Up-1307/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-1307/22
Datum odločitve:
20. 6. 2024
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2024:Up.1307.22
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 43361/2016 z dne 12. 5. 2022 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. VII Kp 43361/2016 z dne 15. 10. 2020 in s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani št. II K 43361/2016 z dne 24. 2. 2020
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 43361/2016 z dne 12. 5. 2022 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. VII Kp 43361/2016 z dne 15. 10. 2020 in s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani št. II K 43361/2016 z dne 24. 2. 2020 se zavrne.
Evidenčni stavek:
Sodišča so obrazloženo in prepričljivo presodila, da je bil edini namen pritožnikovih izjav žalitev oškodovane sodnice, da sodišča pri svoji presoji niso upoštevala zgolj narave in pomena interesov oškodovanke, ampak tudi pritožnikovo predkaznovanost za podobno kaznivo dejanje, težo pritožnikove krivde in njegovega kaznivega dejanja ter ponavljanje domnevnih kaznivih dejanj, ter da ni šlo zgolj za notranjo izmenjavo pisem, ki je javnost ne bi opazila.
Glede na splošnejše pogoje iz prakse Evropskega sodišča za človekove pravice glede presoje narave in teže ukrepov in kazni so sodišča v obravnavani zadevi opravila obrazloženo presojo pritožnikovih izjav v celoti (vsebino sporne izjave, njen kontekst ter sorazmernost posega). Pritožniku ni mogoče pritrditi, da je mogoče izreči zaporno kazen le v taksativno določenem primeru spodbujanja k sovraštvu ali nasilju, ampak tudi v drugih izjemnih primerih resnih kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin drugih. Slednje so sodišča v obravnavani zadevi prepričljivo obrazložila, česar pritožnik v ustavni pritožbi ne prereka.
Izrek in odmera zaporne kazni v obravnavani zadevi nista bila nujna samo zaradi zaščite konkretne oškodovanke (sodnice), ampak tudi za zaščito sodne funkcije in sodstva kot garanta pravičnosti, temeljne vrednote v pravni državi.
Pritožniku predhodno izrečene (v primerjavi z zaporno kaznijo) milejše pogojne obsodbe in denarne kazni so bile neuspešne, sodni opomin pa v obravnavani zadevi ni relevanten.
Pritožniku z izrekom in odmero zaporne kazni ni bila kršena pravica do svobodnega izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave.
Stališče Vrhovnega sodišča, da pritožniku ne bi bilo treba zagotoviti odgovora na odgovor državnega tožilstva, ker naj bi imel možnost te iste razloge izpodbijati že prej ali pa ker naj bi bile navedbe državnega tožilstva neupoštevne, je v neskladju z ustaljeno ustavnosodno presojo glede pravice do izjave iz 22. člena Ustave.
Ker pritožnik v ustavni pritožbi ne izpodbija stališča Vrhovnega sodišča, da je pritožbo vložil pretežno zaradi izpodbijanja pravnih vprašanj glede pregona kaznivega dejanja po uradni dolžnosti, izpodbijanja presoje obstoja kaznivega dejanja razžalitve in grožnje ter zaradi nasprotovanja izreku zaporne kazni in da bi njegova udeležba na pritožbeni seji zadostovala za zagotovitev kontradiktornosti, navedbe glede udeležbe na seji senata Višjega sodišča pa niso materialno izčrpane, je pritožnikov očitek zatrjevane kršitve pravice do izjave neutemeljen.
Ustavno sodišče zavrže ustavno pritožbo, če zoper izpodbijani posamični akt niso izčrpana vsa redna in izredna pravna sredstva.
Geslo:
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
2.1.1.4.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Evropska konvencija o človekovih pravicah iz leta 1950.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
5.3.20 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda izražanja (39).
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
5.3.13.19 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Načelo kontradiktornosti.
5.3.13.52 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Pravica da se mu sodi v njegovi navzočnosti (29).
Pravna podlaga:
Člen 22, 29, 39, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1307/22 z dne 20. 6. 2024 – Ustavno sodišče Republike Slovenije (us-rs.si)
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Mitja Lomovšek, Majšperk
Datum vloge:
14. 9. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US33917
Dokument v PDF obliki:
Up-1307-22.pdf
236 KB
Prenesite datoteko
Up-1307-22_Odklonilno LM dr. Šugman Stubbs.pdf
154 KB
Prenesite datoteko
Up-1307/22-18
20. 6. 2024
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Mitje Lomovška, Majšperk, ki ga zastopa Gregor Resnik, odvetnik na Ptuju, na seji 20. junija 2024
odločilo:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 43361/2016 z dne 12. 5. 2022 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. VII Kp 43361/2016 z dne 15. 10. 2020 in s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani št. II K 43361/2016 z dne 24. 2. 2020 se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Pritožnik je bil s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani obsojen za pet kaznivih dejanj razžalitve po prvem odstavku 158. člena v zvezi z drugim odstavkom 168. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15 in 38/16 – v nadaljevanju KZ-1) in za eno kaznivo dejanje grožnje po prvem odstavku 135. člena KZ-1. Sodišče mu je za vsako kaznivo dejanje določilo po en mesec zaporne kazni, mu kot enotno kazen izreklo pet mesecev zaporne kazni ter ga oprostilo plačila stroškov postopka. Višje sodišče v Ljubljani je pritožnikovi pritožbi delno ugodilo, tako da je enotno kazen znižalo na štiri mesece in 25 dni, ker naj bi zaradi zakonske rehabilitacije odpadla ena izmed pravnomočnih obsodb, ki naj bi jih Okrajno sodišče upoštevalo v okviru predkaznovanosti kot obteževalne okoliščine, v preostalem pa je pritožbo zavrnilo. Vrhovno sodišče je zavrnilo pritožnikovo zahtevo za varstvo zakonitosti in pritožnika oprostilo plačila sodne takse. Odločitev je sprejelo z večino glasov, sodnica Barbara Zobec pa je glasovala proti in pripravila odklonilno ločeno mnenje glede zatrjevane kršitve pravice iz 22. člena Ustave.
2.
Pritožnik v ustavni pritožbi zatrjuje kršitev pravic iz 22. in 29. člena Ustave, 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) ter iz točke c) prvega odstavka Direktive 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL L 142, 1. 6. 2012 – v nadaljevanju Direktiva 2012/13/EU). Ker naj mu Okrajno sodišče ne bi vročilo v odgovor odgovora Okrožnega državnega tožilstva v Celju na njegovo pritožbo in naj ga kljub njegovi izrecni zahtevi ne bi obvestilo o seji senata ter naj bi sejo senata opravilo v nenavzočnosti strank, naj bi mu bili kršeni pravici iz 22. in 29. člena Ustave. Kršitev druge alineje 29. člena Ustave, 6. člena EKČP ter točke c) prvega odstavka 3. člena Direktive 2012/13/EU zatrjuje, ker naj bi bil od septembra 2017 prejemnik denarne socialne pomoči, sodišče pa naj ga ne bi poučilo, da ima pravico do zagovornika v skladu s pravico do brezplačne pravne pomoči na podlagi Zakona o brezplačni pravni pomoči (Uradni list RS, št. 96/04 – uradno prečiščeno besedilo, 23/08 in 19/15 – v nadaljevanju ZBPP), čeprav naj bi Direktiva 2012/13/EU to zahtevala. Šele Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 200/20 – v nadaljevanju ZKP-O) naj bi sicer to zahtevo Direktive 2012/13/EU implementiral z dopolnitvijo drugega odstavka 67. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 32/12 - uradno prečiščeno besedilo, 47/13, 87/14, 66/17, 22/19 – v nadaljevanju ZKP), vendar naj bi imela relevantna določba Direktive 2012/13/EU od poteka roka za implementacijo pa do sprejetja ZKP-O neposredni učinek v vertikalnih razmerjih, torej med državo članico (oziroma njenimi organi) in posameznikom, zato naj bi ga moralo sodišče o tem poučiti. Pritožnik zatrjuje tudi kršitev pravice do svobode izražanja (39. člen Ustave) zaradi izreka nepogojne zaporne kazni, ki naj bi bila na Višjem sodišču zmanjšana na štiri mesece in 25 dni in ki naj bi jo pritožnik že prestal.
3.
Okrajno sodišče je izbor zaporne kazni obrazložilo s pritožnikovo predkaznovanostjo (tj. s petkratno obsodbo za kazniva dejanja, od tega trikrat za kaznivo dejanje razžalitve, dvakrat zoper uradno osebo) in z neučinkovitostjo že izrečenih pogojnih obsodb in denarnih kazni. Okrajno sodišče je določilo en mesec zapora za vsako od kaznivih dejanj, kot enotno pa je izreklo kazen pet mesecev zapora. Glede višine posameznih in enotne kazni pa je Okrajno sodišče izpostavilo predvsem obteževalne okoliščine, olajševalnih okoliščin naj ne bi bilo, ker naj opravičilo ne bi bilo iskreno.
4.
Višje sodišče je zavrnilo pritožnikove očitke glede kazenske sankcije. Pritrdilo mu je zgolj glede upoštevanja obsodbe LG Salzburg-Avstrija z dne 16. 2. 2016, glede katere naj bi se že v času izreka sodbe Okrajnega sodišča stekli pogoji za izbris, vendar naj bi jo Okrajno sodišče še upoštevalo pri odmeri enotne kazni. Ker naj bi odpadla ena od obteževalnih okoliščin, je pritožniku enotno kazen znižalo na štiri mesece in 25 dni. Višje sodišče se je opredelilo tudi do pritožnikove zahteve o obveščanju o seji senata; ta naj bi bila nekonkretizirana, ker naj pritožnik ne bi pojasnil, kako naj bi njegova navzočnost prispevala k razjasnitvi zadeve, saj naj bi bilo Višje sodišče sodno prakso, kakor naj bi pritožnik navedel v pritožbi, dolžno poznati že samo (načelo
iura novit curia
). Zato naj navzočnost strank ne bi bila koristna za razjasnitev stvari po 445. členu ZKP. Višje sodišče je se poudarilo, da pritožnik napačno tolmači relevantne določbe ZKP, da se sklicuje na neprimerljive primere iz sodne prakse, da postopka s kaznovalnim nalogom ni mogoče primerjati s skrajšanim postopkom, ki naj bi tekel v obravnavanem primeru, in da Ustavno sodišče, ki naj bi presojalo 445. člen ZKP pred kratkim, ni ugotovilo neskladja z Ustavo.
5.
Vrhovno sodišče je prav tako zavrnilo pritožnikove očitke glede opravljenega tehtanja in glede kazenske sankcije. Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) naj po stališču Vrhovnega sodišča
a priori
ne bi nasprotovalo zaporni kazni, saj naj bi bila ta združljiva s svobodo izražanja v izjemnih primerih. Poudarilo je večkratno pritožnikovo predkaznovanost in konkretne okoliščine kaznivih dejanj (večkratno pisanje, daljše časovno obdobje, verbalni napad naj bi prešel v grožnjo z napadom na življenje in telo oškodovane sodnice). Stališče Okrajnega in Višjega sodišča naj bi bilo obrazloženo, razumsko ter logično in vrednostno utemeljeno. Vrhovno sodišče je obrazloženo zavrnilo tudi pritožnikov očitek glede zatrjevane kršitve pravice do izjave zaradi nenavzočnosti na seji pritožbenega senata in zaradi nevročitve odgovora državnega tožilca na pritožnikovo pritožbo. Sama opustitev vročitve odgovora državnega tožilca (ob sicer zahtevani ustavnoskladni razlagi ZKP, po kateri je le obdolženec tisti, ki mu je prepuščena odločitev, ali se bo izjavil o nečem ali ne) pritožniku naj še ne bi pomenila kršitve pravice do izjave, saj naj bi imel možnost izjaviti se o procesnem gradivu tudi na pritožbeni seji. Vendar naj pritožnik v zahtevi za varstvo zakonitosti ne bi izpodbijal razlogov Višjega sodišča o njegovi nenavzočnosti na pritožbeni seji. Sodnica Barbara Zobec je glasovala proti in pripravila odklonilno ločeno mnenje glede zatrjevane kršitve pravice do izjave iz 22. člena Ustave.
6.
Senat Ustavnega sodišča je pridobil spis št. I K 43361/2016 in vpogledal vanj.
7.
Ustavno sodišče je s sklepom št. Up-1307/22 z dne 14. 5. 2024 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu ustavne pritožbe obvestilo Vrhovno sodišče.
B. – I.
Pravica do svobode izražanja
8.
Ustavno sodišče je pritožnikovo nasprotovanje izreku in odmeri zaporne kazni presojalo z vidika pravice do svobodnega izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave oziroma 10. člena EKČP.
9.
Ustava v prvem odstavku 39. člena zagotavlja pravico do svobode izražanja mnenj. Vsakdo lahko svobodno zbira, sprejema ter širi vesti in mnenja. Nepogrešljivi sestavni del svobodne demokratične družbe je javna in odprta razprava o zadevah, ki so splošnega pomena.
[1]
Svoboda izražanja ne varuje le širjenja mnenj, ki so sprejeta z naklonjenostjo, temveč zajema tudi kritične in ostre izjave. Če naj bo razprava res svobodna, mora biti pravica posameznika izražati svoja mnenja praviloma varovana ne glede na to, ali je izjava groba ali nevtralna, racionalna ali čustveno nabita, blaga ali napadalna, koristna ali škodljiva, pravilna ali napačna.
[2]
Po ustaljeni ustavnosodni presoji so meje sprejemljive kritike v pomembni meri odvisne od družbene vloge tistega, ki ga zadevajo.
[3]
Človek, ki se odloči za javno funkcijo oziroma nastopanje, vzbuja večji interes javnosti. Zato mora vzeti to v zakup in mora biti v večji meri pripravljen na morebiti tudi kritične in neprijetne besede, še posebej, če gre za poročanje o zadevah v zvezi z opravljanjem njegove funkcije.
[4]
10.
V skladu s tretjim odstavkom 15. člena Ustave je pravica do svobode izražanja (39. člen Ustave) omejena s pravicami oziroma svoboščinami drugih ljudi. Pogosto prihaja v kolizijo s pravico do varstva osebnega dostojanstva (34. člen Ustave) ter varstva osebnostnih pravic (35. člen Ustave), med katere spada tudi pravica do varstva časti in dobrega imena. Pravica do osebnega dostojanstva posamezniku zagotavlja priznanje njegove vrednosti, ki mu gre kot človeku in iz katere izvira njegova sposobnost samostojnega odločanja. Iz te človekove lastnosti izvira tudi jamstvo osebnostnih pravic.
[5]
V primeru kolizije med pravico do varstva časti in dobrega imena ter pravico do svobode izražanja je lahko izključena protipravnost tudi zelo ostrih, surovih in brezobzirnih izjav, ki pa jih bralec oziroma poslušalec še vedno razume kot kritiko ravnanja ali stališča, ne pa kot napad na osebnost, njeno sramotitev, ponižanje, prezir do nje, njeno zasmehovanje.
[6]
Zaradi spoštovanja jedra pravic iz 34. in 35. člena Ustave je tudi izražanju grobih vrednostnih sodb postavljena meja. Kjer govorcu ne gre več za vplivanje na razpravo v zadevah javnega pomena, temveč zgolj za žalitev drugega, protipravnost ni izključena.
[7]
11.
Podobna stališča o pomenu svobode izražanja za demokratično družbo izhajajo iz prakse ESČP, katerega ustaljeno stališče je, da svoboda izražanja iz prvega odstavka 10. člena EKČP ne zajema le informacij in idej, ki so sprejete z odobravanjem in ne štejejo za žaljive, temveč tudi tiste, ki žalijo, šokirajo ali vznemirjajo. Vse to so zahteve pluralizma, strpnosti in široke razgledanosti, brez katerih ni demokratične družbe.
[8]
Svoboda izražanja zajema tudi možnost zateči se k določeni stopnji pretiravanja ali celo provokacije, torej k uporabi pretiranih izjav.
[9]
Varstvo pravice do svobode izražanja sicer ne zajema žaljivih izjav, ki pomenijo objestno, samovoljno klevetanje (očrnitev), na primer izjav, katerih edini namen je žaljenje oziroma sramotenje.
[10]
Vendar uporaba vulgarnih izrazov sama po sebi ni odločilna pri oceni žaljivih izjav, saj lahko služi stilističnim namenom. ESČP poudarja, da sta oblika oziroma način izražanja v okviru pravice do svobode izražanja varovana skupaj z vsebino izjave.
[11]
V primerih, ko zaradi zavarovanja časti in ugleda ali pravic drugih pride do omejitve svobode izražanja, s tem pa do posega v 10. člen EKČP, ESČP dopustnost takega posega presoja pod pogoji iz drugega odstavka 10. člena EKČP. V smislu navedene določbe mora biti poseg v svobodo izražanja določen z zakonom, namenjen mora biti zasledovanju enega od taksativno naštetih legitimnih ciljev in mora biti nujen v demokratični družbi.
[12]
Skladno s prakso ESČP je treba vsak poseg presojati v luči primera kot celote in oceniti, ali je bil sorazmeren z zasledovanim legitimnim ciljem ter ali so razlogi, ki so jih navedla nacionalna sodišča, da bi upravičila poseg, upoštevni in zadostni.
12.
Po ustaljenem stališču ESČP veljajo za predstavnike oblasti širše meje sprejemljive kritike kot za druge osebe. Pri tem pa imajo poseben položaj predstavniki sodne oblasti, ki jih je treba varovati pred žaljivimi in zlonamernimi napadi, ki utegnejo vplivati nanje pri izvrševanju njihovih dolžnosti in pristojnosti ter zmanjšujejo zaupanje javnosti vanje ter v institucijo, ki ji pripadajo.
[13]
ESČP je tako večkrat poudarilo posebno vlogo sodstva v družbi, ki mora kot garant pravičnosti, ki je temeljna vrednota v pravni državi, uživati zaupanje javnosti, če želi uspešno opravljati svoje naloge. To zaupanje je treba zaščititi pred neutemeljenimi destruktivnimi napadi, zlasti ob upoštevanju dejstva, da za kritizirane sodnike, ki izvajajo izključno sodno funkcijo, velja dolžnost varstva zaupnih podatkov v zadevah, v katerih sodijo, ki jim preprečuje, da bi odgovorili na kritike na svoj račun.
[14]
Prav okoliščina, da svojih ravnanj ne morejo pojasnjevati drugače kot v okviru sodnih odločb, je pomemben razlikovalni element med sodniki in drugimi predstavniki oblasti, kar je treba upoštevati v okviru celovite presoje posega v svobodo izražanja.
[15]
13.
ESČP presoja naravo in težo ukrepov in kazni v okviru presoje nujnosti posega v pravico iz prvega odstavka 10. člena EKČP v demokratični družbi.
[16]
Določitev kazni je po ustaljeni praksi ESČP sicer načeloma v pristojnosti nacionalnih sodišč,
[17]
vendar ESČP po ugotovitvi, da je prišlo do posega v pravico iz prvega odstavka 10. člena EKČP, oceni tudi njeno sorazmernost. Pri tem presoja primer v celoti (vsebino sporne izjave, kontekst, sorazmernost posega) in na podlagi tega tudi v zvezi z ukrepi in kaznijo oceni, ali so razlogi nacionalnih sodišč upoštevni in zadostni.
[18]
14.
Po stališču ESČP je zaporna kazen, izrečena novinarjem zaradi njihovih novinarskih prispevkov, čeprav pogojna, le v izjemnih primerih v skladu z 10. členom EKČP. Za tak izjemen primer bi lahko šlo, kadar bi bile temeljne pravice drugih resno kršene, na primer v primeru spodbujanja k sovraštvu ali nasilju.
[19]
Vendar pa ESČP v svoji praksi tega stališča ni omejilo na svobodo tiska.
[20]
Tudi v primeru obrekovanja v kontekstu razprave o pomembni zadevi v javnem interesu je že navedlo, da je zaporna kazen (ne le za novinarje) dopustna le v izjemnih primerih, ko pride do resne ogroženosti drugih temeljnih pravic, na primer v zadevah tako imenovanega sovražnega govora, torej spodbujanja k sovraštvu ali nasilju.
[21]
Vsa navedena merila ESČP je v svojo presojo sprejelo tudi Ustavno sodišče.
[22]
15.
Ustavno sodišče je navedbo, da ESČP v splošnem ne dopušča izreka zaporne kazni za posege v čast in dobro ime, z vidika pravice do svobodnega izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave oziroma 10. člena EKČP že presojalo. V odločbi št. Up-300/16 je pritrdilo stališču Višjega sodišča v Ljubljani in Vrhovnega sodišča, da je zaporna kazen za izražanje v okviru pravice do svobodnega izražanja dopustna le v izjemnih primerih, ko pride do resne ogroženosti drugih temeljnih pravic, med katere pa ESČP le primeroma in ne taksativno šteje spodbujanje k nasilju oziroma sovraštvu. Glede na navedeno Ustavno sodišče zato ni pritrdilo pritožniku, da je zaporna kazen za razžalitev v nasprotju z merili iz sodne prakse ESČP. Ker pritožnik v ustavni pritožbi tudi ni zatrjeval nesorazmernosti odmere zaporne kazni v konkretnem primeru, je odločilo, da pritožniku njegova pravica do svobodnega izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave z izpodbijanim stališčem Višjega in Vrhovnega sodišča ni bila kršena, in je pritožnikovo ustavno pritožbo zavrnilo.
Stališča sodišč
16.
V obravnavani zadevi je Okrajno sodišče pritožnika obsodilo zaradi izvršitve petih kaznivih dejanj razžalitve po prvem odstavku 158. člena KZ-1 v zvezi z drugim odstavkom 168. člena KZ-1
[23]
in zaradi enega kaznivega dejanja grožnje po prvem odstavku 135. člena KZ-1.
Kaznivo dejanje razžalitve naj bi pritožnik izvršil s tem, ko je v elektronski pošti sodnici poslal oziroma ji izrekel na glavni obravnavi izjave, v kateri je oškodovanko (delno z malimi, deloma pa z velikimi tiskanimi črkami) označil kot "kurbo", "pravosodno kurbetino", "gnoj", "izmeček", "skorumpirano prasico", "piško usrano"
,
"prasico človeško in sodniško", "gnoj od sodnice in gnoj od človeka", "kozo debilno", "prasico sodniško", "prasico jedno", "gnoj smrdljiv", "sodrgo komunistično", "udbovsko smrdljivo kučanovo roko", "pedre policijske", "pizdo komunistično", "človeško prasico". Pritožnik je oškodovanki v teh izjavah še dodatno navedel, "da se poserje nanjo in na njene policijske prijave", "da se nima kaj o njem oglašat", "da jo nabije na kurac", "da je ne more gledat", "da ji jebe mater njeno posrano", "da naj pocrka v mukah vsa familija, od otrok do vnukov do vseh", "da jim je treba posekat vse glave" in "da je treba sodnike in sodnice, kot je oškodovanka, ubiti".
17.
Kaznivo dejanje grožnje pa naj bi pritožnik izvršil z izjavo:
"in ne pozabi sodniška prasica: TOKRAT BOVA MIDVA PORAČUNALA ZA VSE NAZAJ IN DO KONCA!!! Do Strasburga in do Žal! A te je reševal Kučan, ali Janša ali Masleša ali kdo? In da ne bi slučajno umikala obtožnega predloga pri Klajnškovi!!!" Inkriminirane izjave naj bi bile oškodovanki poslane na njen službeni elektronski naslov s pritožnikovega gmail elektronskega naslova, eno pa naj bi ji izrekel neposredno na naroku za glavno obravnavo v kazenskem postopku zoper Milka Noviča.
18.
Okrajno sodišče se je v obrazložitvi svoje sodbe obrazloženo opredelilo do pritožnikovega očitka, da ni relevanten pregon po uradni dolžnosti po drugem odstavku 168. člena KZ-1. Prav tako je pritrdilo oškodovankini izpovedbi, da ji je pritožnik kontinuirano pisal daljše časovno obdobje.
Po stališču Okrajnega sodišča naj bi pritožnik prestopil dopustne okvire pravice do svobode izražanja, tudi ob upoštevanju širših meja sprejemljive kritike dela sodnika ali osebe, ki se odloči za javno funkcijo oziroma nastopanje. Uporabljene oznake naj bi po Slovarju slovenskega knjižnega jezika pomenile
psovke oziroma nizkotne izraze za označevanje lahkoživega, ničvrednega, malovrednega, zanikrnega, lenega, neozaveščenega oziroma nekulturnega ter prezira vrednega človeka
.
19.
Okrajno sodišče je obrazloženo tudi zavrnilo, da bi šlo za resno kritiko oškodovankinega dela, pri čemer je sicer izpostavilo oškodovankino funkcijo sodnice, ki naj bi upravičevala nadzor javnosti, vendar naj pritožnikova besedila razen inkriminiranih izrazov ne bi imela druge vsebine. Izpostavilo je tudi kršitev bontona komuniciranja po elektronski pošti (velike tiskane črke, klicaji), splošni ton pritožnikovih pisanj. Pritožnikov namen naj bi bil zgolj sramotitev ter osebno in profesionalno zaničevanje oškodovanke. Pri tem se je Okrajno sodišče sklicevalo tudi na odločitev ESČP v zadevi
Rujak proti Hrvaški
z dne 2. 10. 2012. Zavrnilo je tudi pritožnikove navedbe, da naj bi bil izzvan s preteklim ravnanjem sodnice (tj. z neutemeljeno odrejenim priporom leta 2013 in načinom vodenja postopka v zadevi
Milko Novič
), ker naj v izjavah ne bi bilo mogoče najti vsebine, ki bi pomenila kritiko oškodovanke.
20.
Okrajno sodišče je tudi obrazložilo izbor kazenske sankcije. Sklicevalo se je na petkratno obsodbo za kazniva dejanja, od tega trikrat za kaznivo dejanje razžalitve, dvakrat celo zoper uradno osebo; na že izrečene pogojne obsodbe in denarne kazni, ki naj ne bi vplivale na pritožnika, da ne bi izvrševal kaznivih dejanj, pri čemer naj bi bila nekatera kazniva dejanja izvršena v času preizkusnih dob, in na neplačilo izrečenih denarnih kazni. Zaporna kazen naj bi bila edina primerna in pravična. Tako je izreklo en mesec zapora za vsako od kaznivih dejanj, glede katerih je tudi posebej obrazložilo, zakaj ne gre za eno samo kaznivo dejanje. Kot enotno je izreklo kazen pet mesecev zapora. Glede višine posameznih in enotne kazni pa je navedlo obteževalne okoliščine, in sicer pritožnikovo predkaznovanost; tudi za kaznivo dejanje razžalitve, dvakrat zoper uradne osebe, kar naj bi kazalo na pomanjkanje spoštovanja do uradnih institucij in pomanjkanje bontona v komunikaciji; izvršitev kaznivih dejanj v preizkusni dobi; veliko količino kriminalnih dejanj ter obnašanje pritožnika po izvršitvi kaznivih dejanj na glavni obravnavi. Olajševalnih okoliščin naj sodišče ne bi našlo, ker naj opravičilo ne bi bilo iskreno.
21.
Višje sodišče je zavrnilo pritožnikove očitke tako glede obstoja kaznivega dejanja razžalitve kot tudi glede kazenske sankcije.
Glede obstoja kaznivega dejanja ter tehtanja med pravico oškodovanke do časti in dobrega imena ter pravico pritožnika do svobode izražanja je navedlo, da so bila pritožnikova pisanja pogosto naslovljena na več naslovnikov hkrati, kar naj bi povečalo intenzivnost posega v oškodovankino pravico, zaradi vseeno omejenega kroga naslovnikov pa naj ne bi šlo za javno razpravo. Zavrnilo je tudi pritožnikovo sklicevanje na tretji odstavek 158. člena KZ-1, da je šlo za resno kritiko oškodovankinega dela, saj naj bi šlo izključno za žalitev in osebni napad na oškodovanko.
22.
V zvezi s kazensko sankcijo je Višje sodišče zavrnilo pritožnikovo sklicevanje na 167. člen KZ-1, ker naj bi oškodovanka s pritožnikom predhodno surovo ravnala oziroma ker naj bi se opravičil, kar naj bi prvostopenjsko sodišče tudi primerno pojasnilo. Prav tako je
zavrnilo njegove navedbe, da naj bi Okrajno sodišče napačno uporabilo prvi odstavek 158. člena KZ-1, ki naj bi kot posebni maksimum določal tri mesece zapora, saj naj bi to veljalo za eno kaznivo dejanje, pritožnik pa naj bi bil obsojen za pet kaznivih dejanj razžalitve. Okrajno sodišče naj bi zato pravilno uporabilo prvi odstavek 158. člena KZ-1 in določbe o steku (53. člen KZ-1).
Pritožnikovih navedb o teku preizkusne dobe zaradi nerazumljivosti ni vsebinsko presojalo.
23.
Kot utemeljene pa je upoštevalo pritožnikove navedbe, da Okrajno sodišče ne bi smelo upoštevati predkaznovanosti, saj naj bi morale biti vse obsodbe že izbrisane iz kazenske evidence. Delno mu je pritrdilo, da so se glede obsodbe LG Salzburg-Avstrija z dne 16. 2. 2016 že v času izreka sodbe Okrajnega sodišča stekli pogoji za izbris, da pa je bila v kazenski evidenci, ki jo je upoštevalo Okrajno sodišče, sodba še navedena, ker naj bi bila odločba o izbrisu izdana šele dva dneva po sodbi prve stopnje. Zato je Višje sodišče pri odmeri enotne kazni upoštevalo, da je odpadla ena od obteževalnih okoliščin, in je pritožniku enotno kazen znižalo na štiri mesece in 25 dni. Okrajno sodišče naj bi sicer v preostalem ustrezno upoštevalo vse relevantne olajševalne in obteževalne okoliščine, neutemeljeno naj bi upoštevalo zgolj navedeno izbrisano kazensko obsodbo. Prav tako naj bi Okrajno sodišče pravilno ugotovilo okoliščine, težo kaznivega dejanja ter pritožnikovo krivdo.
24.
Vrhovno sodišče je zavrnilo očitke glede opravljenega tehtanja pravic v koliziji.
Glede izrečene kazenske sankcije je obrazložilo, da ESČP
a priori
ne nasprotuje zaporni kazni, oziroma je zaporno kazen dopustno izreči v izjemnih primerih, na primer v zadevah sovražnega govora ter spodbujanja k sovraštvu ali nasilju. Pritožnikovo sklicevanje na sodbe ESČP (v zadevah
Pais Pires de Lima proti Portugalski
z dne 12. 2. 2019
, Mariapori proti Finski
z dne 6. 7. 2010
, Kubaszewski proti Poljski
z dne 2. 2. 2010 in
Matalas proti Grčiji
z dne 25. 3. 2021) naj bi bilo zaradi neprimerljivosti dejanskih stanov neutemeljeno, kar naj bi izhajalo tudi iz odločbe Ustavnega sodišča št. Up-300/16. Vrhovno sodišče se je sklicevalo tudi na svojo sodbo št. I Ips 2476/2018 z dne 30. 12. 2020, v kateri naj bi bil izrečen sodni opomin v primeru, ko naj bi žalitev slišali le oškodovanka in ena priča, šlo pa naj bi za odziv na obsodilno sodbo z dolgo zaporno kaznijo in za kontrolo sojenja s strani javnosti.
25.
Obravnavana zadeva naj bi se od vseh predstavljenih razlikovala v večkratni pritožnikovi predkaznovanosti, kar naj bi bil poglavitni razlog za izrek zaporne kazni, in v okoliščinah (večkratno pisanje, daljše časovno obdobje, verbalni napad je prešel v grožnjo z napadom na življenje in telo oškodovane sodnice).
Vrhovno sodišče je pri povzemanju stališč Okrajnega in Višjega sodišča posebej izpostavilo ponavljajoče se, vztrajno žaljenje, na katero naj ne bi vplivale niti pretekle izkušnje in obsodbe. Bistvena razloga za zaporno kazen naj bi bila zato predkaznovanost in konkretne okoliščine primera (vztrajnost izrekanja žaljivk). Stališči Okrajnega in Višjega sodišča naj bi bili obrazloženi, razumski, logični ter vrednostno utemeljeni. Pritožnik naj bi daljše časovno obdobje (eno leto) kontinuirano pošiljal žalitve, v nekaterih primerih pospremljene z omenjanjem napada na telesno celovitost, kar naj bi v enem primeru preraslo v kaznivo dejanje grožnje. Efektivna kazen naj bi zajemala tudi to kaznivo dejanje. Predkaznovanost in okoliščine konkretnega primera pa naj bi upravičevale izrek efektivne kazni zapora, zato naj ne bi bila podana kršitev po 5. točki 372. člena ZKP.
Presoja v obravnavani zadevi
26.
ESČP je v sodbi v zadevi
Skałka proti Poljski
presojalo primer, v katerem je pritožnik na prestajanju zaporne kazni žalil sodišče in sodnika v pismu predsedniku sodišča, ker ni bil zadovoljen z odgovorom navedenega sodnika na svoje prvo pismo. V svojem drugem pismu, za katero je bil obsojen na kazen osem mesecev zapora, je uporabil naslednje besede: "neodgovorni klovni", "mali kreteni", "neki bedak", "omejeni posameznik", "izjemni kreteni". ESČP je sicer poudarilo pomen zaščite sodišč pred neutemeljenimi napadi zaradi njihove vloge v pravni državi,
[24]
vendar je hkrati opozorilo, da so tako kot vse javne institucije tudi sodišča lahko deležna kritike in nadzora, pri čemer pa je treba razlikovati med kritiko in žalitvijo. Če je edini namen katere koli oblike izražanja žalitev sodišča ali članov tega sodišča, potem ustrezna kazen po stališču ESČP načeloma ne bi pomenila kršitve drugega odstavka 10. člena EKČP.
[25]
Glede konkretnega primera pa je ESČP ugotovilo, da je bil ton celotnega pisma očitno žaljiv in da pritožnik ni oblikoval nobenih konkretnih pritožb zoper pismo, ki ga je prizadelo, le izražal je svojo jezo in razočaranje. Pri presoji sorazmernosti posega je upoštevalo tudi naravo in strogost naloženih kazni ter nepogojno kazen zapora osmih mesecev štelo za strog ukrep. Po stališču ESČP naj prvostopenjsko sodišče, ki je pri oceni resnosti kaznivega dejanj upoštevalo zgolj naravo in pomen interesov, ki jih varuje uporabljena določba kazenskega materialnega prava, ne bi obrazložilo teže pritožnikove krivde in kaznivega dejanja v posebnih okoliščinah primera. ESČP je izpostavilo še odsotnost pritožnikove predkaznovanosti za podobno kaznivo dejanje
[26]
in navedlo skupne standarde, ki jih je treba pri izrekanju kazni v takih primerih upoštevati z vidika načela sorazmernosti: 1) težo krivde; 2) resnost kaznivega dejanja ter 3) ponavljanje domnevnih kaznivih dejanj.
[27]
Ker v konkretnem primeru po stališču ESČP ni šlo za odkrit in splošen napad na avtoriteto sodstva, temveč za notranjo izmenjavo pisem, ki je javnost ni opazila, teža kaznivega dejanja ni upravičevala kazni; in ker je pritožnik prvič prestopil meje dopustne kritike, je strogost izrečene kazni presegla resnost kaznivega dejanja,
[28]
zato je ESČP zaradi strogosti kazni (ne pa tudi zaradi samega kaznovanja) v konkretnem primeru ugotovilo kršitev pritožnikove pravice iz 10. člena EKČP.
27.
Ustavno sodišče je v obravnavani zadevi opravilo presojo glede na merila, ki jih je ESČP izpostavilo v sodbi v zadevi
Skałka proti Poljski,
in glede na splošnejša merila iz prakse ESČP glede izreka zaporne kazni zaradi posega v druge človekove pravice s svobodnim izražanjem (glej 13. in 14. točko obrazložitve te odločbe).
28.
V zvezi s tem Ustavno sodišče najprej izpostavlja, da pritožniku v obravnavani zadevi (drugače kot v zadevi
Skałka proti Poljski
) v času izvršitve kaznivega dejanja ni bila odvzeta prostost. Pritožnik niti ni bil v kazenskem postopku, v katerem bi oškodovana sodnica opravljala kakršno koli sodno funkcijo. Kot del javnosti je sodeloval na javnih narokih glavne obravnave v kazenskem postopku zoper Milka Noviča.
29.
Nadalje, v zadevi
Skałka proti Poljski
je bila pritožniku izrečena kazen osmih mesecev zapora za eno pismo. V obravnavani zadevi je bila pritožniku izrečena nižja kazen za pet kaznivih dejanj razžalitve in za eno kaznivo dejanje grožnje. Za vsako izmed kaznivih dejanj mu je bila določena kazen enega meseca zapora, kot enotna pa mu je bila za šest kaznivih dejanj pravnomočno izrečena kazen štirih mesecev in 25 dni zapora. Ob tem Ustavno sodišče izpostavlja, da je za kaznivo dejanje razžalitve po prvem odstavku 158. člena KZ-1 predpisana denarna kazen ali kazen zapora do treh mesecev, za kaznivo dejanje grožnje po prvem odstavku 135. člena KZ-1 pa denarna kazen ali kazen zapora do šest mesecev. Po prvem odstavku 46. člena KZ-1 zapor ne sme biti krajši od enega meseca. Pravila KZ-1 o steku pa določajo, da če je storilec z enim dejanjem ali več dejanji storil dve ali več kaznivih dejanj, za katera se mu hkrati sodi, določi sodišče najprej kazen za vsako posamezno kaznivo dejanje, nato pa izreče za vsa ta kazniva dejanja enotno kazen; če je za kazniva dejanja v steku določilo kazen zapora, mora biti enotna kazen večja od vsake posamezne določene kazni, vendar ne sme doseči seštevka posameznih kazni in ne preseči tridesetih let zapora.
[29]
Iz navedenega izhaja, da so sodišča pritožniku za posamezna kazniva dejanja določila tako nizke zaporne kazen, kolikor jih KZ-1 sploh še omogoča, in sicer po en mesec za vsako od kaznivih dejanj. Izrečena enotna kazen pa je bila za več kot en mesec (torej za več kot eno celotno določeno kazen za eno izmed šestih kaznivih dejanj) nižja od seštevka vseh določenih kazni. Pritožnik v ustavni pritožbi ne nasprotuje kaznivosti kaznivih dejanj zoper čast in dobro ime nasploh, prav tako ne ureditvi kazenskih sankcij zanje v splošnem in posebnem delu KZ-1.
30.
V sodbi v zadevi
Skałka
proti Poljski
je ESČP ugotovilo, da je pritožnikovo pismo pomenilo neposreden odziv na predhodno ravnanje oškodovanca. Nasprotno pa so se v obravnavani zadevi sodišča obrazloženo opredelila do pritožnikovega sklicevanja na zatrjevano predhodno surovo ravnanje oškodovanke (tj. na izrek nezakonitega pripora in napotitev iz glavne obravnave ter ponovno opozorilo v zvezi s tem) in do stališča, zakaj niso izpolnjeni pogoji iz 167. člena KZ-1, v skladu s katerim se sme kazen omiliti, če je bil storilec izzvan z nedostojnim ali surovim ravnanjem oškodovanca. V skladu s stališči sodišč naj bi bil pripor odrejen tri leta pred izvršitvijo kaznivih dejanj, ravnanje na glavni obravnavi pa naj bi bilo zakonito. Teh stališč pritožnik v ustavni pritožbi ne izpodbija, ampak zgolj ponovno izpostavlja, da je oškodovanka zoper njega neupravičeno in krivično (in ne nezakonito, kot je pritožnik zatrjeval v kazenskem postopku) odredila pripor. Toda kot je bilo že navedeno, iz izpodbijanih sodb izhaja, da je bil navedeni pripor zoper pritožnika odrejen že tri leta pred začetkom pritožnikovega pisanja oškodovanki. Že zato o neposrednem odzivu na predhodno ravnanje oškodovanke ni mogoče govoriti. Napotitve pritožnika iz sodne dvorane pa pritožnik v ustavni pritožbi niti ne izpostavlja.
31.
V primerjavi z izrazi, inkriminiranimi v zadevi
Skałka proti Poljski
("neodgovorni klovni", "mali kreteni", "neki bedak", "omejeni posameznik", "izjemni kreteni"), je pritožnikovo izrazoslovje v obravnavani zadevi (glej 16. in 17. točko obrazložitve te odločbe) nedvomno intenzivnejše in bolj žaljivo. Iz izpodbijanih sodb izhaja, da je pritožnik uporabljal psovke oziroma nizkotne izraze za označevanje lahkoživega, ničvrednega, malovrednega, zanikrnega, lenega, neozaveščenega oziroma nekulturnega ter prezira vrednega človeka. Tudi te presoje sodišč pritožnik v ustavni pritožbi ne izpodbija. Obema zadevama je sicer skupno, da je bil ton celotnega pisma oziroma vseh in celotnih izjav očitno žaljiv in da pritožnik ni oblikoval nobenih konkretnih pritožb zoper oškodovankina ravnanja. Vendar pa iz stališč sodišč v obravnavani zadevi ne izhaja, da bi pritožnik izražal le svojo jezo in razočaranje, ampak je šlo za intenzivnejša negativna čustva (zaničevanje, vznemirjanje). Pritožnik je v svojih pisanjih uporabljal izključno žaljive, ponekod celo grozeče izraze. Večino izjav je tudi napisal z velikimi tiskanimi črkami in s klicaji. Pritrditi je tudi mogoče sodiščem, da vsebine (razen žalitve ali celo grožnje) pritožnikove izjave niti niso imele (drugače kot v zadevi
Skałka proti Poljski,
v kateri se je pritožnik pritoževal nad (ne)odzivom sodnika na njegovo prvo pismo).
32.
Sodišča so v obravnavani zadevi pri svoji presoji sicer upoštevala in obrazložila tudi naravo in pomen zaščitenih interesov (pomen sodne funkcije, zahtevani večji obseg tolerance pri kritiki sodstva). V zvezi s tem Ustavno sodišče ponovno izpostavlja ustaljeno prakso ESČP, ki jo je v svojo ustaljeno presojo že prevzelo tudi samo, po kateri imajo predstavniki sodne oblasti poseben položaj in v skladu s katero jih je treba varovati pred žaljivimi in zlonamernimi napadi, ki utegnejo vplivati nanje pri izvrševanju njihovih dolžnosti in pristojnosti ter zmanjšujejo zaupanje javnosti vanje in v institucijo, ki ji pripadajo (glej 12. točko obrazložitve te odločbe). Vendar sodišča v obravnavani zadevi svoje presoje niso zaključila pri tem, kot je ESČP očitalo nacionalnim sodiščem v zadevi
Skałka proti Poljski.
Sodišča so namreč obrazložila tudi težo pritožnikove krivde (zlasti v okviru obrazložitve predkaznovanosti, izključnega namena razžalitve ter glede obstoja direktnega naklepa, najhujše oblike krivde po KZ-1). Vrhovno sodišče je v zvezi s tem še poudarilo pritožnikovo fakultetno izobrazbo in njegov poklic novinarja, ki naj bi mu bil poznan Kodeks novinarske etike in naj bi se zavedal objektivne žaljivosti svojih izjav. Da se pritožnik zaveda žaljivosti svojih izjav, izhaja tudi iz njegovega zagovora in iz njegovih navedb v ustavni pritožbi, v kateri izrecno priznava žaljivost izjav ter razžaljenost in prestrašenost oškodovanke.
33.
Prav tako so sodišča v obravnavani zadevi obrazloženo izpostavila, zakaj v posebnih okoliščinah primera kaznivo dejanje štejejo za dovolj resno, da je upravičen izrek štirih mesecev in 25 dni zaporne kazni (vztrajnost žaljenja, da je oškodovanki pisal/izrekal večkrat, daljše časovno obdobje enega leta, v katerem ji je pošiljal žaljivo elektronsko pošto, verbalni napad je prešel v grožnjo z napadom na življenje in telo oškodovanke, enkrat celo v kaznivo dejanje grožnje, pritožnik je v svojih izjavah večkrat omenjal napad na telesno celovitost). Dodatni element obravnavane zadeve (tudi v primerjavi z zadevo št. Up-300/16) je tudi kaznivo dejanje grožnje, saj izrečena enotna kazen zajema tudi kazen, določeno za eno kaznivo dejanje grožnje. Prav tako po stališčih sodišč, ki jim pritožnik v ustavni pritožbi prav tako ne nasprotuje, tudi opisi konkretnega dejanskega stanu kaznivih dejanj razžalitve vsebujejo več omemb napada na telesno celovitost oškodovanke, torej tudi, ko ti napadi niso posebej inkriminirani kot kaznivo dejanje grožnje. Nadalje, sodišča v obravnavani zadevi niso našla olajševalnih okoliščin, v zadevi št. Up-300/16 pa so se sodišča sklicevala tudi na olajševalne okoliščine. Teh stališč pritožnik v ustavni pritožbi ne prereka. Še več, da gre za hujše oblike kaznivega dejanja razžalitve, pritrjuje tudi sam pritožnik v ustavni pritožbi, ko navaja, da so njegove izjave v zgornjem spektru kaznivih dejanj po drugem odstavku 158. člena KZ-1.
34.
Za presojo tega elementa je sicer relevantna tudi presoja glede obstoja kaznivega dejanja oziroma glede tehtanja med pravicama v koliziji, ki so ga sodišča opravila ob upoštevanju ustaljene ustavnosodne presoje. Čeprav pritožnik v ustavni pritožbi (sicer zgolj neobrazloženo) navaja, da so bile njegove izjave izrečene kot kritika dela oškodovanke v funkciji državnega organa, Ustavno sodišče ugotavlja, da so sodišča prepričljivo obrazložila svojo presojo, da ni šlo za resno kritiko oškodovanke v funkciji sodnice, za nadzor javnosti nad sojenjem ter za odziv na njeno predhodno ravnanje. Vrhovno sodišče je tako presojalo, ali so pritožnikove izjave in splošni ton izražanja prerasli v destruktiven in neupravičen napad na oškodovanko. Obravnavano zadevo je primerjalo z zadevo št. I Ips 2476/2018, v kateri je šlo v primeru izjave "psica" sodnici na glavni obravnavi za takojšen odziv na odločitev sodnice na njeno odločitev na istem naroku, ki sta ga slišali zgolj oškodovanka in državna tožilka. V obravnavani zadevi pa je Vrhovno sodišče kot ključne razlike izpostavilo, da Okrožno in Višje sodišče nista ugotovili pritožnikovega prispevka k javni razpravi, da je bila zgolj ena izjava izrečena na sodni obravnavi, kjer jo je slišalo več ljudi, in da je elektronsko pošto pritožnik poslal na več naslovov ter da je oškodovanki namenil tudi grožnje s fizično silo. Po stališču sodišč pritožnik z inkriminiranimi izjavami ni izražal nezadovoljstva z oškodovankinim delom oziroma z njeno funkcijo in v njegovih pisanjih ni najti nobenih navedb ali okoliščin, ki bi kazale, da je šlo za kritiko oškodovankinega preteklega ravnanja bodisi na glavni obravnavi bodisi v preteklem postopku zoper pritožnika. Ustavno sodišče pritrjuje stališču Vrhovnega sodišča, da pri pritožnikovih izjavah ne gre za resno kritiko oškodovankinega dela, ampak se izjave nanašajo nanjo osebno, teh pa glede na njihovo vsebino tudi ni mogoče šteti za sprejemljivo kritiko, saj v njih razen niza nespodobnih in primitivnih negativnih vrednostnih sodb, zapisanih z izključnim namenom sramotitve ter osebnega in profesionalnega zaničevanja, podcenjevanja ter prezira in groženj oškodovanki, ni praktično nobene vsebine, in da se zato izjave niso nanašale na predmet javne razprave, da pritožnik ni deloval v javnem interesu, ampak so bili v ospredju žaljenje, blatenje in grožnje oškodovanki. Sodišča so v obravnavani zadevi tudi obrazložila, da pritožnikovo opravičilo oškodovanki ni bilo iskreno, čeprav pritožnik tega razloga, relevantnega po 167. členu KZ-1, v ustavni pritožbi niti ne izpostavlja.
35.
ESČP je v sodbi v zadevi
Skałka proti Poljski
izpostavilo še odsotnost pritožnikove predkaznovanosti za podobno kaznivo dejanje. V obravnavani zadevi pa je bil p
ritožnik (tudi za razliko od pritožnika v zadevi št. Up-300/16) po podatkih izpodbijanih sodb že štirikrat predkaznovan, od tega trikrat za kaznivo dejanje razžalitve (torej za isto kaznivo dejanje), dvakrat proti uradni osebi. Pritožnik je bil torej v času izreka sodbe Okrajnega sodišča že večkrat predkaznovan za kaznivo dejanje zoper čast in dobro ime, izvršeno celo proti oškodovancu iz istih vrst kot v obravnavanem primeru.
Nadalje, pritožnik je kazniva dejanja v obravnavani zadevi, kot je razvidno iz sodbe Okrajnega sodišča, izvrševal v obdobju enega leta in tudi po vložitvi obtožnega predloga oškodovanke za nekatera izmed kaznivih dejanj. Vsemu temu pritožnik v ustavni pritožbi ne nasprotuje. Nasprotno, priznava, da je šlo v obravnavani zadevi za ponavljajoče se žalitve in da je bil že predkaznovan.
36.
Prav tako, za razliko od zadeve
Skałka proti Poljski
, v obravnavanem primeru ne gre za notranjo izmenjavo pisem, ki je nihče iz javnosti ni opazil. V zvezi s tem pritožnik v ustavni pritožbi navaja, da njegove izjave niso v večji meri vplivale na javni ugled oškodovanke, da niso bile v celoti javne, ampak da so bile razkrite zgolj ozkemu krogu ljudi. Ne nasprotuje pa javnosti svojih stališč nasploh in tudi ne izpodbija stališča Vrhovnega sodišča, da je v obravnavani zadevi (za razliko od primerjane zadeve št. I Ips 2476/2018) izjavo v razpravni dvorani slišalo več oseb, prav tako je pritožnik elektronsko pošto poslal na več naslovov, da so se z njo seznanili tudi drugi. Javnost inkriminiranih izjav je v primerjavi z zadevo št. Up-300/16 v obravnavani zadevi zagotovo manjša, saj so inkriminirane izjave, ki jih je pritožnik poslal po elektronski pošti, in izjava, ki jo je podal na glavni obravnavi v kazenskem postopku. Vendar kot izhaja iz izpodbijanih sodb, je v obravnavani zadevi pritožnik izjave večkrat pošiljal še drugim naslovnikom, ki so lahko brali njegovo mnenje in zaničevanje oškodovanke. Prav tako je bila izjava, izrečena na glavni obravnavi, izrečena javno, saj iz sodb ne izhaja, da bi bila javnost z glavne obravnave izključena. Pravzaprav je bil sam pritožnik na glavni obravnavi prisoten kot javnost. Tudi sicer pa Ustavno sodišče ugotavlja, da se Vrhovno sodišče pri zavrnitvi pritožnikovih očitkov glede nesorazmernosti sankcije na morebitno javnost pritožnikovih izjav sploh ni oprlo, ampak na pritožnikovo predkaznovanost, vztrajnost ter na grožnjo z napadom na življenje in telo oškodovanke, česar pa, kot je bilo navedeno, pritožnik v ustavni pritožbi ne izpodbija.
37.
Glede na navedeno Ustavno sodišče ugotavlja, da so sodišča obrazloženo in prepričljivo presodila, da je bil edini namen pritožnikovih izjav žalitev oškodovane sodnice, da sodišča pri svoji presoji niso upoštevala zgolj narave in pomena interesov oškodovanke, ampak tudi pritožnikovo predkaznovanost za podobno kaznivo dejanje, težo pritožnikove krivde in njegovega kaznivega dejanja ter ponavljanje domnevnih kaznivih dejanj, in da ni šlo zgolj za notranjo izmenjavo pisem, ki je javnost ne bi opazila.
38.
Tudi glede na splošnejše pogoje iz prakse ESČP glede presoje narave in teže ukrepov in kazni je mogoče ugotoviti, da so sodišča v obravnavani zadevi opravila obrazloženo presojo pritožnikovih izjav v celoti (vsebino sporne izjave, njen kontekst ter sorazmernost posega). Drži sicer, da je po stališču ESČP zaporna kazen dopustna le v izjemnih primerih, kadar bi bile temeljne pravice drugih resno kršene, na primer v primeru spodbujanja k sovraštvu ali nasilju, v obravnavani zadevi pa iz izpodbijanih sodb ne izhaja, da bi šlo za tak primer. Vendar tako kot v odločbi št. Up-300/16 tudi v obravnavani zadevi pritožniku ni mogoče pritrditi, da je mogoče izreči zaporno kazen le v taksativno določenem primeru spodbujanja k sovraštvu ali nasilju.
[30]
To je dopustno tudi v drugih izjemnih primerih resnih kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin drugih. To stališče so sodišča v obravnavani zadevi prepričljivo obrazložila, česar pritožnik v ustavni pritožbi niti ne prereka.
39.
Ustavno sodišče poudarja, da je pritožnik inkriminirane izjave, ki so pomenile razžalitev in grožnjo, izrekel proti sodnici, ki je opravljala sodno funkcijo. Tudi drugi odstavek 10. člena EKČP določa, da izvrševanje svobode izražanja
vključuje tudi dolžnosti in odgovornosti in je zato lahko podvrženo obličnostnim pogojem, omejitvam ali kaznim, ki jih določa zakon in ki so nujne v demokratični družbi zaradi varnosti države, njene ozemeljske celovitosti, med drugim za varovanje avtoritete in nepristranskosti sodstva.
[31]
Izrek in odmera zaporne kazni v obravnavani zadevi torej nista bila nujna samo zaradi zaščite konkretne oškodovanke (sodnice), ampak tudi za zaščito sodne funkcije in sodstva kot garanta pravičnosti, temeljne vrednote v pravni državi.
40.
Pritožnik v ustavni pritožbi v zvezi z izbiro kazenske sankcije dodatno zgolj splošno navaja, da je kljub upoštevanju pravila o stopnjevitosti kazni in njegove predkaznovanosti zanj obstajal dovolj širok nabor možnih kazenskih sankcij, ki niso nepogojna zaporna kazen in ki bi dosegle želeni vzgojni učinek brez posega v osebno svobodo, ne da bi navedel, katere naj bi te preostale kazenske sankcije bile.
41.
V zvezi s tem je iz sodbe Okrajnega sodišča, ki sta jo potrdili tudi Višje in Vrhovno sodišče, razvidno, da je iz kazenske evidence mogoče ugotoviti, da so bile pritožniku že izrečene pogojne obsodbe in denarne kazni, da je nekatera kazniva dejanja izvršil v času preizkusne dobe in da ni poravnal denarnih kazni, izrečenih s sodbama Okrajnega sodišča v Ljubljani št. III K 19589/2013 z dne 17. 9. 2015 in št. IV K 14800/2015 z dne 12. 10. 2016. Slednje je razvidno tudi iz sodbe Višjega sodišča.
42.
KZ-1 v 43. členu določa štiri kazni (zapor, denarno kazen, prepoved vožnje motornega vozila, izgon tujca iz države), pri čemer slednji zaradi okoliščin izpodbijane zadeve nista relevantni. Določa še opozorilni sankciji, tj. pogojno obsodbo in sodni opomin. Iz izpodbijanih sodb, kot je bilo navedeno, izhaja, da je bila pogojna obsodba pritožniku že (neuspešno) izrečena, sodni opomin pa je mogoče izreči za kazniva dejanja, za katera je predpisana denarna kazen ali zapor do enega leta, če so storjena v takih olajševalnih okoliščinah, ki jih delajo posebno lahka. Za določena kazniva dejanja pa se sme izreči sodni opomin ob pogojih, ki jih določa zakon, tudi kadar je zanje predpisan zapor do treh let (prvi in drugi odstavek 68. člena KZ-1). Da bi bila kazniva dejanja posebno lahka, iz izpodbijanih sodb ne izhaja; nasprotno, sodišča so prav na podlagi posebne teže pritožnikovih kaznivih dejanj in dolgotrajnosti pritožnikovega pisanja utemeljevala izrek zaporne kazni. Hujši naravi pritožnikovih izjav, kot je bilo navedeno, pritrjuje v ustavni pritožbi tudi sam pritožnik. Prav tako ne gre za primer, ko bi KZ-1 predvidel izrek sodnega opomina v svojem posebnem delu. Denarna kazen je bila prav tako že neuspešno izrečena, saj je pritožnik ni plačal. Z vidika neuspešnosti denarne kazni je relevantno tudi, da je pritožnik po lastnih navedbah v ustavni pritožbi že od leta 2017 prejemnik denarne socialne pomoči, kar je izpovedal tudi v izpodbijanem postopku.
43.
Iz navedenega torej izhaja, da so bile pritožniku predhodno izrečene (v primerjavi z zaporno kaznijo) milejše pogojne obsodbe in denarne kazni neuspešne, sodni opomin pa v obravnavani zadevi ni relevanten, zato je ob upoštevanju načela stopnjevitosti kazenskih sankcij, ki mu pritožnik v ustavni pritožbi tudi sam pritrjuje, glede na ureditev KZ-1 v obravnavani zadevi vprašljivo, katera vrsta milejše kazenske sankcije naj bi bila še mogoča. Tega, kot je bilo navedeno, tudi pritožnik ne konkretizira.
44.
Kolikor pritožnik v okviru zatrjevane kršitve pravice iz 39. člena Ustave uveljavlja odsotnost pouka o brezplačni pravni pomoči, pa navedba ni materialno izčrpana (glej 56. točko obrazložitve te odločbe).
45.
Glede na vse navedeno pritožniku z izrekom in odmero zaporne kazni ni bila kršena pravica do svobodnega izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave.
B. – II.
Pravici do izjave in obrambe
46.
Pritožnik v ustavni pritožbi zatrjuje tudi kršitev pravic iz 22. in 29. člena Ustave, ker naj mu Okrajno sodišče ne bi vročilo v odgovor odgovora Okrožnega državnega tožilstva v Celju na njegovo pritožbo in ker naj ga kljub njegovi izrecni zahtevi ne bi obvestilo o seji senata ter naj bi sejo senata opravilo v nenavzočnosti strank.
47.
Ustavno sodišče je že večkrat odločilo, da iz pravice do izjave iz 22. člena Ustave izhaja tudi zahteva glede vzpostavitve načela kontradiktornosti pri pravnih sredstvih v kazenskem postopku. Tako je na primer odločilo, da gre za kršitev pravice iz 22. člena Ustave, ko Vrhovno sodišče pritožniku ni omogočilo, da bi se pred odločanjem senata Vrhovnega sodišča seznanil s pisnim odgovorom vrhovnega državnega tožilca in se glede njega tudi izjavil.
[32]
Kontradiktornost je zahtevalo tudi v pritožbenem postopku.
[33]
Glede udeležbe obdolženca na seji pritožbenega sodišča in o njegovi pravici do sojenja v navzočnosti pa je Ustavno sodišče odločalo v odločbah št. U-I-122/19, Up-700/16 z dne 28. 5. 2020 (Uradni list RS, št. 97/20, in OdlUS XXV, 15) in št. U-I-123/19, Up-1550/18 z dne 28. 5. 2020 (Uradni list RS, št. 97/20, in OdlUS XXV, 16). Odločbi se nanašata na pritožbeno sejo v skrajšanem kazenskem postopku, ki je tekel tudi v obravnavanem primeru. Ustavno sodišče je odločilo, da pravica do sojenja v navzočnosti (ki jo zagotavljata druga alineja 29. člena Ustave in 6. člen EKČP) ne zavezuje pritožbenega sodišča, da brez izjeme vedno zagotovi obdolženčevo navzočnost na pritožbeni seji. Poleg tega, da je treba v okviru uporabe določb ZKP o pritožbeni seji zagotoviti kontradiktornost in pravico do izjave (22. člen Ustave), zato mora biti o seji, na kateri je navzoč tožilec, obveščen tudi obdolženec, pa naj bi se prisotnost obdolženca na pritožbeni seji zahtevala tudi tedaj, kadar je obdolžencu samo na ta način lahko omogočeno, da se izjavi o vseh dejanskih in pravnih vidikih zadeve. Po stališču Ustavnega sodišča je mogoče standard iz 445. člena ZKP, da pritožbeno sodišče zagotovi obdolženčevo navzočnost na seji, če je to koristno za razjasnitev stvari, ustavnoskladno razlagati tako, da navedena določba ne omogoča samovoljnosti Višjega sodišča z upoštevanjem stališč iz ustaljene ustavnosodne presoje in sodne prakse ESČP. Prisotnost obdolženca se ne zahteva, kadar so predmet presoje pred pritožbenim sodiščem pravna vprašanja, kadar pritožnik zgolj ponavlja očitke, na katere je v zadostni meri odgovorilo že sodišče prve stopnje, oziroma kadar je pritožba očitno neutemeljena. Nasprotno pa ima na primer obdolženec pravico prisostvovati na pritožbeni seji, kadar je na seji prisoten tožilec, kadar vsebuje pritožba nove dokaze in nove navedbe, ki jih sodišče prve stopnje še ni presojalo in so lahko bistvene za odločitev, kadar pritožbene navedbe vzbujajo dvom o ugotovljenem dejanskem stanju ali kadar pritožbeno sodišče pred pritožbeno sejo meni, da bi očitki iz pritožbe lahko vodili do uporabe petega odstavka 392. člena ZKP. Odločitev, ali je presoja, ali je bilo ravnanje Višjega sodišča v konkretnem primeru ustavnoskladno, naj bi bila odvisna od konkretnih okoliščin zadeve, zlasti pa od vsebine obdolženčeve pritožbe.
[34]
48.
V obravnavanem primeru je iz pritožbe razvidno, da je pritožnik kot razlog za predlagano udeležbo na pritožbeni seji navajal seznanitev z odgovorom na pritožbo in izjasnitev o tem odgovoru ter obrazložitev svojih argumentov na podlagi novejše sodne prakse Ustavnega in Vrhovnega sodišča, kot kršitve pa v pritožbi uveljavljal kršitev 2., 14. in 15. člena Ustave ter pravic iz 22., 23., 25., 29., 37., 38. in 39. člena Ustave ter iz 6. člena EKČP zaradi kršitve kazenskega zakonika, ZKP, nasprotovanja presoji glede obstoja kaznivih dejanj po 158. in 135. členu KZ-1, nezakonito pridobljenih elektronskih dokazov, neobrazložene zavrnitve pritožnikovih dokaznih predlogov in zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Isti razlog za udeležbo na seji senata je pritožnik poudaril tudi v ustavni pritožbi.
49.
Iz sodbe Višjega sodišča je mogoče razbrati, da je na pritožnikovo laično pritožbo zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka, kršitve kazenskega zakona in zmotne ugotovitve dejanskega stanja odgovoril okrajni državni tožilec. Ni pa iz te sodbe razvidno, da bi bil tudi ta odgovor vročen pritožniku v odgovor. Nadalje, Višje sodišče je pritožnika seznanilo s sestavo senata in z možnostjo predloga za izločitev članov senata. Prav tako se je opredelilo do njegove zahteve o obveščanju o seji senata; ta zahteva naj bi bila nekonkretizirana, ker naj ne bi pojasnil, kako naj bi njegova navzočnost prispevala k razjasnitvi zadeve, saj naj bi bilo Višje sodišče sodno prakso, kakor naj bi pritožnik navedel v pritožbi, dolžno poznati že samo (načelo
iura novit curia
). Zato naj navzočnost strank ne bi bila koristna za razjasnitev stvari po 445. členu ZKP. Višje sodišče je še poudarilo, da pritožnik napačno tolmači relevantne določbe ZKP, da se sklicuje na neprimerljive primere iz sodne prakse, da postopka s kaznovalnim nalogom ni mogoče primerjati s skrajšanim postopkom, ki naj bi tekel v obravnavanem primeru, in da Ustavno sodišče, ki naj bi presojalo 445. člen ZKP pred kratkim, ni ugotovilo neskladja z Ustavo.
50.
Tudi Vrhovno sodišče je pritožnikov očitek obrazloženo zavrnilo. Sama opustitev vročitve odgovora državnega tožilca (ob sicer zahtevani ustavnoskladni razlagi ZKP, po kateri je le obdolženec tisti, ki mu je prepuščena odločitev, ali se bo izjavil o nečem ali ne) pritožniku naj še ne bi pomenila kršitve pravice do izjave, saj naj bi imel možnosti izjaviti se o procesnem gradivu tudi na pritožbeni seji. Do kršitve naj bi prišlo le, če sodišče na noben način pritožniku ne bi omogočilo podati izjave o gradivu pred odločitvijo, bodisi pisno bodisi na pritožbeni seji, če so izpolnjeni pogoji. Vrhovno sodišče je presojalo tudi vsebino pritožnikove pritožbe zoper sodbo in vsebino odgovora državnega tožilca. Čeprav naj iz razlogov Višjega sodišča o zavrnitvi pritožnikovega predloga za udeležbo na pritožbeni seji ne bi bilo razvidno, da bi Višje sodišče pri presoji tega predloga upoštevalo tudi pritožnikovo pravico do odgovora na odgovor državnega tožilca, naj pritožnik v zahtevi za varstvo zakonitosti teh razlogov Višjega sodišča ne bi izpodbijal.
51.
Iz ustaljene ustavnosodne presoje sicer izhaja, da je Ustavno sodišče izoblikovalo stališča tako glede pravice do izjave v postopku s pravnimi sredstvi kot tudi posebej glede pravice do sojenja v navzočnosti z udeležbo na seji pritožbenega senata. Vendar je hkrati Ustavno sodišče že navedlo, da je mogoče načelo kontradiktornosti postopka doseči na različne načine, da pa mora izbrani način zagotoviti, da se nasprotna stranka seznani z navedbami in da ima dejansko možnost na njih odgovoriti. To je storilo v okviru presoje skladnosti prvega odstavka 445. člena ZKP, ki ureja možnost udeležbe obdolženca na pritožbeni seji, z Ustavo.
52.
Glede na ustaljeno ustavnosodno presojo stališču Vrhovnega sodišča, da bi do kršitve pritožnikovih pravic prišlo le, če sodišče na noben način pritožniku ne bi omogočilo izjave o gradivu pred odločitvijo, bodisi pisno bodisi na pritožbeni seji, da pa mora Višje sodišče pri ustavnoskladni razlagi 445. člena ZKP upoštevati tudi pritožnikovo možnost, da se je seznanil z odgovorom državnega tožilstva na njegovo pritožbo in izjasnil o tem odgovoru, ni mogoče očitati kršitve pravic iz 22. in 29. člena Ustave. Tega stališča pritožnik v ustavni pritožbi niti ne izpodbija, ampak nasprotno, na njem gradi svojo obrazložitev zatrjevane kršitve.
53.
Pritožniku je sicer treba pritrditi, da je z vidika presoje posega v njegovo pravico do izjave neupoštevna presoja vsebine njegove pritožbe in odgovora državnega tožilstva, ki jo je opravilo Vrhovno sodišče. Stališče Vrhovnega sodišča, da pritožniku ne bi bilo treba zagotoviti odgovora na odgovor državnega tožilstva, ker naj bi imel možnost te iste razloge izpodbijati že prej ali pa ker naj bi bile navedbe državnega tožilstva neupoštevne, je sicer v neskladju z ustaljeno ustavnosodno presojo glede pravice do izjave iz 22. člena Ustave.
54.
Vendar pritožnik v ustavni pritožbi ne izpodbija stališča Vrhovnega sodišča, da je pritožbo vložil pretežno zaradi izpodbijanja pravnih vprašanj glede pregona kaznivega dejanja po uradni dolžnosti (za kar je pristojno državno tožilstvo), izpodbijanja presoje obstoja kaznivega dejanja razžalitve in grožnje ter zaradi nasprotovanja izreku zaporne kazni. V ustavni pritožbi se pritožnik sicer sklicuje na odklonilno ločeno mnenje vrhovne sodnice Barbare Zobec, vendar ga ne konkretizira. Prav tako, kot je bilo navedeno, ne izpodbija stališča Vrhovnega sodišča, da bi njegova udeležba na pritožbeni seji zadostovala za zagotovitev kontradiktornosti. Pritožnik v ustavni pritožbi tudi ne izpodbija stališča Vrhovnega sodišča, da v zahtevah za varstvo zakonitosti ni izpodbijal stališč Višjega sodišča glede njegove udeležbe na pritožbeni seji ter neudeležbe z vidika pravice do odgovora na odgovor državnega tožilca, ampak ga zgolj povzema. Tudi sicer iz obeh zahtev za varstvo zakonitosti izhaja, da v tem pravnem sredstvu pritožnik teh stališč Višjega sodišča v zvezi z njegovo neudeležbo na seji pritožbenega senata ni izpodbijal. Glede na navedeno pritožnik navedb glede udeležbe na seji senata Višjega sodišča ni materialno izčrpal v zahtevi za varstvo zakonitosti. Glede na to in glede na siceršnja stališča Vrhovnega sodišča, ki jih pritožnik v ustavni pritožbi niti ne izpodbija, je pritožnikov očitek kršitve pravice do izjave neutemeljen.
Drugi očitki
55.
Pritožnik zatrjuje tudi kršitev druge alineje 29. člena Ustave, 6. člena EKČP ter točke c) prvega odstavka 3. člena Direktive 2012/13/EU, ker naj bi bil od septembra 2017 prejemnik denarne socialne pomoči, sodišče pa naj ga ne bi poučilo, da ima pravico do zagovornika v skladu s pravico do brezplačne pravne pomoči na podlagi ZBPP, čeprav naj bi Direktiva 2012/13/EU to zahtevala, ta pa naj bi od poteka roka za implementacijo do implementacije v slovenski pravni red z ZKP-O imela neposredni učinek.
56.
Iz pravočasne pritožnikove zahteve za varstvo zakonitosti z dne 28. 4. 2021, vložene po uzakonitvi in objavi ZKP-O (objavljen v Uradnem listu Republike Slovenije dne 29. 12. 2020), ki je v slovenski pravni red implementiral relevantne določbe Direktive 2012/13/EU glede pravice obdolženca do pouka o pravici do zagovornika v skladu s pravico do brezplačne pravne pomoči, je razvidno, da je bil pritožnik že v trenutku vložitve tega pravnega sredstva seznanjen s to pravico in da je v zahtevi za varstvo zakonitosti tudi zatrjeval, da so mu bile kršene pravice zaradi opustitve pouka o brezplačni pravni pomoči s strani policije. V nobeni izmed vloženih zahtev za varstvo zakonitosti pa pritožnik ni uveljavljal kršitev, ki jih uveljavlja v ustavni pritožbi, čeprav je bil v tistem trenutku s pravico do pouka o brezplačni pravni pomoči na podlagi Direktive 2012/13/EU že seznanjen. Tudi pritožnikov očitek glede zatrjevanih kršitev druge alineje 29. člena Ustave, 6. člena EKČP ter točke c) prvega odstavka 3. člena Direktive 2012/13/EU tako ni materialno izčrpan.
Sklepno
57.
Iz navedenih razlogov je ustavna pritožba neutemeljena, zato jo je Ustavno sodišče zavrnilo.
C.
58.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnice in sodniki dr. Rok Čeferin,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs.
Odločbo je sprejelo s sedmimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovala sodnica Šugman Stubbs in sodnik Jaklič. Sodnica Šugman je dala odklonilno ločeno mnenje.
dr. Matej Accetto
Predsednik
[1]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-226/95 z dne 8. 7. 1999 (Uradni list RS, št. 60/99, in OdlUS VIII, 174).
[2]
Prim. prav tam, 11. točka obrazložitve.
[3]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-2940/07 z dne 5. 2. 2009 (Uradni list RS, št. 17/09, in OdlUS XVIII, 62), 9. točka obrazložitve.
[4]
Prav tam.
[5]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-226/95, 10. točka obrazložitve.
[6]
Prim. prav tam, 15. točka obrazložitve.
[7]
Prav tam. Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-614/15 z dne 21. 5. 2018 (Uradni list RS, št. 44/18, in OdlUS XXIII, 23), 13. točka obrazložitve.
[8]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Handyside proti Združenemu kraljestvu
z dne 7. 12. 1976, 49. točka obrazložitve.
[9]
Prim. sodbe ESČP v zadevah
Uj proti Madžarski
z dne 19. 7. 2011,
Mamère proti Franciji
z dne 7. 11. 2006 ter
Prager in Oberschlick proti Avstriji
z dne 26. 4. 1995.
[10]
Prim. sodbi ESČP v zadevah
Uj proti Madžarski
in
Skałka proti Poljski
z dne 27. 5. 2003.
[11]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Mladina, d. d., proti Sloveniji
z dne 17. 4. 2014, 45. točka obrazložitve.
[12]
Glej sodbi velikega senata ESČP v zadevah
Von Hannover proti Nemčiji (št. 2) z dne 7. 2. 2012
, 109.–113. točka obrazložitve, in
Axel Springer AG
proti Nemčiji z dne 7. 2. 2012
, 89.–95. točka obrazložitve.
[13]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1128/12 z dne 14. 5. 2015 (Uradni list RS, št. 37/15, in OdlUS XXI, 14), 13. točka obrazložitve, in tam povzeta praksa ESČP.
[14]
Sodbe ESČP v zadevah Mustafa Erdoğan in drugi proti Turčiji z dne 27. 5. 2014, 42. točka obrazložitve, Tavares de Almeida Fernandes in Almeida Fernandes proti Portugalski z dne 17. 1. 2017, 63. točka obrazložitve, ter
Prager in Oberschlick proti Avstriji
, 34. točka obrazložitve.
[15]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1306/19 z dne 23. 2. 2023 (Uradni list RS, št. 44/23), 17. točka obrazložitve.
[16]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Cumpănă in Mazăre proti Romuniji
z dne 17. 12. 2004, 111. točka obrazložitve. Ustavno sodišče je v svoji presoji že navedlo, da je treba dejstvo, da je bila z izpodbijano sodbo ugotovljena kazenska odgovornost za kaznivo dejanje razžalitve in da je bila izrečena kazenska sankcija s precej resnejšimi posledicami od morebitne civilnopravne odgovornosti, upoštevati ob splošni presoji sorazmernosti posega v pravico iz prvega odstavka 39. člena Ustave. Razlogi za utemeljitev takega posega bi morali biti po stališču Ustavnega sodišča še posebej prepričljivi. Beleženje pritožnika v kazenski evidenci kot obsojene osebe naj bi namreč lahko pomembno vplivalo na pritožnikovo poklicno udejstvovanje (odločba Ustavnega sodišča št. Up-1128/12). Glede civilnopravne sankcije za izjavo (v konkretnem primeru je bila to objava sodbe in javnega opravičila v pritožničinem tedniku) pa je Ustavno sodišče že presodilo, da ob dejstvih konkretnega primera ni nesorazmerna, ker naj bi iz obrazložitve jasno izhajalo, da gre za mejni primer in da bi bil v določenih drugih okoliščinah rezultat tehtanja lahko drugačen (torej v prid svobodi izražanja). Odločba Ustavnega sodišča št. Up-407/14 z dne 14. 12. 2016 (Uradni list RS, št. 2/17, in OdlUS XXI, 37), 30. točka obrazložitve.
[17]
Sodba ESČP v zadevi
Cumpănă in Mazăre proti Romuniji
, 115. točka obrazložitve.
[18]
Sodba ESČP v zadevi
Lingens proti Avstriji
z dne 8. 7. 1986, 40. točka obrazložitve.
[19]
Sodba ESČP v zadevi
Sallusti proti Italiji
z dne 7. 3. 2019, 59. točka obrazložitve.
[20]
Sodbe ESČP v zadevah Janowski proti Poljski z dne 21. 1. 1999, Skałka proti Poljski, Kanellopoulou proti Grčiji z dne 11. 10. 2007, Gavrilovici proti Moldaviji z dne 15. 12. 2009 in Mariapori proti Finski z dne 6. 7. 2010.
[21]
Sodba ESČP v zadevi
Mariapori proti Finski
, 68.–71. točka obrazložitve. Podobno v sodbi v zadevi
Gavrilovici proti Moldaviji
z dne 15. 12. 2009, 61. točka obrazložitve. Parlamentarna skupščina Sveta Evrope je v Resoluciji št. 1577 (2007) poudarila pravico do svobodnega izražanja medijev, med drugim pozvala k restriktivni uporabi zakonodaje o zaščiti časti in dobrega imena, k uvedbi mehanizmov za zaščito pred zlorabo te zakonodaje, k ukinitvi zaporne kazni za razžalitev in k omejitvi zaporne kazni za spodbujanje k nasilju, sovražni govor ter negacionizem.
[22]
Prim. odločbe Ustavnega sodišča št. Up-407/14 glede splošnih meril za presojo kolizije med častjo in dobrim imenom ter zasebnostjo na eni strani in pravico do svobodnega izražanja na drugi strani, št. Up-1306/19, 11. točka obrazložitve, glede položaja sodstva, ter št. Up-300/16 z dne 17. 6. 2021 (OdlUS XXVI, 47), 15. in 16. točka obrazložitve, glede presoje izreka in odmere kazni.
[23]
Drugi odstavek 168. člena KZ-1 določa: "(2) Če so dejanja iz 158. do 162. in 166. člena tega zakonika storjena proti državnemu organu ali občinskemu ali pokrajinskemu organu ali proti uradni ali vojaški osebi v zvezi z opravljanjem njune službe v tem organu, se pregon začne na predlog, razen za uradne osebe iz 1. točke prvega odstavka 99. člena, funkcionarje vlade Republike Slovenije in funkcionarje samoupravne lokalne skupnosti, kjer se pregon začne na zasebno tožbo."
[24]
Sodba ESČP v zadevi
Skałka proti Poljski
, 34. točka obrazložitve.
[25]
Prav tam.
[26]
Prav tam, 39. točka obrazložitve.
[27]
Prav tam, 41. točka obrazložitve.
[28]
Prav tam, 42. točka obrazložitve.
[29]
Prvi odstavek in 3. točka drugega odstavka 53. člena KZ-1.
[30]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-300/16, 24. točka obrazložitve.
[31]
Glej sodbi ESČP v zadevah
Prager in Oberschlick proti Avstriji
, 34. točka obrazložitve, in
Lutgen proti Luksemburgu
z dne 16. 5. 2024, 68. točka obrazložitve.
[32]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-741/06 z dne 18. 6. 2009 (Uradni list RS, št. 57/09) in odločba senata Ustavnega sodišča št. Up-574/13 z dne 17. 6. 2014.
[33]
Odločba kazenskega senata Ustavnega sodišča št. Up-729/23 z dne 6. 7. 2023.
[34]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-122/19, Up-700/16, 21.–28. točka obrazložitve.
⇒
Up-1307/22-19
11. 7. 2024
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. KATJE ŠUGMAN STUBBS
K ODLOČBI ŠT.
Up-1307/22
Z DNE 20. 6. 2024
Nisem mogla podpreti odločitve večine, ki je zavrnila pritožnikovo ustavno pritožbo in potrdila sodbe kazenskih sodišč, ki so pritožniku (med drugim tudi) za 5 kaznivih dejanj razžalitve (po prvem odstavku 158. člena v zvezi z drugim odstavkom 168. člena KZ-1)
[1]
izrekla nepogojno zaporno kazen (po mesec dni za vsako kaznivo dejanje in na koncu enotno kazen 4 mesecev in 25 dni). V tem ločenem mnenju nadaljujem svoje razmišljanje o primernih sankcijah v primeru kolizije pravice do svobode izražanja in drugih pravic, razmišljanje, ki sem ga začela v vsebinsko podobnih zadevah št. Up-300/16 in št. Up-1306/19. Morebitnega natančnega bralca zato napotujem tudi na ti dve ločeni mnenji.
Že v uvodu poudarjam, da se moje razmišljanje iz konkretnega primera nanaša samo na kaznivo dejanje razžalitve, kjer gre za kolizijo pravic do svobode izražanja in do časti in dobrega imena. Eno od šestih kaznivih dejanj, za katero je bil pritožnik obsojen, je bilo namreč tudi kaznivo dejanje grožnje po prvem odstavku 135. člena KZ-1. Pri tem kaznivem dejanju varovana dobrina ni čast in dobro ime, temveč druge človekove pravice in svoboščine; tako do kolizije med pravicama, o katerih razpravljam, sploh ne pride. Tudi meni se možnost izrekanja zaporne kazni v primeru grožnje zdi upravičena. Ker pa je bila pritožniku izrečena enotna zaporna kazen, se opredeljujem le do tistega dela te nepogojne kazni, ki se nanaša na kazniva dejanja razžalitve.
[2]
I. Svoboda izražanja: da ali ne?
V navedeni zadevi se (podobno kot v zadevah št. Up-300/16 in št. Up-1306/19) najprej postavlja vprašanje, ali izražanje pritožnika sploh sodi v polje zaščite pravice do svobode izražanja. Po mojem mnenju je odgovor na to vprašanje pozitiven. Vsa človeška verbalna in celo neverbalna komunikacija je po mojem mnenju izražanje določenih misli ali sporočil in tako sodi v polje pravice do svobode izražanja. Vendar pa lahko določeno izražanje trči ob druge človekove pravice in je zato takšno izražanje zaradi teže pravic na drugi strani lahko omejeno in celo kaznivo.
V primerih žaljivega izražanja, za kar gre v našem primeru pri kaznivem dejanju razžalitve, gre po ustaljeni sodni presoji za kolizijo med pravico svobode izražanja (39. člen Ustave) in pravico do varstva osebnega dostojanstva (34. člen Ustave) ter varstva osebnostnih pravic (35. člen Ustave), med katere spada tudi pravica do varstva časti in dobrega imena. Tako je takšnemu izražanju zaradi spoštovanja jedra pravic iz 34. in 35. člena Ustave že na zakonodajni ravni postavljena meja. Kjer govorcu ne gre več za vplivanje na razpravo v zadevah javnega pomena, temveč zgolj za žalitev drugega, protipravnost ni izključena,
[3]
saj so lahko takšne izjave predmet obravnave tako v pravdnem kot v kazenskem postopku. Tudi v našem primeru je brez dvoma šlo za takšne vrste izražanje: za napad na osebnost in sramotitev, ki ji mora biti postavljena pravna meja. Tako je tudi moje izhodiščno stališče enako kolegom, ki so glasovali za odločbo: ravnanje pritožnika je tudi po moji presoji zavržno, pravica do dostojanstva in časti ter dobrega imena razžaljenih tudi po mojem mnenju prevlada, zato je bil tudi po mojem mnenju pritožnik upravičeno kaznovan.
Od mnenja večine odstopam samo v tem, da menim, da izrekanju zaporne kazni za kazniva dejanja zoper čast in dobro ime posameznika zoper posameznika v demokratični družbi ni mesta.
II. Ali je izrekanje zaporne kazni za klasična kazniva dejanja zoper čast in dobro ime (158.–162. člen KZ-1) primerno?
Kazenskopravni pregon bi moral biti zgolj in samo
ultima ratio
. Prvo vprašanje, ki se tako postavlja je, ali je kazenski pregon za dejanja, ki krnijo čast in dobro ime posameznika, sploh primeren.
[4]
Ali je pri teh dejanjih res treba uporabiti najbolj represivni del državnega aparata?
[5]
Temu vprašanju v ločenem mnenju gotovo ne morem priti do dna, vendar pa je gotovo mogoče zastopati tudi stališče, da bi morala za ta dejanja ali vsaj za najblažje oblike teh dejanj zadostovati druga sredstva (npr. odškodninska tožba).
Res je tudi, da se v sodobnem času močno spreminja tudi narava teh kaznivih dejanj: žalitve in razširjanje lažnih novic z uporabo interneta in družbenih medijev lahko posamezniku bistveno bolj škodujejo kot klasična komunikacijska orodja (govor, pismo, celo tiskani mediji), hkrati pa lahko dosežejo bistveno več ljudi v zelo kratkem času. Zato se nekateri zavzemajo celo za rekriminalizacijo teh dejanj, kjer so bila ta dejanja dekriminalizirana.
[6]
To vprašanje torej puščam ob strani.
Po premisleku in tehtanju vseh argumentov v vseh treh vsebinsko povezanih zadevah pa sem prepričana, da se mora tudi kazenskopravna represija na neki točki ustaviti. Tako kot smo se kot družba odločili, da smrtna kazen ni v skladu z duhom demokratične družbe, v kateri želimo živeti, čeprav bi bila v smislu proporcionalnosti in celo moralnosti gotovo kdaj upravičena,
[7]
se mi zdi smiselno načeti tudi vprašanje, ali moramo res uporabljati zaporno kazen za dejanja klasične defamacije.
Analogija s smrtno kaznijo je morda nekoliko preveč slikovita, saj je gotovo ni moč primerjati z zaporno, vendar pa je njena poanta drugje: čeprav bi morebiti bila določena sankcija sorazmerna s storjenim zločinom, smo se kot družba, celo kot civilizacija, odločili, da je ne bomo izrekali in izvrševali. Ker ne želimo živeti v takšnem svetu. In sama imam tudi pri klasični defamaciji podoben občutek: zaporna kazen se mi za ta kazniva dejanja ne zdi upravičena. Žali moj občutek za sorazmernost in pravičnost ter krha moje zaupanje v družbo, v kateri želim živeti.
[8]
V svetu kazenskih sankcij je zapor
ultima ratio
in zato se mora uporabljati kot skrajno sredstvo. Samo za najtežja kazniva dejanja, za najtežje oblike hudih kaznivih dejanj, samo za skrajne primere. Po mojem mnenju temeljne oblike kaznivih dejanj iz 158.–162. člena KZ-1 sodijo na spodnji rob dejanj, ki sploh dosegajo polje kaznivosti. Če ga sploh. Za preprečevanje teh dejanj obstajajo tudi druga sredstva – navedemo lahko odškodninsko tožbo, denarno kazen, nekatere države poznajo tudi kompleksen sistem odredb.
[9]
Tudi kazenska represija se mora nekje ustaviti in zame je v teh primerih ta točka zaporna kazen.
dr. Katja Šugman Stubbs, l.r.
Sodnica
[1]
Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15 in 38/16.
[2]
Prav tako se razpravljanje ne nanaša na sovražni govor ali ustrahovanje na spletu (
cyberbullying
). Glej recimo T. Sumrall, Lethal Words: The Harmful Impact of Cyberbullying and the Need for Federal Criminalization, Houston Law Review, L. 53, št. 5, 2016, str. 1475–1502.
[3]
Prav tam. Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-614/15 z dne 21. 5. 2018 (Uradni list RS, št. 44/18, in OdlUS XXIII, 23), 13. točka obrazložitve.
[4]
Združeno Kraljestvo je recimo dekriminaliziralo defamacijo. V Franciji so ta dejanja sicer kriminalizirana, vendar se zanje ne sme izreči zaporne kazni. Glej M. Groppo, Commonalities in the English Tort and French Criminal Wrong of Defamation, European Journal of Law Reform L. 17, št. 4, 2015, str. 552–567.
[5]
Glej obširne diskusije o tem v akademskem tisku, ki kažejo na to, kako aktualna so ta vprašanja v nekaterih državah. A. Spaić, C. Nolasco, M. Novović,
Decriminalization of defamation – The Balkans case a temporary remedy or a long term solution? International Journal of Law, Crime and Justice, L. 47, 2016, str. 21–30, M. Nicolae, Is There and/or is Still Necessary for the Criminalization of the Insult and Defamation?
, Romanian Review of Private Law, 2018, str. 126–134, J. Van Der Berg, Should there be crime of defamation, South African Law Journal, L. 106, 1989, str. 276–291.
[6]
S. W. Brenner, Should online defamation be criminalized?, Mississipi Law Journal, L. 76, 2007, str. 705–780.
[7]
Predstavljamo si lahko množične morilce, izvajalce genocida in podobno.
[8]
V tem prepričanju seveda nikakor nisem osamljena. Glej recimo B. Docherty, Defamation Law: Positive Jurisprudence, Harvard Human Rights Journal, L 13, 2000, str. 263–288.
[9]
Kanadsko pravo recimo pozna razdelan sistem odredb. Glej recimo H. Young, The Scope of Canadian Defamation Injuctions, Dalhousie Law Journal, L. 44, (2021), str. 285–310. Glej tudi Y. A. Arbel, M. Mungan, The Case against Expanding Defamation Law, Alabama Law Review, L. 71, 2019, str. 453–498.
⇒