zakonodajalec protiustavno posegel v pogodbeno svobodo, varovano v 35. členu Ustave, ko je kogentno določil prenovo kreditnih pogodb in vključitev valutne kapice v pogodbe. Za tak poseg pa naj zakonodajalec ne bi imel ustavno dopustnega cilja. Ureditev iz 6. člena ZOPVTKK, po kateri morajo kreditodajalci v škodo svojega premoženja poplačati morebitno preplačilo, skupaj z zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva nastanka preplačila, po mnenju pobudnic pomeni poseg v pravico do zasebne lastnine, varovano v 33. in 67. členu Ustave. Šlo naj bi za odvzem premoženja brez nadomestila, kar je v nasprotju tudi s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP). ZOPVTKK po mnenju pobudnic posega tudi v njihovo svobodno gospodarsko pobudo, varovano v 74. členu Ustave, pri čemer poseg ne more prestati testa sorazmernosti. ZOPVTKK nalaga kreditodajalcem številne obveznosti, od priprave predpisane dokumentacije do vrnitve preplačila in izročitve zemljiškoknjižnih dovolil, ureditve razmerij s poroki, prevzemniki dolgov itd. Na drugi strani zakonodajalec ni kreditojemalcem predpisal niti roka, do katerega morajo vrniti podpisane pogodbe o ureditvi medsebojnih razmerij. Tudi Evropska centralna banka (v nadaljevanju ECB) naj bi opozarjala, da je treba upoštevati pošteno porazdelitev bremena med vsemi deležniki, da se prepreči moralno tveganje v prihodnosti.
3. Nesorazmerne so po mnenju pobudnic tudi sankcije, ki jih je predpisal zakonodajalec za kršitev zakonskih določb, med katerimi je predpisan celo odvzem dovoljenja banki za opravljanje bančnih storitev. Taka sankcija je po prepričanju pobudnic tudi v neskladju s pravom Evropske unije (v nadaljevanju EU). Določbe o sankcijah in nadzoru naj bi bile poleg tega nejasne in naj bi odstopale od načela individualizacije sankcij, predpisovale naj bi objektivno odgovornost za prekrške in omogočale novo (dvojno) globo za isto kršitev.
4. Pobudnice posebej uveljavljajo, da je ZOPVTKK v neskladju s pravom EU. Izpodbijana ureditev naj bi pomenila nedovoljeno omejitev prostega pretoka kapitala ter svobode ustanavljanja in opravljanja storitev. Posebej sporna naj bi bila možnost odvzema dovoljenja, saj je prezrto, da je v določenih primerih za odvzem dovoljenja izključno pristojna ECB. Tudi sicer pravo EU varuje pred retroaktivno veljavo pravnih aktov ter pred posegi v pravico do zasebne lastnine in svobodo poslovanja. Zato je izpodbijana ureditev v neskladju ne le z Ustavo, temveč tudi s pravom EU, še posebej pa z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah (UL C 202, 7. 6. 2016 – v nadaljevanju Listina).
5. Državni zbor v odgovoru na pobudi navaja, da so bili v zakonodajnem postopku ustrezno pretehtani tudi argumenti o protiustavnosti ZOPVTKK. Iz obrazložitve predloga zakona naj bi izhajalo, da ZOPVTKK obravnava problem množičnega oškodovanja potrošnikov tako, da se za kreditojemalce odpravi nepošten pogoj v kreditnih pogodbah v švicarskih frankih z omejitvijo valutnega tveganja in se omogoči, da dolg pošteno odplačajo pod pogoji, ki so jih ob sklenitvi kreditne pogodbe lahko upravičeno in v dobri veri pričakovali. Tako naj bi bil njegov glavni namen zaščita potrošnikov, ki so najeli kredit v švicarskih frankih, preprečevanje nepoštenih poslovnih praks kreditnih institucij ter preprečevanje dolžniške krize. Za uresničitev navedenih ciljev je bilo treba po mnenju Državnega zbora vzpostaviti ravnotežje med strankami kreditnih pogodb, ki je bilo porušeno, in sicer z znižanjem finančne obremenitve kreditojemalcev, ki so najeli kredit v švicarskih frankih, ter z določitvijo obveznosti delnega povračila plačil, ki so bila opravljena na podlagi nepoštenih pogodbenih pogojev. Predlagatelj (Državni svet) naj bi v zakonodajnem gradivu ocenil, da ureditev zasleduje ustavno dopusten cilj, ki je v vzpostavitvi spoštovanja načel pravne in socialne države, spoštovanju načel prirejenosti strank v obligacijskih razmerjih ter varstva potrošnikov kot dejansko šibkejše stranke v zadevnem pogodbenem razmerju. Teh ciljev naj ne bi bilo mogoče doseči na drug način kot z vzpostavitvijo novega ravnotežja v razmerju med strankami kreditnih pogodb, kar je mogoče le z zakonodajnim posegom. Sodna pot naj bi bila neučinkovita in dolgotrajna, mnogi potrošniki pa se nanjo ne (z)morejo spustiti zaradi finančnih in drugih posledic, izhajajočih iz teh pogodb.
6. Retroaktivnost določb zakona naj bi bila zgolj navidezna, saj ne posega v veljavna pravna razmerja, ampak v razmerjih, ki so obremenjena z neveljavnostjo, vzpostavlja položaj, ki bi ob spoštovanju veljavne zakonodaje moral obstajati že od začetka. Državni zbor meni, da javnemu interesu ni bilo mogoče zadostiti drugače, saj je bilo zaradi zamolčanja pomembnih podatkov, ki so bistveno vplivali na odločitev potrošnikov za sklenitev pogodbe, nevzdržno porušeno ravnotežje med pogodbenimi strankami kreditnih pogodb v švicarskih frankih, sklenjene pogodbe pa ne odražajo prave volje potrošnikov. Ker naj bi bil položaj kreditodajalcev in kreditojemalcev bistveno neuravnotežen, ne more iti za poseg v pridobljene pravice kreditojemalcev. Retroaktivni učinki naj bi bili omejeni, saj retroaktivno učinkujejo le določbe o valutni kapici, ostale določbe pa so postopkovne narave in gledajo naprej. Pri plačilih, ki še niso zapadla, pa gre po mnenju Državnega zbora kvečjemu za poseg v pričakovanje bank in ne za retroaktivnost. Državni zbor pojasnjuje še, da je bil o
čitek glede retroaktivnosti ureditve ob obravnavi predloga zakona na seji matičnega delovnega telesa in seji Državnega zbora zavrnjen z dodatno navedbo predlagatelja, da v tem primeru ne gre za retroaktivnost, temveč za razglasitev ničnosti pogodb in ponovno vzpostavljanje pogodb na podlagi pogojev, ki niso škodljivi. Podprto naj bi bilo tudi stališče predlagatelja, da poseg v pogodbena razmerja ni prekomeren, saj se z mehanizmom valutne kapice le minimalno posega v pogodbe, obenem pa se odpravlja neravnotežje z vidika prevzetih tveganj. Kreditodajalcem pa naj bi se zagotovilo, da dobijo dohodek, primerljiv dohodku iz kreditov v evrih.
Obenem naj bi bil tak poseg tudi dopusten skladno s 155. členom Ustave, saj zakon lahko določi, da imajo njegove posamezne določbe učinek za nazaj, če to zahteva javna korist in če se s tem ne posega (nesorazmerno) v pridobljene pravice. Očitki bank, da zakon posega v njihove pridobljene pravice, naj bi bili utemeljeni. Ustavno sodišče naj bi se namreč že izreklo, da pridobljene pravice ne uživajo absolutnega varstva in da je po ustaljeni ustavnosodni presoji vanje mogoče posegati v skladu s tretjim odstavkom 15. člena Ustave.
7. Glede zatrjevanih kršitev svobodne gospodarske pobude in pogodbene avtonomije strank Državni zbor navaja, da se je predlagatelj v obrazložitvi predloga zakona do teh trditev opredelil in pojasnil, da sta ti omejeni z načelom vestnosti in poštenja ter da se v skladu z drugim odstavkom 74. člena Ustave gospodarska dejavnost ne sme izvajati v nasprotju z javno koristjo. Javna korist naj bi se odražala ne le v spoštovanju temeljnih načel obligacijskega prava, temveč tudi z varovanjem pravic potrošnikov. Dejstvo, da zakon ni prepovedoval sklepanja kreditov z valutno klavzulo, po mnenju Državnega zbora ne pomeni, da sklenjene kreditne pogodbe ne vsebujejo nepoštenih pogojev v smislu Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993, str. 29–34 v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS). Državni zbor pojasnjuje še, da
sta bila v okviru razprave poudarjena socialna funkcija lastnine, ki izhaja iz 67. člena Ustave, in javni interes, ki ga je v tem primeru mogoče prepoznati tako, da se tveganje pravično porazdeli med kreditodajalce in kreditojemalce. Ocenjeno naj bi bilo tudi, da izvajanje zakona ne bi predstavljalo tveganja za slovenski finančni oziroma bančni sektor.
8. Svoje mnenje o zahtevi je poslala tudi Vlada, ki meni, da sta pobudi utemeljeni. ZOPVTKK učinkuje retroaktivno, saj posega tako v že realizirane pogodbe in pogodbe, o katerih so sodišča že pravnomočno razsodila in se opredelila do vprašanj, ali konkretna kreditna pogodba vsebuje nepoštene pogodbene pogoje, kot tudi v pogodbe, ki še veljajo. Za tak poseg po mnenju Vlade ni izkazan javni interes iz več razlogov. Prvič, pogodbe v švicarskih frankih se iztekajo in ne pomenijo problematike, ki bi zahtevala sistemsko reševanje z zakonom. Drugič, posebno varstvo potrošnikov je zagotovljeno z Obligacijskim zakonikom (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo in 20/18 – v nadaljevanju OZ) in Zakonom o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/16 – v nadaljevanju ZPotK-2). Vlada opozarja na mnenje ECB in Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora, ki naj bi obe izpostavili retroaktivno učinkovanje ZOPVTKK. Vlada se prav tako strinja z očitkom pobudnic, da je ZOPVTKK v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave, ker se nanaša le na kredite, nominirane v švicarskih frankih, ne pa tudi na kredite, nominirane v drugih tujih valutah. Prekomeren naj bi bil tudi poseg v pravico do sodnega varstva, ker je v pristojnosti sodišč, da presojajo poštenost pogodbenih pogojev, vselej v okoliščinah konkretnega primera. Zato po mnenju Vlade ravnanje bank ne more biti predmet zakonskega urejanja. Poleg tega tudi Vlada opozarja, da je ureditev odvzema dovoljenja za opravljanje bančnih storitev v neskladju s pravom EU, pri čemer posebej poudarja, da je bil bonitetni nadzor prenesen na ECB, ki je sedaj pristojna za odvzem takega dovoljenja, in ne več Banka Slovenije. Vlada meni še, da so določbe ZOPVTKK med seboj tako prepletene oziroma soodvisne, da je treba razveljaviti celoten zakon.
9. Na podlagi prvega odstavka 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče za pojasnila zaprosilo tudi ECB in Banko Slovenije. Slednja je navedla, da je tudi sama na Ustavno sodišče naslovila zahtevo za presojo ustavnosti ZOPVTKK, ki se vodi pod opr. št. U-I-76/22, in da pritrjuje očitkom pobudnic. Ponavlja tudi svoje očitke iz zahteve. Med drugim posebej poudarja, da je 11. člen ZOPVTKK v neskladju z načelom neodvisnosti Banke Slovenije, zagotovljenim s 152. členom Ustave in 130. členom Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – v nadaljevanju PDEU), in s prepovedjo monetarnega financiranja, določeno v 123. členu PDEU. Ker 12. člen ZOPVTKK nalaga Banki Slovenije obvezen začetek postopka za odvzem dovoljenja za opravljanje bančnih storitev, naj bi bil v neskladju s točko (a) prvega odstavka 4. člena in petim odstavkom 14. člena Uredbe Sveta (EU) št. 1024/2013 z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko (UL L 287, 29. 10. 2013, str. 63–89), in ker hkrati določa nov obvezen razlog za odvzem dovoljenja za opravljanje bančnih storitev, naj bi bil v neskladju tudi z Direktivo 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES (UL L 176, 27. 6. 2013, str. 338–436). Pri tem ni upoštevano načelo sorazmernosti, tj. da ugotovljenih kršitev ni mogoče odpraviti z drugimi (milejšimi) ukrepi nadzora, in je hkrati omejena svoboda bank do ustanavljanja in opravljanja finančnih storitev po PDEU.
10. Odgovor Državnega zbora, mnenje Vlade in pojasnila Banke Slovenije so bili posredovani pobudnicam, ki so se do njih opredelile. Pobudnica družba NKBM se v celoti strinja z mnenjem Vlade in pojasnili Banke Slovenije, nasprotuje pa trditvam v odgovoru Državnega zbora. Opozarja, da niso vse pogodbe nične oziroma neveljavne zaradi nepoštenega pogodbenega pogoja, v pravno odločilnem obdobju so bile take kreditne pogodbe dopustne in so imele tudi izrecno zakonsko podlago. Pobudnica meni, da je zmotno prepričanje Državnega zbora, da lahko presoja veljavnost pogodbenih razmerij med posamezniki, to je lahko le naloga sodišč v vsakem posamičnem primeru. Opozarja na sodbo Sodišča EU v zadevi
Marc Gómez del Moral Guasch proti Bankia SA
,
[1]
iz katere naj bi izhajalo, da mora sodišče države članice preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja. Pobudnica poudarja, da gre pri učinkih ZOPVTKK za pravo retroaktivnost in ne le za navidezno, pri čemer vztraja, da je retroaktiven celoten zakon. Tudi sicer meni, da pomeni odgovor Državnega zbora le podvajanje stališč predlagatelja iz predloga zakona.
11. Pobudnice družba Addiko Bank in druge se strinjajo z mnenjem Vlade in stališči Banke Slovenije, še posebej o neskladju izpodbijane ureditve s pravom EU. Glede tega menijo, da Ustavno sodišče naj ne bi moglo odločiti o zahtevi Banke Slovenije brez predložitve zadeve Sodišču EU v predhodno odločanje. Odgovoru Državnega zbora pa pobudnice nasprotujejo in menijo, da izhaja iz napačne predpostavke o nepoštenosti denominacije v švicarskih frankih oziroma valutne klavzule. Taka pogodbena določila so bila in so še zmeraj ne le dovoljena, temveč tudi zakonsko urejena. O (ne)poštenosti pogodbenega pogoja lahko odloča le sodišče v pravdi in ne Državni zbor. Iz sodne prakse Sodišča EU naj bi izhajalo, da imajo ne le potrošniki, temveč tudi trgovci pravico do sodnega varstva in s tem pravico do sodne presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Zato naj bi bil ZOPVTKK v neskladju tudi s 47. členom Listine. Pobudnice menijo, da ne gre le za navidezno, temveč za pravo retroaktivnost, saj je zakonodajalec za nazaj sicer veljavno sklenjene pogodbe označil za neveljavne. Prav tako se ne strinjajo, da ZOPVTKK temelji na enakih merilih kot ZPotK-2, saj ta ureja pravico zahtevati pretvorbo kredita in ne obveznost pretvorbe, poleg tega velja pretvorba za naprej in ne za nazaj kot ZOPVTKK. Dodajo še, da naj ZOPVTKK vprašanja referenčne obrestne mere ne bi urejal in s tem omogočil naložitev še večjega bremena na kreditodajalce. Pobudnice tako vztrajajo pri razveljavitvi ZOPVTKK v celoti.
12. Ustavno sodišče je s sklepom št. U-I-64/22, U-I-65/22 z dne 10. 3. 2022 začasno zadržalo izvrševanje ZOPVTKK do svoje končne odločitve.
13. Ustavno sodišče je pobudo sprejelo. Glede na izpolnjenost pogojev iz četrtega odstavka 26. člena ZUstS je nadaljevalo odločanje o stvari sami.
B. – I.
Oris vsebine ZOPVTKK
14.
ZOPVTKK ureja področje prenovitve (prenove
[2]
) pogodbenih razmerij iz kreditnih pogodb, denominiranih
[3]
v švicarskih frankih, ki so bile sklenjene v z zakonom določenem časovnem obdobju, na način sklenitve nove pogodbe, kot da bi bile sklenjene v EUR, pri čemer se uporabi valutna kapica. ZOPVTKK se nanaša na tiste kreditne pogodbe, ki (1) sta jih sklenili kreditna institucija
[4]
in (2) fizična oseba za namen izven njene poklicne ali pridobitne dejavnosti, ki (3) dajejo kredit v obliki posojila, odloga plačila ali podobnega finančnega dogovora, denominiranega v švicarskih frankih ali z valutno klavzulo v švicarskih frankih, in ki (4) so bile sklenjene med 28. 6. 2004 in 31. 12. 2010. Le za take kreditne pogodbe ZOPVTKK nalaga obveznost prenovitve, torej drugačne ureditve pogodbenih pravic in obveznosti pogodbenih strank. Zaradi prenovitve mora kreditodajalec v skladu s 4. členom ZOPVTKK v 60 dneh od uveljavitve zakona pripraviti in v 75 dneh vročiti (1) predlog pogodbe, s katero svoje razmerje s kreditojemalcem preoblikuje (pogodba o ureditvi medsebojnih razmerij), (2) nov amortizacijski načrt in (3) izračun preostanka dolga. Pogodba o ureditvi medsebojnih razmerij se sklene bodisi v obliki aneksa h kreditni pogodbi v švicarskih frankih bodisi kot nova pogodba, če je kreditna pogodba v švicarskih frankih že prenehala veljati.
15. V predlogu pogodbe o ureditvi medsebojnih razmerij mora kreditodajalec upoštevati posebno metodologijo preračuna obveznosti iz kreditne pogodbe v švicarskih frankih, določeno v 5. členu ZOPVTKK. Metodologija temelji na valutni kapici, ki se sproži v primeru 10-odstotnega povečanja preostanka kredita oziroma povečanja anuitete glede na preostanek kredita oziroma anuiteto, izračunano na dan črpanja kredita. Ko je valutna kapica sprožena, se vrednost posamezne anuitete in drugih plačil obračuna po vrednosti, pri kateri se sproži valutna kapica, ko pa je menjalni tečaj v še dovoljenem območju, se plačila obračunajo po menjalnem tečaju Banke Slovenije
[5]
na dan plačila. Na podlagi tako opravljenega izračuna mora kreditodajalec na podlagi 6. člena ZOPVTKK v primeru, če je kredit po novem izračunu že poplačan, vrniti kreditojemalcu morebitno preplačilo v roku 30 dni od prejema podpisane pogodbe o ureditvi medsebojnih razmerij, v primeru, če je bil kredit zavarovan s hipoteko, pa zemljiškoknjižno dovolilo za njen izbris. V primeru, če kredit po novem izračunu še ni poplačan, se pogodbeno razmerje nadaljuje skladno s pogodbo o ureditvi medsebojnih razmerij in novim amortizacijskim načrtom. ZOPVTKK na primerljiv način ureja tudi kreditne pogodbe v švicarskih frankih, ki jih je kreditodajalec odpovedal (7. člen ZOPVTKK). Tudi v takem primeru je treba opraviti prenovitev, vpliv na medsebojne pravice in obveznosti pa je enak kot v primeru obstoja veljavnega pogodbenega razmerja, pri čemer je kreditodajalcu naložena dodatna obveznost, da v primeru teka izvršilnega postopka zoper kreditojemalca sodišče nemudoma obvesti o spremembi izterjanega zneska in ustrezno prilagodi zahtevek. Prav tako ZOPVTKK ureja položaj, ko je bila terjatev iz kreditne pogodbe v švicarskih frankih "odprodana"
[6]
(8. člen ZOPVTKK). Kreditodajalec mora v takem primeru za obdobje do odstopa terjatve prevzemniku izdelati nov amortizacijski načrt skladno z metodologijo iz 5. člena ZOPVTKK in pripraviti predlog pogodbe o ureditvi medsebojnih razmerij ter vrniti morebitno preplačilo. Glede prevzemnika terjatve v položaju, ko ta izkazuje odprto terjatev do kreditojemalca, ZOPVTKK ureja le možnost, da se z odstopnikom (kreditojemalcem) dogovorita za zmanjšanje terjatve za ugotovljeno višino preplačil, o čemer je kreditodajalec dolžan obvestiti kreditojemalca.
16. ZOPVTKK ureja v 10. členu sodne postopke in določa, da ne odreka pravice do sodnega varstva nobeni pogodbeni stranki, hkrati kreditodajalcu nalaga plačilo stroškov sodnih postopkov ob umiku tožbe kot posledici pogodbe o ureditvi medsebojnih razmerij, ki so nastali do njegove uveljavitve vključno s sodno takso. V 11. členu ZOPVTKK ureja nadzor Banke Slovenije in kreditodajalcem nalaga obveznost mesečnega poročanja Banki Slovenije o pripravljenih in podpisanih pogodbah o ureditvi medsebojnih razmerij. Banka Slovenije mora ob zaznani kršitvi ZOPVTKK izdati odločbo o prekršku ter določiti globo in rok za odpravo kršitve, ki ne sme biti daljši od 30 dni. Višina glob in prekrški so določeni v 12. členu ZOPVTKK, pri čemer ta člen določa tudi, da mora Banka Slovenije v primeru, da kreditodajalec v postavljenem roku ne odpravi kršitve, ugotovljene z odločbo iz tretjega odstavka 11. člena ZOPVTKK, izreči novo globo v dvakratni višini predhodno izrečene globe. Če kreditodajalec v več kot desetih primerih v postavljenem roku ne odpravi nepravilnosti, ugotovljenih z odločbo Banke Slovenije iz tretjega odstavka 11. člena ZOPVTKK, Banka Slovenije na podlagi 4. točke drugega odstavka 263. člena Zakona o bančništvu (Uradni list RS, št. 25/15 in 41/17 – v nadaljevanju ZBan-2)
[7]
zoper njega začne postopek za odvzem dovoljenja za opravljanje bančnih storitev (četrti odstavek 12. člena ZOPVTKK).
B. – II.
Glede upoštevnosti prava EU
17.
ZOPVTKK ureja potrošniške
[8]
kreditne pogodbe, sklenjene v obdobju od 28. 6. 2004 do 31. 12. 2010 in denominirane v švicarskih frankih ali z valutno klavzulo v švicarskih frankih (1. člen ZOPVTKK). Kot je Ustavno sodišče že pojasnilo,
[9]
je tudi v pravu EU varstvu potrošnikov namenjeno prav posebno mesto. Gre namreč za eno izmed temeljnih načel
[10]
po Listini. Ta v 38. členu določa, da politike EU zagotavljajo visoko raven varstva potrošnikov. Hkrati je vprašanje varstva potrošnikov podrobneje urejeno v 169. členu PDEU, ki je bil pravzaprav podlaga za nastanek 38. člena Listine.
[11]
Varstvo potrošnikov pa je izrecno omenjeno še v tretjem odstavku 114. člena PDEU. V skladu z 12. členom PDEU se morajo zahteve s področja varstva potrošnikov upoštevati tudi pri opredeljevanju in izvajanju drugih politik in dejavnosti EU. Vendar je Sodišče EU že večkrat poudarilo, da varstvo potrošnikov ni absolutno.
[12]
Med drugim je menilo, da pravo EU nacionalnega sodišča ne zavezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, po katerih odločba postane pravnomočna, čeprav bi se s tako neuporabo lahko odpravila kršitev določbe iz Direktive 93/13/EGS, ne glede na njeno naravo, če sta v skladu s sodno prakso spoštovani načeli enakovrednosti in učinkovitosti.
[13]
18. Področje varstva potrošnikov se na podlagi točke (f) drugega odstavka 4. člena PDEU uvršča med t. i. deljene pristojnosti, torej pristojnosti, pri katerih se ukrepanje deli med EU in državami članicami. Iz Protokola št. 25 o izvajanju deljenih pristojnosti
[14]
izhaja, da kadar EU ukrepa na posameznem področju, potem glede na drugi odstavek 2. člena PDEU zajema obseg izvajanja pristojnosti le elemente, ki jih ureja zadevni akt EU, in torej ne zajema celotnega področja. Urejanje na ravni EU v primeru deljene pristojnosti pomeni le, da je v skladu z načelom subsidiarnosti onemogočeno urejanje zgolj tistih (posamičnih) vprašanj, ki jih je uredil evropski zakonodajalec, ni pa onemogočeno urejanje vprašanj, ki jih evropski zakonodajalec ni uredil.
[15]
19. Za področje potrošniških kreditnih pogodb, še posebej pa kreditov, denominiranih v tuji valuti, je mogoče ugotoviti, da je predmet urejanja tudi na ravni EU. Direktiva 2014/17/ЕU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. februarja 2014 o potrošniških kreditnih pogodbah za stanovanjske nepremičnine in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2013/36/EU ter Uredbe (EU) št. 1093/2010 (UL L 60, 28. 2. 2014, str. 34–85 – v nadaljevanju Direktiva 2014/17/EU) ureja tudi kredite v tuji valuti (23. člen). Ta direktiva se sicer ne uporablja za kreditne pogodbe, ki že obstajajo pred 21. 3. 2016 (prvi odstavek 43. člena). To bi lahko pomenilo, da so glede na obvezno uporabo ZOPVTKK, določeno v 3. členu, kreditne pogodbe, ki so predmet urejanja ZOPVTKK, zunaj dometa Direktive 2014/17/EU. Ker pa ZOPVTKK določa, da morajo kreditojemalci in kreditodajalci skleniti novo pogodbo, t. i. pogodbo o ureditvi medsebojnih razmerij, je zanje pravno upoštevna tudi Direktiva 2014/17/EU.
20. V obravnavani zadevi gre torej za področje, ki spada (tudi) na področje urejanja EU. To pomeni, da morajo sodišča, vključno z Ustavnim sodiščem, nacionalne predpise razlagati v luči prava EU in v skladu z njegovim namenom (načelo skladne razlage).
[16]
Ko gre za področje uporabe prava EU, pa pomeni tudi, da je treba v skladu s prvim odstavkom 51. člena Listine upoštevati pravila Listine. Države članice EU skladno s prvim odstavkom 51. člena Listine določbe Listine uporabljajo, ko izvajajo pravo EU.
[17]
Kot je bilo pojasnjeno, je področje kreditov v tuji valuti urejeno s pravili prava EU, zato gre za izvajanje prava EU v smislu navedene določbe Listine. Ob presoji izpodbijane zakonske ureditve mora zato Ustavno sodišče pri opredeljevanju vsebine ustavnih pravic upoštevati primarno pravo EU, torej poleg PEU in PDEU tudi Listino in sodno prakso Sodišča EU.
[18]
V takih primerih lahko Ustavno sodišče uporabi nacionalne standarde glede varstva temeljnih pravic le, če ta uporaba ne ogrozi ravni varstva iz Listine, kot jo razlaga Sodišče EU, niti ne posega v primarnost, enotnost in učinkovitost prava EU.
[19]
B. – III.
Presoja ZOPVTKK z vidika 155. člena Ustave
21. Osrednje vprašanje obravnavane zadeve je, ali je ZOPVTKK v neskladju z ustavno prepovedjo povratne veljave pravnih aktov iz 155. člena Ustave.
22. Splošno pravilo, po katerem zakonodajne spremembe učinkujejo za naprej, je danes splošno sprejeto v večini modernih pravnih sistemov.
Ratio
tega pravila je v spoznanju, da če nekaj storimo danes, naj bo to dejanje presojano po pravnih pravilih, ki veljavo danes, in ne na podlagi jutrišnjih povratnih prilagoditev.
[20]
23. Ustava v prvem odstavku 155. člena prepoveduje povratno veljavo pravnih aktov s tem, ko določa, da zakoni, drugi predpisi in splošni akti ne morejo imeti učinka za nazaj. Smisel te ustavne prepovedi je zagotavljanje bistvene prvine pravne države, tj. pravne varnosti, ter s tem ohranjanje in utrjevanje zaupanja v pravo (2. člen Ustave). Vendar prepoved iz prvega odstavka 155. člena Ustave ni absolutna. Izjemo od nje predvideva drugi odstavek 155. člena Ustave, na podlagi katerega lahko samo zakon določi, da imajo posamezne njegove določbe učinek za nazaj, če to zahteva javna korist in če se s tem ne posega v pridobljene pravice.
24. V pravu EU je prepoved retroaktivnosti utemeljena na načelih varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, ki sta del pravnega reda EU. Zato ju morajo institucije EU in prav tako države članice pri izvrševanju pooblastil, ki jim jih podeljujejo direktive, spoštovati.
[21]
Načelo pravne varnosti, ki je del splošnih načel prava EU, zahteva, da so pravna pravila jasna, natančna in da imajo predvidljive učinke, predvsem kadar imajo lahko negativne posledice za posameznike in podjetja, da lahko posamezniki in podjetja nedvoumno ugotovijo svoje pravice in obveznosti ter lahko temu ustrezno ravnajo.
[22]
Iz ustaljene prakse Sodišča EU izhaja tudi, da načelo pravne varnosti nasprotuje retroaktivni uporabi novega pravila za položaj, ki je obstajal pred začetkom njegove veljavnosti, vendar navedeno načelo hkrati zahteva, da je treba vsako dejansko stanje – razen ob izrecnih nasprotnih navedbah – običajno presojati ob upoštevanju pravnih pravil, ki so takrat veljala, tako da nova ureditev velja le za prihodnost in se prav tako uporablja – če ni izrecno navedeno drugače – za prihodnje učinke položajev, ki so nastali, ko je veljal stari zakon.
[23]
Drugače je lahko izjemoma tudi, kadar to zahteva cilj v splošnem interesu in če se ustrezno upoštevajo legitimna pričakovanja prizadetih oseb.
[24]
Upoštevati je treba še, da tudi Direktiva 2014/17/EU v petem odstavku 23. člena določa, da države članice lahko dodatno uredijo posojila v tuji valuti, pod pogojem, da se takšna ureditev ne uporablja retroaktivno.
25. Čeprav 6. člen Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP), drugače kot njen 7. člen, ne govori o prepovedi povratne veljave, je obema določbama skupno to, da sta utemeljeni na načelu zakonitosti, ki je splošno pravno načelo EKČP in njene razlage.
[25]
Iz sodne prakse ESČP izhaja, da je eden izmed elementov načela zakonitosti tudi predvidljivost pravnih pravil, ki pomeni, da mora biti pravno pravilo jasno, natančno in splošno ter ne sme imeti retroaktivnih učinkov. Zakonodajalcu sicer ni preprečeno, da sprejema nova in retroaktivna civilnopravna pravila, ki pomenijo zakonodajno vmešavanje v odprti sodni postopek z namenom vplivanja na izid postopka, vendar pa načelo vladavine prava in pravica do poštenega postopka iz 6. člena EKČP zahtevata, da je zakonodajno vmešavanje upravičeno z vidika prevladujočih razlogov v javnem interesu (
compelling public-interest reasons
).
[26]
ESČP ne razlikuje med položaji, ko je stranka postopka država in želi z zakonodajnim ukrepanjem vplivati na izid postopka, ter položaji, ko gre za spor med posamezniki, temveč jih presoja po enakih merilih.
[27]
Pri tem v sporih med posamezniki, ki se nanašajo na civilne pravice in obveznosti, presoja zlasti, ali je zakonodajalec pri sprejemanju ukrepa upošteval zahtevo po enakosti orožij v pomenu pravičnega ravnotežja med strankama postopka.
[28]
ESČP še poudarja, da je treba pri presoji prevladujočih razlogov v javnem interesu zakonodajno vmešavanje v odprte postopke presojati z najvišjo stopnjo pazljivosti (
the greatest possible degree of circumspection
).
[29]
Finančni razlogi sami po sebi ne morejo upravičiti tega, da bi zakonodajalec pri reševanju sporov nadomestil sodišča.
[30]
26. V skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ima predpis povratne učinke tedaj, (1) ko je za začetek njegove uporabe določen trenutek pred njegovo uveljavitvijo, oziroma tudi tedaj, (2) ko je za začetek njegove uporabe določen trenutek po njegovi uveljavitvi, vendar njegove posamezne določbe učinkujejo tako, da za nazaj posežejo v pravne položaje ali pravna dejstva, ki so bili zaključeni v času veljavnosti prejšnje pravne norme.
[31]
Poleg tega predpisi ne smejo za nazaj povečevati obveznosti oziroma jih na novo (na podlagi dejstev, ki so nastala v preteklosti) konstituirati in sploh naslovnikom pravnih norm oteževati pravnega položaja na podlagi dejstev, ki so se zgodila v preteklosti, ko naslovniki pravnih norm niso mogli vedeti, da bodo ta dejstva (nekoč) pravno učinkovala – na podlagi predpisa, ki ga takrat, ko so nastopila, še ni bilo.
[32]
Podobno izhaja tudi iz sodne prakse Sodišča EU. Novega pravnega pravila ni mogoče uporabiti za prihodnje učinke položaja, ki je nastal v času veljavnosti prejšnjega pravila, če so učinki pravnega položaja že gotovi in torej nastali.
[33]
27. Iz dosedanje ustavnosodne presoje izhaja, da so neskladne s prvim odstavkom 155. člena Ustave take zakonske določbe, ki za nazaj posegajo v (obligacijska) pogodbena razmerja, ki so že nastala.
[34]
Po oceni Ustavnega sodišča pa terja omenjena določba Ustave ustavnopravno varstvo tudi pred poseganjem v pričakovanja pogodbenih strank, da bosta ob zakonskih omejitvah, podanih ob sklenitvi pogodbe, mogli realizirati pogodbo, kakor to ureja zakon v času sklenitve pogodbe.
[35]
Pri tem je bistveno vprašanje, ali nova zakonska ureditev spreminja vsebino pogodbenega razmerja na način, da v bistvenem drugače konstituira pravna položaja upnika in dolžnika iz že sklenjenega dogovora.
[36]
28. ZOPVTKK je začel veljati 26. 2. 2022, to je petnajsti dan po objavi v Uradnem listu Republike Slovenije (13. člen ZOPVTKK). Uporablja se za kreditne pogodbe, denominirane v švicarskih frankih, ki so bile sklenjene v obdobju med 28. 6. 2004 in 31. 12. 2010. Pravni učinki ZOPVTKK se tako raztezajo na kreditne pogodbe, denominirane v švicarskih frankih, ki so bile sklenjene pred njegovo uveljavitvijo, po pravilih, ki so veljala v času sklenitve teh pogodb. Pri tem za presojo Ustavnega sodišča ni odločilnega pomena razlikovanje med realiziranimi in še ne realiziranimi kreditnimi pogodbami. ZOPVTKK med njimi namreč ne razlikuje,
[37]
saj za obe skupini kreditnih pogodb določa enako metodologijo izračuna valutne kapice. Pravno odločilni trenutek za izračun po 5. členu ZOPVTKK za vse kreditne pogodbe je namreč dan črpanja kredita, pravno odločilna okoliščina pa sprememba (povečanje) preostanka kredita oziroma anuitete glede na preostanek kredita oziroma anuiteto, merjeno glede na menjalni tečaj na dan črpanja kredita. Glede na spremembo menjalnega tečaja v razmerju do menjalnega tečaja na dan črpanja kredita se namreč opravi izračun, ki sproži valutno kapico in odločilno vpliva na izračun (preostanka) dolga. ZOPVTKK pojma dneva črpanja kredita ne opredeljuje.
[38]
Posebnih določil o črpanju kredita ni niti v materialnih predpisih, ki urejajo področje potrošniškega kreditiranja.
[39]
Iz same narave kreditne pogodbe izhaja, da je črpanje kredita dejanje kreditojemalca, ki ga lahko izvrši v za to predvidenem roku. Ker se od prvega črpanja kredita dalje od zneska odobrenega kredita obračunavajo interkalarne obresti, je razumljivo, da je kreditojemalec tisti, ki izbira način črpanja kredita. Prav zaradi interkalarnih obresti je v interesu kreditojemalca, da kredit čim prej po sklenitvi kreditne pogodbe tudi črpa. Če torej upoštevamo časovno obdobje sklepanja kreditnih pogodb, za katere velja ZOPVTKK, tj. med 28. 6. 2004 in 31. 12. 2010, je že na prvi pogled očitno, da je bil dan črpanja kredita za vse kreditne pogodbe, na katere na nanaša ZOPVTKK, pred njegovo uveljavitvijo. Tudi do spremembe tečaja glede na tečaj na dan črpanja kredita, ki je sprožilni dogodek za uporabo valutne kapice, je prišlo v trenutku pred uveljavitvijo ZOPVTKK. Švicarski frank je vse od leta 2007 pridobival vrednost.
[40]
Do izrazite apreciacije (povečanja vrednosti) švicarskega franka pa je prišlo v letu 2011, zato je švicarska centralna banka uvedla minimalni menjalni tečaj (1,2 švicarskega franka za evro). Ker so se konec leta 2014 in v začetku leta 2015 zaradi zunanjih dejavnikov povečali stroški vzdrževanja minimalnega menjalnega tečaja, je švicarska nacionalna banka 15. 1. 2015 sporočila, da opušča minimalni menjalni tečaj. Sledila je ponovna apreciacija švicarskega franka.
[41]
Glede na to je mogoče zaključiti, da sta obe pravno odločilni merili za sprožitev valutne kapice opredeljeni s trenutkom, ki je nastopil pred uveljavitvijo ZOPVTKK.
29. Ni sporno, da
pri kreditnih pogodbah, pri katerih je obračun povezan z uporabo tuje valute, navedba tuje valute in vrsta tečaja, po katerem se izračunava vrednost v domači valuti, tvorita jedro pogodbenega razmerja. N
ova zakonska ureditev, ki temelji na sprožitvi valutne kapice pod pogoji iz drugega odstavka 5. člena ZOPVTKK, tako spreminja vsebino pogodbenega razmerja na način, da v bistvenem drugače konstituira pravna položaja pogodbenih strank iz že sklenjene kreditne pogodbe. Spreminja namreč tečaj, po katerem se izračunava vrednost v domači valuti, torej samo jedro kreditne pogodbe, denominirane v tuji valuti. Ko gre za kreditno pogodbo, denominirano v tuji valuti, je pogodbeno določilo, ki določa veljavne menjalne tečaje, glavni predmet pogodbe, kar pomeni, da je to eden najpomembnejših sestavin pogodbe, brez katerega pogodbe ne bi bilo mogoče izvršiti. Z določitvijo valutne kapice pa se vpliva tudi na spremembo porazdelitve valutnega tveganja med pogodbenima strankama, tj. tveganja izgub, ki izhajajo iz sprememb menjalnih tečajev. Izpodbijana ureditev valutne kapice namreč nujno povzroči, da se pod pogoji, ki jih določa 5. člen ZOPVTKK, valutno tveganje v primeru apreciacije švicarskega franka prenese v breme kreditodajalcev. Brez mehanizma valutne kapice iz 5. člena ZOPVTKK bi to breme nosili kreditojemalci. Določba, ki ureja valutno kapico (5. člen ZOPVTKK), je osrednja zakonska določba. Nanjo se sklicujejo preostale materialnopravne in procesne določbe ZOPVTKK, in sicer 4. člen, ki ureja prenovo (pravilno prenovitev) pogodbe, 6. člen, ki ureja vpliv preračuna na nadaljevanje pogodbenega razmerja, 7. člen, ki ureja odpoved pogodbe, 8. člen, ki ureja ravnanje v primeru odprodanih (pravilno odstopljenih) terjatev, 9. člen, ki ureja poroštvena razmerja pri kreditu, 10. člen, ki ureja stroške sodnega postopka po umiku tožbe, ter kazenska določba prve alineje prvega odstavka 11. člena, ki ureja prekršek za ravnanje v nasprotju z metodologijo, določeno iz 5. člena ZOPVTKK.
30. ZOPVTKK
tako na vse kreditne pogodbe, sklenjene med
28. 6. 2004 in 31. 12. 2010 in denominirane v švicarskih frankih, učinkuje retroaktivno. Vendar vsaka retroaktivnost sama po sebi še ni v neskladju z Ustavo. Po drugem odstavku 155. člena Ustave je dopustno, da posamezna zakonska določba učinkuje za nazaj pod izrecno določenimi merili. Drugi odstavek 155. člena Ustave določa več meril, pod katerimi je takšna retroaktivnost lahko ustavno dopustna, in sicer: 1) samo zakon lahko določi retroaktivnost, 2) samo posamezne zakonske določbe imajo lahko učinek za nazaj, vendar le tedaj, 3) kadar to zahteva javna korist in 4) če se s tem ne posega v pridobljene pravice.
[42]
Vsa merila morajo biti izpolnjena kumulativno.
[43]
31. Prvo merilo je izpolnjeno, saj je opisana retroaktivnost določena z zakonom, tj. z ZOPVTKK. Zastavlja pa se vprašanje, ali je izpolnjeno drugo merilo, tj. da imajo posamezne zakonske določbe učinek za nazaj. Po stališčih pravne teorije to izključuje povratno veljavo kar celotnega zakona, hkrati pa je ne omejuje na eno samo določbo, saj bi to bilo neživljenjsko.
[44]
Kljub temu je treba to merilo razumeti varnostno, saj zakonodajalca omejuje, da to lahko stori le na predmetno zelo ozkem področju.
[45]
Kot izjemo je treba to merilo razlagati ozko, kar bi pomenilo, da imajo lahko povratno veljavo samo tiste določbe zakona, za katere je to vsebinsko nujno in ki izpolnjujejo druge ustavne zahteve.
[46]
Iz dosedanje ustavnosodne presoje izhaja, da Ustavno sodišče pri presoji skladnosti zakona, ki ureja neko specifično vprašanje družbenega življenja, s 155. členom Ustave presoja učinkovanje zakona kot celote in ne učinkov vsake posamezne zakonske določbe.
[47]
32. Za presojo, ali gre za posamezne zakonske določbe, ki imajo učinek za nazaj, ni odločilno formalno merilo, tj. ali je povratno učinkovanje določeno v zgolj eni zakonski določbi. Presoja mora temeljiti na materialnem oziroma vsebinskem merilu in pri tem izhajati iz vprašanja, kakšno je razmerje med zakonom (kot celoto) in posameznimi določbami, ki povratno učinkujejo. Če namreč zakon ureja vsebino, ki bi lahko veljala za naprej tudi brez zakonske določbe, ki učinkuje povratno, gre le za ustavno dopustno povratno učinkovanje posamezne zakonske določbe, in ne za ustavno nedopustno povratno učinkovanje zakona kot celote.
33. V primeru 5. člena ZOPVTKK povratno učinkuje materialnopravna določba, ki ureja metodologijo izračuna valutne kapice, ki jo časovno umesti v trenutek črpanja kredita, tj. v trenutek, ki je nastopil pred uveljavitvijo ZOPVTKK. Vendar ZOPVTKK ne učinkuje le povratno. Vse njegove določbe, ki urejajo postopanje pogodbenih strank kreditne pogodbe, denominirane v švicarskih frankih, ter nadzor in ukrepanje Banke Slovenije, učinkujejo za naprej. Izpodbijana določba pa omogoča tudi njihovo povratno učinkovanje. Zato ne gre za to, da bi celotna zakonska ureditev učinkovala le povratno, temveč za to, da izpodbijana določba zaradi svojega povratnega učinkovanja privede do povratnega učinkovanja celotne zakonske ureditve, ki pomeni sistemsko prenovitev kreditnih pogodb, denominiranih v švicarskih frankih, ki so bile sklenjene pred uveljavitvijo ZOPVTKK. Z razveljavitvijo 5. člena ZOPVTKK in vseh določb ZOPVTKK, ki se nanj sklicujejo (4. in 6. do 11. člen ZOPVTKK), bi v ZOPVTKK ostala le vsebina, ki sama zase, torej brez razveljavljenih določb, ne bi imela nobenega smisla. Zato gre za povratno učinkovanje ZOPVTKK kot celote, in ne le za povratno učinkovanje posameznih določb ZOPVTKK. Navedeno pa pomeni, da merilo iz drugega odstavka 155. člena Ustave ni izpolnjeno.
34. Naslednje merilo iz drugega odstavka 155. člena Ustave je obstoj prav posebne javne koristi, ki bi izjemoma terjala uveljavitev zakonske določbe za nazaj. Zato za njeno izkazovanje ni mogoče brez pridržka uporabiti argumentov, ki utemeljujejo ureditev v delu, ki velja za naprej.
[48]
Drugačno stališče bi razvodenilo pomen ustavne prepovedi povratne veljave pravnih aktov iz prvega odstavka 155. člena Ustave. Po ustaljeni ustavnosodni presoji
[49]
lahko povratno učinkovanje upraviči le posebna, prav povratno učinkovanje predpisa utemeljujoča javna korist, brez katere ne bi bilo mogoče doseči zasledovanega cilja ureditve. Taka javna korist pa mora biti glede na to, da se z njo utemeljuje izjema od ustavne prepovedi povratnega učinkovanja predpisa – izjeme pa je treba razlagati restriktivno –, v zakonodajnem postopku posebej ugotovljena
[50]
in pojasnjena že v zakonodajnem gradivu.
[51]
Te utemeljitve ne morejo nadomestiti morebitna kasnejša (po zaključenem zakonodajnem postopku prvič podana) utemeljevanja ciljev zakona, ki iz zakonodajnega gradiva niso razvidna.
[52]
35. Tudi iz sodne prakse Sodišča EU izhaja, da se v obrazložitvi pravnih aktov s povratnimi učinki navedejo okoliščine, ki utemeljujejo povratni učinek, ki se ga skuša doseči.
[53]
Obrazložitev razlogov za sprejetje pravnega akta mora jasno in nedvoumno razkriti razloge organa EU, ki je sprejel sporni ukrep, na način, da se lahko prizadeti posamezniki seznanijo z razlogi za ukrep in tako lahko branijo svoje pravice, Sodišče EU pa izvaja svojo nadzorno pristojnost.
[54]
Če obrazložitve, zakaj ima pravni akt retroaktivne učinke, ni, Sodišče EU ne more preveriti, v kolikšni meri je bil retroaktivni učinek utemeljen s ciljem pravnega akta in ali je bilo zaščiteno legitimno pričakovanje prizadetih posameznikov.
[55]
36. Iz zakonodajnega gradiva izhajajo nasprotujoča si stališča predlagatelja o povratnih učinkih ZOPVTKK. Trditve se raztezajo od zanikanja povratnih učinkov, prek trditev o navideznem povratnem učinkovanju do priznanja povratnih učinkov le določbam, ki predpisujejo valutno kapico.
[56]
Prav tak je tudi odgovor Državnega zbora, ki se sklicuje le na predlagateljevo obrazložitev predloga ZOPVTKK. Iz zakonodajnega gradiva izhaja, da naj bi ZOPVTKK zasledoval cilje vzpostavitve načel pravne in socialne države, spoštovanja načela prirejenosti strank v obligacijskih razmerjih ter varstva potrošnikov kot dejansko šibkejše stranke v zadevnih pogodbenih razmerjih.
[57]
Iz zakonodajnega gradiva izhaja še, da so razlogi za sprejetje zakona "zavajanje potrošnikov, prikrivanje informacij potrošnikov s strani komercialnih bank v času trženja kreditov v CHF, kršenje zakonodaje, neupoštevanje opozoril regulatorja in posledično neodgovorno kreditiranje s strani komercialnih bank na škodo kreditojemalcev".
[58]
37. Predlagatelj se z navedenim v zakonodajnem gradivu ni vsebinsko opredelil do povratnega učinkovanja ZOPVTKK in ni utemeljil posebne javne koristi, ki bi posebej upravičevala prav obravnavano povratno učinkovanje. Zakonodajalec se tudi v tem postopku do pobud ni posebej opredelil, temveč je zgolj ponovil to, kar je v zakonodajnem gradivu navedel že predlagatelj.
Predlagatelj je namreč pri pripravi ZOPVTKK izhajal iz stališč, da so bodisi vse kreditne pogodbe, denominirane v švicarskih frankih, neveljavne (nične)
[59]
bodisi denominacija v švicarskih frankih pomeni nepošten pogodbeni pogoj v smislu Direktive 93/13/EGS. Navedeno izhodišče je pravno zmotno. V času sklepanja spornih pogodb so bile kreditne pogodbe v tuji valuti oziroma kreditne pogodbe, vezane na tujo valuto, dopustne. Kreditnih pogodb v tuji valuti ZPotK (niti ZPotK-1) ni prepovedoval in sta tako stranki v skladu s pogodbeno svobodo in avtonomijo smeli sklepati tudi take pogodbe.
[60]
Ob sklenitvi pogodb veljavni ZPotK je kreditne pogodbe z valutno klavzulo v 9. točki prvega odstavka 7. člena tudi izrecno urejal, saj je določal, da mora pisna kreditna pogodba v enostavnem in razumljivem jeziku določati pri kreditnih pogodbah, kjer je obračun vezan na uporabo tuje valute, navedbo tuje valute in vrsto tečaja, po katerem se izračunava vrednost v domači valuti. OZ v prvem odstavku 372. člena prav tako izrecno dopušča, da se stranki (katerekoli) pogodbe lahko dogovorita, da se višina dolžnikove denarne obveznosti določi med drugim glede "gibanja tečaja valute" (valutna klavzula). Potrošniških kreditnih pogodb v tuji valuti oziroma z valutno klavzulo ne prepoveduje niti pravo EU.
[61]
38. V zvezi z nepoštenimi pogodbenimi pogoji se pobudnice sicer sklicujejo na sodno prakso Sodišča EU,
[62]
iz katere naj bi po njihovem mnenju izhajalo, da je v primeru, ko pogodbena določila ustrezajo določbam nacionalnega prava (v konkretnem primeru OZ in ZPotK), presoja (ne)poštenosti pogodbenega pogoja v skladu z drugim odstavkom 1. člena Direktive 93/13/EGS v celoti izključena.
39. Drži, da drugi odstavek 1. člena Direktive 93/13/EGS, ki se nanaša na pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih, vzpostavlja izključitev s področja uporabe te direktive. Sodišče EU je že presodilo, da se za to izključitev zahteva izpolnitev dveh pogojev. Prvič, pogodbeno določilo mora temeljiti na zakonih ali predpisih, in drugič, to določilo je lahko kogentno
[63]
ali dispozitivno in je od njega mogoče odstopiti.
[64]
Ta izključitev iz uporabe ureditve iz Direktive 93/13/EGS je upravičena z dejstvom, da je načeloma upravičeno domnevati, da je nacionalni zakonodajalec vzpostavil ravnovesje med vsemi pravicami in obveznostmi strank nekaterih pogodb.
[65]
Nacionalna sodišča, ki odločajo o sporu, morajo preveriti, ali zadevni pogoj spada na področje uporabe drugega odstavka 1. člena Direktive 93/13/EGS glede na merila, ki jih je opredelilo Sodišče EU, ob upoštevanju dejstva, da je treba v zvezi s ciljem varstva potrošnikov iz te direktive izjemo iz drugega odstavka 1. člena te direktive razlagati ozko.
[66]
Vendar pa je Sodišče EU že sprejelo stališče, da na stvarno področje uporabe te direktive ne spadajo pogodbeni pogoji, ki temeljijo na določbah nacionalnega prava, na podlagi katerih je bil prodajalec ali ponudnik zavezan potrošniku ponuditi spremembo prvotne pogodbe na podlagi dogovora, katerega vsebina je določena s temi določbami, in je imel ta potrošnik možnost soglašati s tako spremembo.
[67]
Prav take so obveznosti in pravice bank in potrošnikov po ZOPVTKK. To bi lahko zadoščalo za sklep, da je uporaba Direktive 93/13/EGS za obravnavani primer izključena, kot to trdijo pobudnice. Vendar pa iz sodne prakse Sodišča EU izhaja, da države članice lahko uporabijo določbe te direktive v položajih, ki ne spadajo na področje uporabe te direktive, če je to skladno s cilji, ki jim sledi ta direktiva, ter s PEU in PDEU.
[68]
Ker se je predlagatelj zakona pri pripravi ZOPVTKK v zakonodajnem gradivu izrecno skliceval prav na Direktivo 93/13/EGS, je v okviru presoje njegove skladnosti z Ustavo upoštevna tudi ta direktiva. Ker pa predmet presoje ni skladnost ZOPVTKK s pravnim redom EU, temveč njegova skladnost z Ustavo, je treba upoštevnost Direktive 93/13/EGS razumeti le kot argument zakonodajalca za prevzem (višjega) standarda varstva potrošnikov, kot izhaja iz te direktive, pri sprejetju ZOPVTKK.
40. Pogodbeno določilo, ki ureja denominacijo oziroma valutno klavzulo, ni nepošten pogodbeni pogoj v smislu Direktive 93/13/EGS sam po sebi, kot to navajata predlagatelj v zakonodajnem gradivu in Državni zbor v svojem odgovoru. Kaj takega niti iz Direktive 93/13/EGS niti iz sodne prakse Sodišča EU ne izhaja. Za nepošten pogodbeni pogoj lahko gre le, če so izpolnjeni pogoji iz 3. člena Direktive 93/13/EGS. Ali gre za nepošten pogodbeni pogoj, se tako vselej presoja v okoliščinah konkretnega primera in je naloga nacionalnega sodišča vsake države članice.
[69]
Iz sodne prakse Sodišča EU izhajajo številne zahteve, ki morajo biti izpolnjene, da se posamezno pogodbeno določilo kreditne pogodbe, denominirane v tuji valuti, ne šteje za nepošten pogodbeni pogoj. Tako mora nacionalno sodišče ob upoštevanju vseh okoliščin, ki so obstajale v času sklenitve pogodbe, preučiti, ali je bil potrošnik v konkretni zadevi obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške svojega kredita.
[70]
Ob sklicevanju na vsebino Priporočila
Evropskega odbora za sistemska tveganja z dne 21. septembra 2011 o dajanju posojil v tujih valutah (UL C 342, 22. 11. 2011) j
e Sodišče EU v okviru razlage pojma pojasnilne dolžnosti poudarilo, da bi morale informacije vsebovati vsaj to, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, v kateri ima kreditojemalec stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer.
[71]
Pojasnila morajo biti takšne narave, da lahko povprečen potrošnik na njihovi podlagi oceni potencialno znatne ekonomske posledice takega pogoja za njegove finančne obveznosti.
[72]
Kreditojemalec mora biti na eni strani jasno obveščen o tem, da se je s sklenitvijo kreditne pogodbe v tuji valuti izpostavil valutnemu tveganju, za katero obstaja verjetnost, da ga bo, ekonomsko gledano, težko prevzel nase v primeru znižanja vrednosti valute, v kateri prejema dohodke, v razmerju do tuje valute, v kateri je bil kredit odobren.
[73]
Na drugi strani mora banka navesti mogoče spremembe menjalnih tečajev in tveganja v zvezi s sklenitvijo kredita v tujih valutah.
[74]
Posebej pomembna so pojasnila o tveganjih kreditojemalca v primeru velikega znižanja vrednosti valute, ki je zakonito plačilno sredstvo v državi članici njegovega stalnega prebivališča, in zvišanja tuje obrestne mere.
[75]
Šele ko navedene zahteve, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča EU, niso izpolnjene, je mogoče na podlagi minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS šteti, da pogodbeno določilo pomeni nepošten pogodbeni pogoj, kar pa se, kot že rečeno, vselej presoja v okoliščinah konkretnega primera v sodnem postopku med pogodbenima strankama. Z zakonodajno določitvijo nekega pogoja kot nepoštenega, ob hkratni nevzpostavitvi možnosti izpodbijanja take domneve,
[76]
je zakonodajalec preprečil prav sodni preizkus (ne)poštenosti pogodbenega pogoja, ki je bistven element varstva potrošnikov po Direktivi 93/13/EGS in hkrati element, ki zagotavlja vzpostavitev ravnovesja med pravicami in obveznostmi pogodbenih strank.
41. Kolikor se predlagatelj v zakonodajnem gradivu sklicuje na neučinkovitost sodnih postopkov, pri čemer svoje trditve prav tako utemeljuje na napačnih podatkih, da še prav noben sodni postopek ni bil zaključen, Ustavno sodišče pojasnjuje še, da je že večkrat poudarilo pomen pozitivne dolžnosti države, da zagotovi tak sistem oziroma organizacijo postopkov, ki bodo omogočali, da posameznik pride do odločitve sodišča v razumnem času.
[77]
Primerljive zahteve izhajajo tudi iz prava EU. Sodišče EU je namreč že poudarilo, da obveznost držav članic, da zagotovijo učinkovitost pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava EU, med drugim v zvezi s pravicami, ki izhajajo iz Direktive 93/13/EGS, vključuje zahtevo po zagotovitvi učinkovitega sodnega varstva, potrjeno v prvem odstavku 7. člena te direktive in določeno tudi v 47. členu Listine, ki se med drugim uporablja za opredelitev postopkovnih pravil v zvezi s tožbami, ki temeljijo na takih pravicah.
[78]
Do sodnega varstva pa so tako v skladu s prvim odstavkom 23. člena Ustave kot tudi s 47. členom Listine upravičeni ne le potrošniki, temveč tudi ponudniki oziroma prodajalci.
[79]
V zvezi z možnostjo sodnega varstva se predlagatelj sklicuje še na okoliščino, da zaradi finančnih posledic spornih kreditnih pogodb mnogi kreditojemalci ne morejo začeti sodnega postopka. Ustava v prvem odstavku 23. člena ne zagotavlja zgolj formalne zagotovitve dostopa do sodišča, temveč tudi pravico do učinkovitega sodnega varstva, kar pomeni, da mora država zagotoviti možnost za učinkovito izvrševanje te pravice vsakomur, ne glede na okoliščine in ovire socialne narave.
[80]
Slednje med drugim predpostavlja, da osebam s slabim premoženjskim stanjem višina sodnih stroškov ne sme pomeniti nepremostljive ovire za dostop do sodišča.
[81]
Omenjeno vključuje tudi pravico do brezplačne pravne pomoči osebam, ki si glede na svoj socialni položaj ne bi mogle zagotoviti pravne pomoči
[82]
oziroma najeti pravno kvalificiranega pooblaščenca.
[83]
Že iz prvega odstavka 14. člena Ustave izhaja, da so v Republiki Sloveniji vsakomur zagotovljene enake človekove pravice in temeljne svoboščine ne glede na osebne okoliščine, med katerimi Ustava posebej navaja gmotno stanje.
[84]
42. Ustavno sodišče je tako presodilo, da nista izpolnjeni dve izmed štirih meril, ki jih določa drugi odstavek 155. člena Ustave kot pogoj, da je retroaktivnost ustavno dopustna, in sicer učinka za nazaj nimajo le posamezne določbe zakona, ampak ZOPVTKK kot celota, in ni izkazan obstoj prav posebne javne koristi, ki bi izjemoma terjala uveljavitev zakonske določbe za nazaj. Ker za ugotovitev nedopustnega povratnega učinkovanja zakona zadošča že neizpolnjenost enega izmed kumulativno določenih meril iz drugega odstavka 155. člena Ustave, se Ustavnemu sodišču z merilom obstoja posega v pridobljene pravice ni bilo treba ukvarjati. ZOPVTKK je torej kot celota v neskladju s prvim odstavkom 155. členom Ustave in ga je Ustavno sodišče razveljavilo. Glede na tako odločitev preostalih zatrjevanih protiustavnosti ni presojalo.
C.
43. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 48. člena ZUstS in tretje alineje tretjega odstavka v zvezi s petim odstavkom 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20)
v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnici in sodniki
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Špelca Mežnar, dr. Marijan Pavčnik, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Pri odločanju v tej zadevi je bil izločen sodnik dr. Rok Čeferin. Ustavno sodišče je o
dločbo sprejelo s sedmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Accetto, ki je dal odklonilno ločeno mnenje. Sodnik Knez je dal pritrdilno ločeno mnenje.
dr. Matej Accetto
Predsednik
[1]
Sodba Sodišča EU v zadevi
Marc Gómez del Moral Guasch proti Bankia SA
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020.
[2]
Zakon uporablja izraz prenova pogodbe, medtem ko se v pogodbenem pravu običajno govori o prenovitvi ali novaciji (
novatio
), glej 323. do 327. člen OZ. Ali gre v primeru ZOPVTKK res za prenovitev v smislu OZ, se Ustavnemu sodišču ni treba opredeliti.
[3]
ZOPVTKK uporablja izraz "nominiran v švicarskih frankih" namesto "denominiran v švicarskih frankih". Fran.si: nominíran prid., ki je predlagan, se poteguje za kako nagrado, naziv; denominíran -a -o prid. (ȋ), nanašajoč se na denominacijo: obveznice so denominirane v evre.
[4]
Tega izraza ZOPVTKK ne opredeljuje, zato je treba kreditno institucijo razumeti v smislu kreditne institucije po 4. členu Zakona o bančništvu (Uradni list RS, št. 92/21 – v nadaljevanju ZBan-3).
[5]
Menjalni tečaj Banke Slovenije za švicarski frank ne obstaja, obstajajo le referenčni tečaji ECB.
[6]
V pogodbenem pravu se uporablja izraz odstop terjatve ali cesija (
cessio
), glej 417. do 426. člen OZ.
[7]
ZOPVTKK se sklicuje na ZBan-2, ki je prenehal veljati z uveljavitvijo ZBan-3, tj. 23. 6. 2021, torej že med zakonodajnim postopkom za sprejetje ZOPVTKK.
[8]
Prim. 2. točko 2. člena ZOPVTKK in 2. točko 2. člena ZPotK-2.
[9]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-27/17 z dne 18. 2. 2021 (Uradni list RS, št. 29/21), 16. točka obrazložitve.
[10]
Tako denimo T. Lock v: M. Kellerbauer, M. Klemert in J. Tomkin (ur.), The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights, A Commentary, Oxford University Press, Oxford 2019, str. 2199; R. Streinz v: R. Streinz (ur.), EUV/AEUV, Vertrag über die Europäische Union und Vertrag über die Arbeitsweise der Europäischen Union, Verlag C. H. Beck, München 2012, str. 2838; W. Cremer in G.-J. Ostermann v: S. M. Heselhaus in C. Nowak (ur.), Handbuch der Europäischen Grundrechte, 2. izdaja, Verlag C. H. Beck, München 2020, str. 1588.
[11]
Pojasnilo k členu 38 – varstvo potrošnikov, Pojasnila k Listini o temeljnih pravicah (2007/C 303/02), UL C 303, 14. 12. 2007, str. 28.
[12]
Glej npr. sodbi Sodišča EU v združenih zadevah
Gutiérrez Naranjo in drugi
, C-154/15, C-307/15 in C-308/15, z dne 21. 12. 2016, 68. točka obrazložitve, in v združenih zadevah
Raiffeisen Bank in Brd Groupe Société Générale
, C-698/18 in C-699/18, z dne 9. 7. 2020, 56. točka obrazložitve.
[13]
Glej v tem smislu sodbi Sodišča EU v zadevah
Asturcom Telecomunicaciones
, C
‑
40/08, z dne 6. 10. 2009, 37. točka obrazložitve, in v združenih zadevah
Gutiérrez Naranjo in drugi
, 68. točka obrazložitve.
[14]
V skladu z 51. členom Pogodbe o Evropski uniji (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – v nadaljevanju PEU) so protokoli sestavni del pogodb in imajo torej enak pravni status kot PEU in PDEU.
[15]
Tako že v sklepu Ustavnega sodišča št. U-I-455/18 z dne 20. 1. 2022, 20. točka obrazložitve.
[16]
Tako že v odločbah Ustavnega sodišča št. Up-2012/08 z dne 5. 3. 2009 (Uradni list RS, št. 22/09, in OdlUS XVIII, 65) in št. Up-1133/18 z dne 31. 3. 2022 (Uradni list RS, št. 67/22), 7. točka obrazložitve.
[17]
Glej sodbe Sodišča EU v zadevah Åklagaren proti Hansu Åkerbergu Franssonu, C-617/10, z dne 26. 2. 2013, 19. točka obrazložitve; in Cruciano Siragusa proti Regione Sicilia – Soprintendenza Beni Culturali e Ambientali di Palermo, C-206/13, z dne 6. 3. 2014, 20. točka obrazložitve; ter v združenih zadevah Eurosaneamientos SL in drugi proti ArcelorMittal Zaragoza SA ter Francesc de Bolós Pi proti Urbaser SA, C-532/15 in C-538/15, z dne 8. 12. 2016, 52. točka obrazložitve.
[18]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-59/17 z dne 18. 9. 2019 (Uradni list RS, št. 62/19, in OdlUS XXIV, 14), 25. točka obrazložitve.
[19]
Glej sodbi Sodišča EU v zadevah
Stefano Melloni proti Ministerio Fiscal
, C-399/11, z dne 26. 2. 2013, 63. točka obrazložitve; in
Åklagaren proti Hansu Åkerbergu Franssonu
, 29. točka obrazložitve.
[20]
Povzeto po sodbi Vrhovnega sodišča Združenega kraljestva v zadevi
Walker v. Innospec Limited and others
[2017] UKSC 47. Podobno je menil že Cicero. Posamezniki se morajo zanesti na pravo s pričakovanjem, da država ne bo naknadno posegala v njihove pravice. To pričakovanje po Ciceronovem mnenju zagotavlja enakost pred zakonom ter varuje predvidljivost in pravno varnost. Glej podrobneje G. Broggini, Retroactivity of Laws in the Roman Perspective, Irish Jurist, let. 1 (1996), str. 167–168.
[21]
Sodbe Sodišča EU v zadevah
Belgocodex
, C‑381/97, z dne 3. 12. 1998, 26. točka obrazložitve,
"Goed Wonen"
, C‑376/02, z dne 26. 4. 2005, 32. točka obrazložitve;
Plantanol
, C‑201/08, z dne 10. 9. 2009, 43. točka obrazložitve, in
Veloserviss
, C‑427/14, z dne 10. 12. 2015, 30. točka obrazložitve.
[22]
Glej v tem smislu sodbi Sodišča EU v zadevah
Rosneft
, C-72/15, z dne 28. 3. 2017, 161. točka obrazložitve, in
Italija proti Svetu
, C-611/17, z dne 30. 4. 2019, 111. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[23]
Glej sodbe Sodišča EU v zadevi
A2A
, C-89/14, z dne 3. 9. 2015, 37. točka obrazložitve, v združenih zadevah
Hungeod in drugi
, C-496/18 in C-497/18, z dne 26. 3. 2020, 94. točka obrazložitve, in v zadevi
Vysočina Wind a. s.
, C-181/20, z dne 25. 1. 2022, 47. točka obrazložitve.
[24]
Sodbi Sodišča EU v zadevah
"Goed Wonen"
, 33. točka obrazložitve, in
Mizsui Hamburgu Co. Deutschland,
C-256/07, z dne 19. 3. 2009, 32. točka obrazložitve.
[25]
Glej zlasti S. Greer, The European Convention on Human Rights, Achievements, Problems and Prospects, Cambridge University Press, Cambridge 2006, str. 196 in 201–203; G. Lautenbach, The Concept of the Rule of Law and the European Court of Human Rights, Oxford University Press, Oxford 2013, str. 54 in 70–79.
[26]
Glej zlasti sodbe ESČP v zadevah Stran Greek Refineries in Stratis Andreadis proti Grčiji z dne 9. 12. 1994, National & Provincial Building Society, Leeds Permanent Building Society in Yorkshire Building Society proti Združenemu kraljestvu z dne 23. 10. 1997, Zielinski in Pradal in Gonzales in drugi proti Franciji z dne 28. 10. 1999. Glej tudi A. Jasiak, Changing the rules mid-game. Legislative interference in specific pending cases: separation of powers and fair trial, International Constitutional Law Journal, št. 1 (2010), str. 21–30, in T. Karlović, Civil Procedural Aspects of Retroactivity – Historical and Comparative Perspectives, v: A. Uzelac in C. H. van Rhee (ur.), Revisiting Procedural Human Rights: Fundamentals of Civil Procedure and Changing Face of Civil Justice, Cambridge Intersentia, Cambridge 2017, str. 272–277.
[27]
Za primere, ko je šlo za spore med posamezniki, glej sodbe ESČP v zadevah
Vezon proti Franciji
z dne 18. 4. 2006,
Ducret proti Franciji
z dne 12. 6. 2007 ter
Arras in drugi proti Italiji
z dne 14. 2. 2012.
[28]
Sodba ESČP v zadevi Arras in drugi proti Italiji.
[29]
Primerjaj sodbi ESČP v zadevah
Stran Greek Refineries in Stratis Andreadis proti Grčiji
, v kateri je bila tožena stranka država, in
Arras in drugi proti Italiji
, v kateri je šlo za spor med posamezniki.
[30]
Tako v sodbi ESČP v zadevi
Azienda Agricola Silverfunghi S. a. s. in drugi proti Italiji
z dne 24. 6. 2014, 76. točka obrazložitve.
[31]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-98/07 z dne 12. 6. 2008 (Uradni list RS, št. 65/08, in OdlUS XVII, 42), 23. točka obrazložitve, št. U-I-158/11 z dne 28. 11. 2013 (Uradni list RS, št. 107/13, in OdlUS XX, 11), 21. točka obrazložitve, in št. U-I-196/14 z dne 5. 11. 2015 (Uradni list RS, št. 90/15), 21. točka obrazložitve.
[32]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-65/08 z dne 25. 9. 2008 (Uradni list RS, št. 96/08, in OdlUS XVII, 49), 17. točka obrazložitve, št. U-I-285/10 z dne 7. 6. 2012 (Uradni list RS, št. 48/12), 8. točka obrazložitve, in št. U-I-196/14 z dne 5. 11. 2015 (Uradni list RS, št. 90/15), 24. točka obrazložitve.
[33]
Glej sodbi Sodišča EU v zadevah
Vysočina Wind a.s.,
55. točka obrazložitve, in
A.m.a. – Azienda Municipale Ambiente SpA
, C-15/19, z dne 14. 5. 2020, 57. točka obrazložitve.
[34]
Glej zlasti odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-115/93 z dne 31. 3. 1994 (Uradni list RS, št. 25/94, in OdlUS III, 26), št. U-I-119/94 z dne 21. 3. 1996 (Uradni list RS, št. 24/96, in OdlUS V, 32) in št. U-I-340/96 z dne 12. 3. 1998 (Uradni list RS, št. 31/98, in OdlUS VII, 48).
[35]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-340/96, 10. točka obrazložitve.
[36]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-196/14 z dne 5. 11. 2015 (Uradni list RS, št. 90/15), 24. točka obrazložitve.
[37]
Med obema skupinama kreditnih pogodb ZOPVTKK razlikuje na način, da za nerealizirane pogodbe določa, da se pogodbeno razmerje nadaljuje skladno s pogodbo o ureditvi medsebojnih razmerij in novim amortizacijskim načrtom.
[38]
Iz zakonodajnega gradiva sicer izhaja, da predlagatelj dan črpanja kredita enači z dnevom sklenitve pogodbe. Predlog zakona o omejitvi in porazdelitvi valutnega tveganja med kreditodajalci in kreditojemalci kreditov v švicarskih frankih (EPA 1797-VIII), str. 13.
[39]
Kreditna pogodba je urejena v 1065. do 1068. členu Zakona o obligacijskih razmerjih, Uradni list SFRJ, št. 29/78, 39/85 in 57/89 – ZOR (drugi odstavek 1061. člena OZ). V pravno odločilnem obdobju, na katero se nanaša ZOPVTKK, sta veljala Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 70/2000, 41/04 in 111/07 – v nadaljevanju ZPotK) in Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 59/10, 77/11, 30/13 in 81/15 – v nadaljevanju ZPotK-1). Nobeden od navedenih predpisov dneva črpanja kredita ne ureja. Tega ne ureja niti zdaj veljavni ZPotK-2.
[40]
R. Vassileva, Monetary Appreciation and Foreign Currency Mortages: Lessons from the 2015 Swiss Franc Surge, European Review of Private Law, let. 28, št. 1 (2020), str. 174.
[41]
Glej podrobneje R. Auer, A. Burnstein in S. M. Lein, Exchange Rates and Prices, Evidence from the 2015 Swiss Francs Appreciation, American Economic Review, let. 111, št. 2 (2021), str. 652; Swiss National Bank, 108th Annual Report Swiss National Bank, 2015, str. 13–14; M. Amador, J. Bianchi, L. Bocola in F. Perri, Exchange Rate Policies at the Zero Lower Bound, The Review of Economic Studies, let. 87, št. 4 (2020), str. 1607.
[42]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-185/10, Up-1409/10 z dne 2. 2. 2012 (Uradni list RS, št. 23/12, in OdlUS XIX, 33), 22. točka obrazložitve, in št. U-I-196/14, 26. točka obrazložitve.
[43]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-196/14, 26. točka obrazložitve.
[44]
F. Grad, Ustava in retroaktivnost pravnih predpisov, Pravna praksa, št. 19 (2016), str. 6–9.
[45]
M. Pavčnik, Teorija prava, Prispevek k razumevanju prava, 6., pregledana in dopolnjena izdaja, GV Založba, Ljubljana 2020, str. 217–218.
[46]
F. Grad, nav. delo.
[47]
Glej npr. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-115/93, s katero je bil razveljavljen celoten Zakon o varstvu terjatev v postopkih preoblikovanja podjetij in drugih pravnih oseb (Uradni list RS, št. 7/93).
[48]
Primerjaj odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-340/96, 8. točka obrazložitve, št. U-I-6/15, Up-33/15, Up-1003/15 z dne 5. 7. 2018 (Uradni list RS, št. 53/18, in OdlUS XXIII, 10), 35. točka obrazložitve, in št. U-I-397/20 z dne 2. 12. 2021 (Uradni list RS, št. 196/21), 13. točka obrazložitve.
[49]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-158/11, 26. točka obrazložitve, in št. U-I-196/14, 27. točka obrazložitve.
[50]
Prav tam.
[51]
Odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-158/11, 26. točka obrazložitve, št. U-I-56/17, Up-335/17 z dne 4. 4. 2019 (Uradni list RS, št. 28/19, in OdlUS XXIV, 3), 23. točka obrazložitve, in št. U-I-397/20, 14. točka obrazložitve.
[52]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-158/11, 26. točka obrazložitve.
[53]
Sodba Sodišča EU v združenih zadevah
Diversinte in Iberlacta
, C‑260/91 in C‑261/91, z dne 1. 4. 1993, 10. točka obrazložitve. Glej tudi sklep predsednika Sodišča EU v zadevi
Ilford proti Komisiji
, 1/84 R, z dne 1. 2. 1984, 19. točka obrazložitve; sodbi Sodišča EU v zadevah
Crispoltoni
, C‑368/89, z dne 11. 7. 1991, 20. točka obrazložitve, in
Sudholz
, C‑17/01, z dne 29. 4. 2004, 36. točka obrazložitve, ter sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Mischoja v zadevah
Crispoltoni
, C‑368/89, 17. točka obrazložitve, in
Cargill proti Komisiji
, C‑248/89, 52. točka obrazložitve.
[54]
Sodbi Sodišča EU v zadevah
Delacre in drugi proti Komisiji
, C-350/88, z dne 14. 2. 1990, 15. točka obrazložitve, in
Diversinte in Iberlacta
, 11. točka obrazložitve.
[55]
Sodba Sodišča EU v zadevi
Diversinte in Iberlacta
, 13. točka obrazložitve.
[56]
Glej Predlog zakona o omejitvi in porazdelitvi valutnega tveganja med kreditodajalci in kreditojemalci kreditov v švicarskih frankih (EPA 1797-VIII), str. 15–17.
[57]
Prav tam, str. 16.
[58]
Prav tam, str. 3.
[59]
Prav tam, str. 16.
[60]
V obdobju Jugoslavije so predpisi o deviznem poslovanju vezavo obveznosti na tuje valute nekaj časa omejevali, vendar so bile omejitve kasneje opuščene. Glej npr. I. Strnad, Obveznostna razmerja: Denarni nominalizem, Pravna praksa, št. 25 (2001), str. 8–10, in J. Šlibar, Novosti v obligacijskem pravu: vpliv sodne prakse na Obligacijski zakonik, Podjetje in delo, št. 6-7 (2001), str. 966–971.
[61]
To načelno vprašanje je bilo pojasnjeno s sodbo Sodišča EU v zadevi
Ruxandra Paula Andriciuc in drugi proti Banca Românească SA
, C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju
Andriciuc
), 41. točka obrazložitve; v zvezi s tem glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi
Andriciuc
(C‑186/16), 2. točka obrazložitve.
[62]
Gre za sodbe Sodišča EU v zadevah
OTP Bank Nyrt., OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt proti Teréz Ilyés, Emil Kiss
, C
‑
51/17, z dne 20. 9. 2018,
NG
in
OH
proti
SC Banca Transilvania SA
,
C-81/19, z dne 9. 7. 2020 in
DP in SG proti Trapeza Peiraios AE,
C-243/20, z dne 21. 12. 2021 ter sklepa Sodišča EU v zadevah
XU
in drugi proti
SC Credit Europe Ipotecar IFN SA
in
Credit Europe Bank NV
, C-364/19, z dne 14. 4. 2021, in
NSV
in
NM
proti
BT
, C-87/21, z dne 14. 10. 2021.
[63]
Glej sodbo Sodišča EU v zadevi
Andriciuc
, 27. in 28. točka obrazložitve.
[64]
Glej sodbo Sodišča EU v zadevi
NG in OH proti SC Banca Transilvania SA
, 35. točka obrazložitve.
[65]
Glej v tem smislu sodbo Sodišča EU v zadevi
RWE Vertrieb
, C‑92/11, z dne 21. 3. 2013, 28. točka obrazložitve.
[66]
Sodba Sodišča EU v zadevi
Andriciuc
, 30. in 31. točka obrazložitve.
[67]
Sodba Sodišča EU v zadevi
A. H. proti Zagrebačka banka d. d.
, C-567/20, z dne 5. 5. 2022, 64. točka obrazložitve.
[68]
Glej v tem smislu sodbi Sodišča EU v zadevah
Condominio di Milano, via Meda
, C‑329/19, z dne 2. 4. 2020, 37. točka obrazložitve, ter
DP in SG proti Trapeza Peiraios AE
, C-243/20, z dne 21. 12. 2021, 62. točka obrazložitve.
[69]
Glej npr. sodbo Sodišča EU v zadevi
Ottília Lovasné Tóth proti ERSTE Bank Hungary Zrt.
, C-34/18, z dne 19. 9. 2019, 44. do 48. točka obrazložitve.
[70]
Sodba Sodišča EU v zadevi
Andriciuc
, 47. točka obrazložitve.
[71]
Tako sodbi Sodišča EU v zadevah
Andriciuc
, 49. točka obrazložitve, in
OTP Bank Nyrt., OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt proti Teréz Ilyés, Emil Kiss
, 74. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[72]
Tako Sodišče EU v sodbah v zadevah
Andriciuc
, 51. točka obrazložitve, in
Marc Gómez del Moral Guasch proti Bankia SA
, 51. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[73]
Tako Sodišče EU v sodbah v zadevah
OTP Bank Nyrt., OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt proti Teréz Ilyés, Emil Kiss
, 75. točka obrazložitve, in
BNP Paribas Personal Finance SA proti VE
, C-609/19, z dne 10. 6. 2021, 50. točka obrazložitve.
[74]
Prav tam.
[75]
Sodba Sodišča EU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance SA proti VE
, 48. točka obrazložitve. Glej podrobneje tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22), zlasti 32. točka obrazložitve. Tej sledi tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022.
[76]
Prim. v zvezi s tem odločitev ESČP v zadevi
Merkantil Car Zrt. in drugi proti Madžarski
, z dne 27. 11. 2018, 80. točka obrazložitve.
[77]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-65/05 z dne 22. 9. 2005 (Uradni list RS, št. 92/05, in OdlUS XIV, 72), 6. točka obrazložitve, in št. Up-695/11 z dne 10. 1. 2003 (Uradni list RS, št. 9/13, in OdlUS XX, 13), 12. točka obrazložitve.
[78]
Glej v tem smislu sodbo Sodišča EU v združenih zadevah
BNP Paribas, Personal Finance SA
, od C‑776/19 do C‑782/19, z dne 10. 6. 2021, 29. točka obrazložitve  in tam navedena sodna praksa, glej tudi sodbo Sodišča EU v zadevi
L proti Unicaja Banco SA
, C-869/19, z dne 17. 5. 2022, 29. točka obrazložitve.
[79]
Sodba Sodišča EU v zadevi
Biuro podróży 'Partner' Sp. z o.o, Sp. komandytowa w Dąbrowie Górniczej v Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów
, C-119/15, z dne 21. 12. 2016, 27. točka obrazložitve.
[80]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-II-1/09 z dne 5. 6. 2009 (Uradni list RS, št. 35/09, in OdlUS XVIII, 20), 10. točka obrazložitve. Glej tudi sklep Ustavnega sodišča št. Up-692/04 z dne 11. 3. 2005.
[81]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. Up-745/03 z dne 11. 3. 2005.
[82]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. Up-1348/06 z dne 20. 10. 2006.
[83]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-II-1/09.
[84]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-69/07 z dne 4. 12. 2008 (Uradni list RS, št. 119/08, in OdlUS XVII, 68).
⇒
U-I-64/22-22
U-I-65/22-24
29. 11. 2022
PRITRDILNO LOČENO MNENJE SODNIKA DR. RAJKA KNEZA   K ODLOČBI ŠT.
U-I-64/22
,
U-I-65/22 Z DNE 17. 11. 2022
Protiustavnost Zakona o omejitvi in porazdelitvi valutnega tveganja med kreditodajalci in kreditojemalci kreditov v švicarskih frankih
I. Uvod in razlogi za pritrdilno ločeno mnenje
1. Izrek odločbe sem podprl. Tudi nekatera nosilna stališča obrazložitve odločbe. Ta sledi namenu prepovedi povratne veljave zakonskih določb iz prvega odstavka 155. člena Ustave. Izrecno zapisana prepoved temelji v zagotavljanju bistvene prvine pravne države, tj. pravne varnosti, ter s tem ohranjanju in utrjevanju zaupanja v pravo. Gre za dve načeli izmed načel pravne države iz 2. člena Ustave. K odločbi pa bi rad dodal pojasnila; izpodbijani zakon namreč zadeva številne kreditojemalce, ki so v težkih finančnih in življenjskih stiskah. Te stiske trajajo že vrsto let, pogoji na trgu zadnjega obdobja in prisotna inflacija pa so te stiske kreditojemalcev še poglobili. Izboljšanje pogojev glede inflacije in vsesplošne draginje ni na vidiku. Vsaj ne jasno. Ker so številni krediti najeti za daljše obdobje, tudi 30 let, nekateri kreditojemalci pa so danes dolžni celo več, kot so bili na začetku, ne gre le za dolgotrajno preteklo, ampak tudi prihodnje finančno obremenjevanje do mere, ki ga številni kreditojemalci ne zmorejo. Ne le primeri iz prakse rednih sodišč ali primeri, o katerih pišejo številni mediji, tudi ustavne pritožbe, ki jih kreditojemalci vlagajo na Ustavno sodišče potrjujejo ta dejstva. Zame je torej nesporno, da imamo opravka s težkimi življenjskimi situacijami, ki ne zaznamujejo le posameznikov, tj. kreditojemalcev, ampak tudi njihove družine. Brez prejudica in brez odgovarjanja na vprašanje, kdo je v posamičnih primerih za to odgovoren, se osredotočam zgolj na dejstvi, da gre za težke finančne situacije in da kreditojemalci izgubljajo premoženje, tudi svoje domove. V ločenem mnenju zato pojasnjujem širše dojemanje izpodbijanega zakona in problematike kreditov v švicarskih frankih. Osredotočam se predvsem na pogoj
posebne javne koristi
(ki ga odločba naslavlja) in dodajam pogled na invazivnost posega v
pridobljene pravice.
[1]
V zaključki pa se (
obiter
) ozrem na etične in poslovno-moralne vidike, ki, menim, narekujejo proaktivno delovanje ne le oblasti, ampak predvsem bank.
II. Pogoj
posebne
javne koristi in t. i. "socializacija" tveganj
2. Izpodbijani zakon je želel doseči več kot podobni zakoni v drugih državah, ki so naslovili težave kreditojemalcev kreditov v švicarskih frankih. Te primerjave v zakonodajnem gradivu navaja tudi predlagatelj in so prestali ustavne presoje. Če lahko za slovenski izpodbijani zakon izrazim oceno, da ni le neznatno retroaktivno
[2]
posegel v pridobljene pravice posojilodajalcev, je lahko bilo pri tistih primerjalnih ureditvah, ki so z učinkom "za naprej" (
ex ante
) uredili zgolj konverzijo v domačo valuto ali valuto evra, lažje doseči manj invazivne oblike povratne veljavnosti (nepravo retroaktivnost) in manj invazivne posege v pridobljene pravice.
3. Z navedenim izhodiščem je tesno povezan tudi obstoj posebne javne koristi. Mnenja sem, da je določena javna korist z zakonom zasledovana, vendar drugače, kot jo je predlagatelj zakona izpostavil v zakonodajnem postopku. V tem delu se z obrazložitvijo v odločbi prav tako strinjam, vendar bi rad dodal naslednje: pri dokazovanju tega pogoja je Ustavno sodišče strogo v več pogledih; zahteva, da se
posebna
javna koristi presoja že v času zakonodajnega postopka
[3]
in naknadne obrazložitve nimajo takšnega pomena kot pri drugih presojah ustavne skladnosti. Zato je pogoj
posebne
javne koristi eden pomembnejših pri utemeljevanju dopustnosti retroaktivnega učinka in mora biti jasno artikuliran, poudarjen, torej kvalificirano, že v zakonodajnem postopku. Razlogi v podporo izpolnjevanja pogoja javne koristi, ki jih je navajal predlagatelj in so presojani v 34.–41. točki obrazložitve odločbe, tem pogojem ne zadostijo. Poleg presoje iz odločbe dodajam, da so ti razlogi predlagatelja usmerjeni v preteklost, torej, pod kakšnimi pogoji so se kreditne pogodbe sklepale. Vendar pa, če ti pogoji niso zadostili evropskemu in nacionalnemu pravu, je omogočeno sodno varstvo v vsakem posameznem primeru. Razlogi v podporo
posebne
javne koristi bi morali naslavljati predvsem
ex ante
in proaktivne prihodnje rešitve,
[4]
to pa predvsem pomeni naslavljanje rešitev težkih finančnih situacij, v katerih so se znašli nekateri (ne vsi) kreditojemalci.
4. Kot pojasnjujem v uvodu, ne gre le za vprašanje, koliko je takšnih kreditojemalcev, ampak tudi, kako dolgo takšne situacije trajajo in ali je v prihodnosti mogoče pričakovati drugačne okoliščine, ki bi te situacije olajšale. Socialno stanje številnih kreditojemalcev, njihovih družin,
[5]
je pogosto obremenjeno preko vsake razumne meje. Sili jih tudi v novo izposojanje denarja in zadolževanje, prisilno prodajo doma, prisotni so s tem povezani osebni neuspehi, razveze itd. V krizah so vedno najbolj prizdeti tisti, ki so že na socialnem robu. Ker ti kreditojemalci pogosto postanejo nesolventni in je nad njimi začet postopek osebnega stečaja, so pogosto tudi prejemniki socialnih pomoči. To pomeni tudi, da je strošek teh kreditov v določeni meri "socializiran", saj banke posežejo po premoženju kreditojemalcev ali tistih, ki so svojo premoženje zastavili v zavarovanje izpolnjevanja kreditnih obveznosti, iz česar se terjatve banke deloma ali v celoti poplačajo, tem posameznikom pa skupnost oziroma družba (država) pomaga preživeti. Strošek torej ni le "notranji" (ali s tujko
interni
oziroma
internaliziran
) v smislu, da ni omejen le na stranke pogodbe, ampak vključuje tudi davkoplačevalce, ki finančno zagotavljajo socialno-varstvene ukrepe. Zato ne gre le za vprašanja, povezana s stipulacijsko fazo pogodbenega razmerja (torej vprašanja aplikacije pravil informacijskega modela varstva potrošnikov v EU, pojasnilna dolžnost, presoja poštenosti, pozitivni vidik pogodbene svobode itd.), ampak tudi za posledično breme družbe. Tveganja, ki so jih banke asimetrično ponudila v pogodbena razmerja, dosežejo širše družbeno vprašanje, torej "socializiranje" posledic (v smislu stroškov, ki jih prevzema družba kot celota). Banke z zavarovanjem kredita (npr. hipoteke) ostanejo v varnem neposlabšanem položaju, ranljivi (ne vsi) kreditojemalci pa postanejo vprašanje družbe oziroma skupnosti. V tem pogledu sam razberem javno korist, ki bi jo lahko zakon zasledoval, vendar bi na predlagatelju zakona in zakonodajalcu bilo trditveno in dokazno breme utemeljevanja takšnih razlogov posebne javne koristi, pri čemer bi morali imeti pred sabo tudi položaj bank in sorazmernost posega, ki bi v zasledovanju takšne javne koristi pomagal tovrstnim kreditojemalcem.
5. Menim sicer tudi, da je strogost pri posebni javni koristi potrebna (ne gre pozabiti, da drugi odstavek 155. člena Ustave pomeni izjemo zelo pomembnih načel pravne države (o tem v 1. točki tega mnenja) in da je vsako izjemo, še posebno tovrstno, treba restriktivno razlagati. Vendar je kdaj takšna strogost lahko tudi vprašljiva. Dosedanja stroga razlaga posebne javne koristi se v primerih, kot je ta, izkaže kot potrebna dodatnega premisleka.
III. Invazivnost posega v pridobljene pravice
6. Odločba tega pogoja ni presojala (ni bilo potrebno
[6]
), zato ga tudi sam ne bom globje analiziral. Dodal bi rad le, da je zakon, menim, predvidel ukrepe, ki niso le neznatno posegli v pridobljene pravice. Primerjalno sprejeti zakoni so od izpodbijanega v tem pogledu drugačni. Seveda so drugačni tudi ustavni pogoji v teh državah (Hrvaška, Romunija, Madžarska, Poljska, Črna gora) in iz obeh razlogov ne gre posploševati, da bi kakšen drugačen zakon prestal ustavnosodno presojo v Sloveniji. Prav tako ne gre posploševati, da so rešitve v nekaterih državah mogoče, v Sloveniji pa ne. Če bi bankam nastajale neznatne škode, torej take, ki glede na obseg poslovanja ne vplivajo bistveno na njihove poslovne rezultate, bi se tudi pri kriteriju poseganja v pridobljene pravice približali vprašanju dovoljenosti.
[7]
V situacijah kreditojemalcev bi tudi takšni posegi bili v pomoč.
IV. Sklepno
7. V uvodu sem že omenil, da je izpodbijani zakon zahteval več kot zgolj le konverzijo, in dodajam, da tudi ne loči med tistimi kreditojemalci, ki so sklenili pogodbe skladno z zakonom, in tistimi, ki niso, tistimi, ki so v finančnih težavah, in tistimi, ki niso, itd. Zakon – kot celota – je, čeravno odločba tega izrecno ne pojasni, retroaktiven v smislu prave retroaktivnosti. A tudi, če bi naslavljal kakšno situacijo, kjer bi bila morda pravilnejša ocena o nepravi retroaktivnosti, bi se, menim, postavila vprašanja dopustnosti različne obravnave različnih kategorij kreditojemalcev. Čeprav več kot razumem položaj številnih kreditojemalcev in razočaranje, ki ga bodo ob odločitvi Ustavnega sodišča doživeli, je ob strogosti drugega odstavka 155. člena Ustave takšen zakon imel le malo izgledov prestati ustavnosodno presojo.
8. Ne zanemarjam pomembne vloge bank v gospodarsko-družbenem sistemu, njihovo svobodno gospodarsko pobudo, vendar pa smo soočeni z grobim neravnotežjem v številnih posamičnih pogodbenih razmerjih. In ironično je, da pogosto v teh primerih največje breme nosijo tisti, ki so kredite najemali za reševanje stanovanjskih in drugih osnovnih življenjskih potreb. Pogosto premalo pojasnjena in asimetrično sprejeta tveganja niso bila porazdeljena tako, da bi ob dogodkih, kot je apreciacija valute, določen delež tveganja nosile tudi banke.
[8]
Skladno tudi s poslovno-moralnimi vidiki pogrešam zato aktivnejšo vlogo bank, da bi z občutkom do ranljivih posameznikov podvzele poslovno-moralne aktivnosti vsaj v tolikšni meri, da bi kreditojemalci lažje odplačevali anuitete, in da bi vsaj z učinkom za naprej spreminjale pogodbe. Iz primerjalnih ureditev, na katere reference opozarja tudi zakonodajno gradivo izpodbijanega zakona, izhaja, da so v drugih državah poskušali tudi s poravnavami. Predvsem revni in ranljivi kreditojemalci ne bi smel plačevati tako grobe cene.
[9]
Etično in skladno s poslovno moralo bi bilo iskati rešitve v omenjenih smereh – tako s strani bank kot zakonodajalca.
[10]
Verjetno bi bilo potrebnih več različnih ukrepov v kombinacijah in prepletih.
dr. Rajko Knez
Sodnik
[1]
Nekatere odločbe Ustavnega sodišča ta dva pogoja obravnavajo kot enega (npr. odločba št. U-I-185/10, Up-1409/10, 22. točka obrazložitve, ali odločba št. U-I-196/14, 26. točka obrazložitve. V odločbi, h kateri dajem ločeno mnenje, se sledi ločevanju teh dveh pogojev in tudi sam menim, da je pravilneje oba pogoja razmejiti, ker se vsebinsko vendarle razlikujeta. Imata skupne stične točke, vendarle posebna javna korist naslavlja vsebinsko druga
ex ante
vprašanja kot (intenzivnost) posega v pridobljene pravice (
vested rights
). Tudi v tem ločenem mnenju oba pogoja naslavljam ločeno.
[2]
V skladu z ustaljeno presojo Ustavnega sodišča ima predpis povratne učinke praviloma tedaj, ko je za začetek njegove uporabe določen trenutek pred njegovo uveljavitvijo, oziroma tudi tedaj, ko je za začetek njegove uporabe določen trenutek po njegovi uveljavitvi, vendar njegove posamezne določbe učinkujejo tako, da za nazaj posežejo v pravne položaje ali pravna dejstva, ki so bili zaključeni v času veljavnosti prejšnje pravne norme. Prim. odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-158/11, 21. točka obrazložitve, in št. U-I-295/13, 98. točka obrazložitve.
[3]
Tako Ustavno sodišče v 26. točki obrazložitve odločbe št. U-I-158/11: "
Glede prvega pogoja iz drugega odstavka 155. člena Ustave je Ustavno sodišče že sprejelo stališče, da za izkazovanje zahtevane javne koristi, ki bi izjemoma terjala uveljavitev zakonske določbe za nazaj, ni mogoče brez pridržka uporabiti argumentov, ki utemeljujejo ureditev v delu, ki velja za naprej. Drugačno stališče bi razvodenilo pomen ustavne prepovedi povratne veljave pravnih aktov iz prvega odstavka 155. člena Ustave. Povratno učinkovanje lahko torej upraviči le posebna, prav povratno učinkovanje predpisa utemeljujoča javna korist, brez katere ne bi bilo mogoče doseči zasledovanega cilja ureditve. Taka javna korist pa mora biti glede na to, da se z njo utemeljuje izjema od ustavne prepovedi povratnega učinkovanja predpisa – izjeme pa je treba razlagati restriktivno –, v zakonodajnem postopku posebej ugotovljena. Zakonodajalec mora torej povratno učinkovanje pravne norme utemeljiti že v samem zakonodajnem gradivu. Te utemeljitve ne morejo nadomestiti morebitna kasnejša (po zaključenem zakonodajnem postopku prvič podana) utemeljevanja ciljev zakona, ki iz zakonodajnega gradiva niso razvidna.
"
Primerjaj tudi ločeno mnenje J. Sovdat v tej zadevi: "
Na prepoved iz prvega odstavka 155. člena Ustave je mogoče gledati hkrati kot na pravno pravilo, ki operacionalizira pravna načela iz 2. člena Ustave, in hkrati kot na ustavno načelo. To pa ne more veljati za drugi odstavek 155. člena Ustave, ki je nedvomno ustavnopravno pravilo, kar ni zanemarljivo pri možnostih njegove razlage. Pravna pravila, ki uveljavljajo izjeme, je treba že v temelju razlagati restriktivno. To mora vzeti v ozir tudi zakonodajalec, ki mora pri sprejemanju zakonov spoštovati Ustavo. V drugem odstavku 155. člena mu Ustava narekuje, da ugotovi, ali so izpolnjeni ustavni pogoji, ki mu dovoljujejo uveljavitev povratno učinkujočih zakonskih določb. Ta ugotovitev mora imeti tudi svoj razpoznavni in navzven vidni odraz, iz katerega je razvidno, da zakonodajalec svojo obveznost spoštovati Ustavo jemlje resno. Zato mora biti že iz zakonodajnega gradiva (to pa je vse zakonodajno gradivo iz zakonodajnega postopka) razvidno, zakaj so ti pogoji izpolnjeni […]
" (4. točka obrazložitve).
In nadaljevanje še v 10. točki obrazložitve njenega ločenega mnenja: "
Odločba vzpostavlja strogost do zakonodajalca v tem pogledu, da mora biti že v zakonodajnem postopku jasno razvidno, katera je ta javna korist, zaradi katere je treba uveljaviti povratno učinkovanje posameznih zakonskih določb. Vendar je ta strogost logična in utemeljena prav na tem, da drugi odstavek 155. člena Ustave pomeni izjemo od pomembnega ustavnega pravila (načela prepovedi retroaktivnosti iz prvega odstavka tega člena), ki spada v elementarni del pravne države. Táko ravnanje zahteva tudi odgovorno izvrševanje zakonodajne oblasti. […]
".
[4]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-158/11: "
[…] Vendar uporaba povratno učinkujoče davčne norme po naravi stvari ne more služiti odvračanju od že izvršenih ravnanj, temveč lahko pomeni le naknadno pravno vrednotenje že izvršenih vedenj in ravnanj […]
" (29. točka obrazložitve in tam citirana literatura). Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-113/17, 18. točka obrazložitve.
Ustavno sodišče je tudi že pojasnilo, da za nazaj po naravi stvari ni mogoče motivirati človekovega vedenja in ravnanja. Tako v odločbi št. U-I-158/11, 34. točka obrazložitve.
[5]
Po podatkih iz zakonodajnega gradiva je obremenjenih približno 32.000 gospodinjstev oziroma ti krediti vplivajo na okoli 96.000 (5 %) prebivalcev Slovenije.
[6]
Glej 42. točko odločbe.
[7]
Na vprašanje, kdaj je poseg v pridobljene mogoč, je Ustavno sodišče že odgovarjalo. Prim. pojasnilo v ločenem mnenju sodnice Sovdat v zadevi št. U-I-158/11, predvsem v 12.–14. točki obrazložitve: "
[…]"če se s tem ne posega v pridobljene pravice", razložilo tako, kot da v njem v resnici piše, "če se s tem nedopustno ne posega v pridobljene pravice". V celoti je obrazložitev te dopustnosti razvidna iz odločbe št. U-I-60/99. Poseg v pridobljene pravice je Ustavno sodišče štelo za dopusten, če ob izkazani javni koristi (ki mora tako in tako obstajati po drugem odstavku 155. člena Ustave – torej ob izkazani javni koristi, ki upravičuje povratno veljavo zakonskih določb) poseg v pridobljene pravice prestane t. i. strogi test sorazmernosti, torej da je poseg v pridobljene pravice primeren in nujen za dosego javne koristi in tudi sorazmeren v primerjavi s koristjo, ki se varuje. Poseg v pridobljene pravice je torej lahko dopusten pod pogoji, ki so določeni za posege v človekove pravice in temeljne svoboščine
."
Vendar v mnenju sodnica izpostavi, da bi že pri testu legitimnosti (tretji odstavek 15. člena Ustave), ki mu test stroge sorazmernosti šele sledi, trčili tudi ob vprašanje javne koristi. Glej 14. točko obrazložitve njenega mnenja.
[8]
Banke lahko delujejo zgolj na zaupanju (sicer jim svojega premoženja ljudje ne bi zaupali), s takšnim ravnanjem tega gotovo ne pridobivajo.
[9]
Ali lahko varstvo šibkejšega res popolnoma razvodeni (v civilnopravnem razmerju), je odgovorilo Ustavno sodišče v odločbi št. Up-14/21.
[10]
Kategorije etičnosti tvorijo podstat prava, tudi Ustave. Nujno je v družbi delovati etično, če želimo, da je družba uspešna (tako H. J. Powell, Constitutional Conscience – The Moral Dimension of Judicial Decision, The University of Chicago Press, Chicago 2008, str. 6). Ta zahteva se ne ustavi le pri posameznikih, ki izvršujejo oblastne pristojnosti in naloge. To velja tudi v horizontalnih oziroma civilnopravnih odnosih (o družbeni etiki glej tudi A. Trstenjak, Profesionalna etika in civilna družba, v: L. Toplak (ur.), Profesionalna etika pri delu z ljudmi, Zbornik, Univerza v Mariboru in Inštitut Antona Trstenjaka, Maribor 1996, str. 9–12).
Temu nasprotno misleči lahko, seveda, opozorijo na svobodo človekovega ravnanja. Vendar, kot vedno, tako v vertikalnih kot tudi v horizontalnih odnosih, ko je na drugi strani (ranljivega) posameznika ekonomsko močna pogodbena stranka, ni tako zelo enoznačno izhajati le iz svobode ravnanj posameznika. Humano bi bilo bolj pošteno postopanje pri sklepanju pogodb in humano bi bilo, ko nastopijo težave, poiskati rešitve. Poleg tega, kar pojasni Ustavno sodišče v odločbi št. Up-14/21, kjer izpostavlja pozitivni vidik pogodbene svobode in načelo socialne države, bi bil na mestu ozir na dobre poslovne običaje. Vse zapisano je tudi podstat pogodbenih razmerij. Toliko bolj, kadar pogodbeni odnosi vodijo tudi do "socializacije" tveganj in stroškov in ko je torej za dogovore, ki so jih nudili "močni" ekonomski igralci na trgu, račun izstavljen družbi (kot pišem zgoraj preko socialnega varstva) in ne le posameznikom (ne le tistim, ki so kredit najeli, ampak tudi njihovim družinam).
O trgu in (poslovni) morali glej več pri Š. Ivanjko, Poslovna morala, v: L. Toplak (ur.), Profesionalna etika pri delu z ljudmi, Zbornik, Univerza v Mariboru in Inštitut Antona Trstenjaka, Maribor 1996, str. 177 in naslednje.
⇒
U-I-64/22-23
U-I-65/22-25
8
. 12. 2022
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA DR. MATEJA ACCETTA K ODLOČBI ŠT.
U-I-64/22, U-I-65/22
Z DNE
17. 11. 2022
1. Pričujoča zadeva je ena tistih, pri katerih se mi zdi še posebej pomembno obrazložiti, zakaj je nisem mogel podpreti, saj me večji del razlogovanja iz njene obrazložitve nagovori. Vendarle pa se od presoje spoštovanih kolegov iz večine v (vsaj) enem pogledu oddaljujem do te mere, da odločbe nisem mogel podpreti.
2. Odločba ugotavlja, da gre pri Zakonu o omejitvi in porazdelitvi valutnega tveganja med kreditodajalci in kreditojemalci kreditov v švicarskih frankih (ZOPVTKK) za pravo retroaktivnost, katere ustavnost se presoja po merilih iz 155. člena Ustave (glej 28.–30. točko obrazložitve odločbe), in da v primeru ZOPVTKK nista izpolnjeni vsaj dve izmed kumulativno določenih meril v tej določbi, saj v nasprotju z drugim odstavkom 155. člena namesto zgolj posameznih določb zakona povratno učinkuje cel zakon (glej 31.–33. točko obrazložitve) in ni izkazan obstoj prav posebne javne koristi, ki bi izjemoma terjala uveljavitev zakonske določbe za nazaj (glej 34.–42. točko obrazložitve).
3. V splošnejšem pogledu, kolikor obrazložitev in v njej zavzeta stališča presegajo okoliščine konkretne zadeve, odločba pomembno naslavlja vprašanje drugega izmed ustaljeno pojmovanih štirih meril iz drugega odstavka 155. člena Ustave, po katerem imajo povratni učinek lahko zgolj posamezne določbe zakona, ne pa zakon kot celota. Glede razumevanja meril odločba (kot je navedeno v 30. točki obrazložitve) sledi ustaljeni presoji Ustavnega sodišča, kjer je Ustavno sodišče kot upoštevno merilo prepoznalo vsakega izmed stavkov v povedi iz drugega odstavka 155. člena, ki se glasi: "Samo zakon lahko določi, da imajo posamezne njegove določbe učinek za nazaj, če to zahteva javna korist in če se s tem ne posega v pridobljene pravice." Tokrat je Ustavno sodišče po mojem razumevanju prvič ugotovilo, da ni izpolnjeno drugo merilo, ker povratno učinkuje zakon kot celota.
4. Do tega stališča imam dvoje zadržkov. Drugi, ki v pričujoči zadevi ni odločilen in na katerega zato opozarjam ob robu, je zadržek glede splošne prepričljivosti razlage (ali v okoliščinah te zadeve uporabe) tega merila glede na razmerje med zakonom in njegovimi posameznimi določbami. Lahko bi se zastavilo vprašanje, ali je opisano razumevanje drugega merila povsem smotrno, še posebno ob možnosti sprejemanja zakonov, ki le drobno spreminjajo ali dopolnjujejo že prej sprejete zakone. Ali je v takih primerih za oceno ustavnosti res odločilno, ali so določene povratno učinkujoče določbe vsebovane v ločenem zakonu (ki torej "v celoti" učinkuje povratno) ali pa v zakonu, ki poleg teh istih določb vsebuje še druge določbe, ki s prvimi niso neposredno povezane in same nimajo povratnih učinkov? Vendar ta vidik le omenjam, saj je zame še pomembnejši prvi zadržek, zaradi katerega odločbe nisem mogel podpreti.
[1]
5. Nisem namreč mogel slediti stališču, da gre pri zakonu v vseh upoštevnih vidikih za pravo retroaktivnost, ki se presoja po merilih iz 155. člena Ustave. Odločba (v 28. točki obrazložitve) zavzame stališče, da za presojo Ustavnega sodišča ni pomembno razlikovanje med že realiziranimi in še ne realiziranimi kreditnimi pogodbami, saj tudi ZOPVTKK med njimi ne razlikuje, pravno odločilna trenutka za uporabo mehanizma valutne kapice iz 5. člena ZOPVTKK pa sta dan črpanja kredita in trenutek upoštevne spremembe menjalnega tečaja, ki sta oba nastopila pred uveljavitvijo ZOPVTKK. Zato, (v 30. točki obrazložitve) ugotavlja odločba, ZOPVTKK na vse kreditne pogodbe, sklenjene med 28. 6. 2004 in 31. 12. 2010 in denominirane v švicarskih frankih, učinkuje retroaktivno (v smislu prave retroaktivnosti). Po moji oceni to v primeru nerealiziranih kreditnih pogodb ne drži, ampak gre v teh primerih (zgolj) za nepravo retroaktivnost.
6. O razlikovanju med pravo in nepravo retroaktivnostjo sem svoje stališče podrobneje že obrazložil v svojem ločenem mnenju k odločbi št. U-I-6/15, Up-33/15, Up-1003/15, kjer je šlo za oceno ustavnosti ureditve v Zakonu o odvzemu premoženja nezakonitega izvora (ZOPNI), in ga tu ne bom podrobneje ponavljal.
[2]
Čeprav povsem jasno izoblikovanih meril za to razlikovanje v presoji Ustavnega sodišča ni lahko prepoznati, je razlikovanje pomembno, saj neprava retroaktivnost terja drugačno presojo z vidika načela varstva zaupanja v pravo kot enega izmed načel pravne države iz 2. člena Ustave. Podobno, kot sem svoje stališče opredelil že v omenjenem ločenem mnenju, je to razlikovanje z različnimi zahtevami presoje po moji oceni pomembno do te mere, da odločbe, ki presojo opravi zgolj z vidika 155. člena Ustave, nisem mogel podpreti, pa čeprav bi drugačna presoja z vidika načela varstva zaupanja v pravo iz 2. člena Ustave morda vodila do istega zaključka.
7. V obravnavani zadevi gre tudi po moji oceni pri ZOPVTKK za pravo retroaktivnost v primerih že realiziranih kreditnih pogodbah, pri katerih torej zakon za nazaj posega v tiste pravne položaje oziroma dejstva, ki so bili že zaključeni v času pred njegovo uveljavitvijo. Nasprotno pa gre po moji presoji pri nerealiziranih kreditnih pogodbah za pravni položaj oziroma dejanski stan, ki je sicer nastal že pred objavo zakona, ni pa še bil v celoti zaključen, kar pa opredeljuje nepravo retroaktivnost zakona, ki za v prihodnje naknadno razvrednoti ta pravni položaj.
[3]
Z drugimi besedami, v primeru še nerealiziranih kreditnih pogodb, kjer bi zaradi ZOPVTKK in valutne kapice prišlo do preračuna skupnega dolgovanega zneska kreditojemalca za odplačilo kredita oziroma do spremembe pri opredelitvi višine preostalih obveznosti kreditojemalca do kreditodajalca, kar bi vplivalo na opredelitev višine preostalih v prihodnje dolgovanih plačil, bi po moji presoji ureditev morali presojati z vidika načela varstva zaupanja v pravo iz 2. člena Ustave.
8. Za konec še enkrat poudarjam, da bi ta presoja seveda lahko pripeljala do enakega izreka in da mojih zadržkov ne gre razumeti kot vnaprejšnje podpore nasprotnemu stališču, da torej ZOPVTKK sploh ni v neskladju z Ustavo. Povsem mogoče je, da bi tudi presoja z vidika načela varstva zaupanja v pravo utemeljila razveljavitev izpodbijane zakonske ureditve. Ker takšna presoja v pričujoči zadevi ni bila opravljena, ampak Ustavno sodišče odločbo (u)temelji na ugotovitvi, da gre v vseh primerih uporabe ZOPVTKK za pravo retroaktivnost, pa odločitve vendarle nisem mogel podpreti.
dr. Matej Accetto
Sodnik
[1]
Tu le pripominjam, da se tudi odločba ne ustavi le pri tako obrazloženem drugem merilu, ampak nadalje in vsebinsko podrobneje ugotovi še neizpolnjenost tretjega merila iz drugega odstavka 155. člena Ustave, čeprav bi, kot je poudarjeno tudi v odločbi (glej 42. točko obrazložitve), zadoščala že ugotovitev neizpolnjenosti kateregakoli enega izmed meril iz te ustavne določbe.
[2]
Glej delno pritrdilno, delno odklonilno ločeno mnenje sodnika Accetta k odločbi št. U-I-6/15, Up-33/15, Up-1003/15 z dne 5. 7. 2018 (Uradni list RS, št. 53/18, in OdlUS XXIII, 10), zlasti 10.–22. točko mnenja.
[3]
Glej prav tam, 21. točka mnenja. V tem delu se sklicujem tudi na zapis L. Šturm v: L. Šturm (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, FPDEŠ, Ljubljana 2002, str. 1040.
⇒