Up-950/21
Natisni
Opravilna št.:
Up-950/21
Datum odločitve:
14. 3. 2024
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2024:Up.950.21
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 22/2021 z dne 1. 9. 2021 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Cp 131/2019 z dne 6. 5. 2020 in s sodbo Okrajnega sodišča v Velenju št. P 153/2018 z dne 14. 1. 2019
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 22/2021 z dne 1. 9. 2021 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Cp 131/2019 z dne 6. 5. 2020 in sodbo Okrajnega sodišča v Velenju št. P 153/2018 z dne 14. 1. 2019 se zavrne.
Evidenčni stavek:
Zahteva 22. člena Ustave, ki med drugim varuje pravico do izjave, katere predpogoj je pravica do informacije, je uporaba metode vročanja, ki zagotovi realno pričakovanje, da se bo naslovnik s sodnim pisanjem pravočasno seznanil in bo tako mogel uresničiti svojo pravico do sodelovanja in izjavljanja v sodnem postopku. V obravnavani zadevi so bile pritožniku z zakonito izvedeno nadomestno vročitvijo tožbe (s t. i. fikcijo vročitve) na naslov njegovega dejanskega (in ne le uradno prijavljenega) bivališča zagotovljene realne možnosti, da se pravočasno seznani s sodnim pisanjem in tako sodeluje v sodnem postopku. Povprečno skrbna stranka bi na podlagi prejema tipskega obvestila o prispelem pismu namreč lahko razumno sklepala, da je bilo pisanje, ker po poteku 15-dnevnega roka ni bilo puščeno v hišnem predalčniku, vrnjeno sodišču (čeprav nima v splošnem neuporabnega hišnega predalčnika, ampak – po razumni oceni vročevalca – le za konkretno sodno pisanje premajhen hišni predalčnik).
Iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave izhaja med drugim zahteva, da sodišče v pravnem in dejanskem pogledu enake položaje enako obravnava. Vendar to ne sme ovirati pravnega razvoja in pravnega napredka, zato vsakega odstopanja (četudi Vrhovnega sodišča) še ni mogoče šteti za kršitev te človekove pravice. Vrhovno sodišče mora imeti možnost odstopiti od svojega pravnega stališča, za katero meni, da je pravno zmotno, vendar mora v tem primeru vsebinsko obrazložiti razloge za spremembo stališča. V obravnavani zadevi je Vrhovno sodišče utemeljilo, zakaj je odstopilo od svoje predhodne odločitve v identični zadevi. Drugačno vrednotenje posameznih meril presoje, ki so se izoblikovala v (ustavno)sodni presoji za primere razreševanja kolizije med pravico do svobode izražanja na eni strani ter pravico do časti in dobrega imena na drugi strani, senata Vrhovnega sodišča v deloma drugačni sestavi, ki terja posebej fino tehtanje vseh okoliščin primera, v tako mejni zadevi, kot je obravnavana, zato ne more pomeniti kršitve pritožnikove pravice do enakopravnega obravnavanja. Sicer pa je enako obravnavo v obeh zadevah s sprejemom ustavnih pritožb v obravnavo ter s poenotenjem stališč pritožniku zagotovilo Ustavno sodišče.
Vrhovno sodišče je v obravnavani zadevi navedlo ustrezne in zadostne razloge za svoje stališče, s katerim je potrdilo pravnomočno odločitev nižjih sodišč, da se mora pritožnikova pravica do svobode izražanja (iz prvega odstavka 39. člena Ustave) v okoliščinah tega primera umakniti pravici nasprotne udeleženke do časti in dobrega imena (iz 34. in 35. člena Ustave). Pritožnik namreč tudi po presoji Ustavnega sodišča ni izkazal, da bi imel za sporno žaljivo izjavo o nasprotni udeleženki zadostno podlago v dejstvih, pri čemer tudi ni utemeljen njegov očitek, da je njegova izjava deležna posebej visoke stopnje varstva že zaradi njegovega statusa opozicijskega poslanca samega po sebi oziroma zato, ker je šlo za izjavljanje na družbenem omrežju X. Ustavnopravno ustrezno je zato vrednotenje Vrhovnega sodišča, da je bila sporna izjava podana predvsem z namenom zaničevanja nasprotne udeleženke kot novinarke in ženske. Pritožnik je s sporno izjavo na prvi pogled sicer načel pomembno družbeno temo, vendar je to temo uporabil predvsem kot izgovor za osebni napad na nasprotno udeleženko, ki je pripravila kritičen prispevek o njegovi politični stranki, pri čemer ta njegova izjava glede na uporabljen sramotilni jezik in glede na pomanjkanje širšega vsebinskega konteksta ni mogla pomeniti argumentiranega prispevka k razpravi o sicer pomembni družbeni temi.
Geslo:
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
2.1.1.4.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Evropska konvencija o človekovih pravicah iz leta 1950.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.1 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do dostojanstva (21).
5.3.13.19 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Načelo kontradiktornosti.
5.3.20 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda izražanja (39).
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 22, 39.1, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-950/21 z dne 14. 3. 2024 – Ustavno sodišče Republike Slovenije (us-rs.si)
⇒
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Ivan Janez Janša, Velenje
Datum vloge:
19. 11. 2021
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US33794
Dokument v PDF obliki:
Up-950-21 - Odločba.pdf
288 KB
Prenesite datoteko
Up-950-21 - Odklonilno LM dr. Svetlič.pdf
183 KB
Prenesite datoteko
Up-950/21-18
14. 3. 2024
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Ivana Janeza Janše, Velenje, ki ga zastopa Odvetniška družba Matoz, o. p., d. o. o., Koper, na seji 14. marca 2024
odločilo:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 22/2021 z dne 1. 9. 2021 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. Cp 131/2019 z dne 6. 5. 2020 in sodbo Okrajnega sodišča v Velenju št. P 153/2018 z dne 14. 1. 2019 se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Vrhovno sodišče je z izpodbijano sodbo zavrnilo pritožnikovo (tedaj toženčevo) revizijo, vloženo zoper pravnomočno zamudno sodbo, po kateri je pritožnik dolžan nasprotni udeleženki (tedaj tožnici) plačati odškodnino v višini 6.000 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi, in sicer za duševne bolečine, ki jih je trpela zaradi razžalitve z naslednjo pritožnikovo objavo na družbenem omrežju Twitter z dne 21. 3. 2016: "Na neki FB strani javne hiše ponujajo poceni usluge odsluženih prostitutk Evgenije C in Mojce PŠ. Eno za 30 EUR, drugo za 35 EUR. #Zvodnik Milan."
2. Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi poudarja, da ni vezano na svojo predhodno odločitev, sprejeto s sodbo št. II Ips 75/2019 z dne 6. 2. 2020, čeprav obravnava identičen dejanski stan, le da se nanaša na drugo oškodovanko, ampak da ima možnost odstopiti od po njegovi današnji presoji zmotnega pravnega stališča, sprejetega v navedeni zadevi, če ta odstop ustrezno obrazloži. Vrhovno sodišče se pri tem sklicuje na stališče Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-647/15 z dne 19. 5. 2016 (Uradni list RS, št. 39/16). Po presoji Vrhovnega sodišča bi vezanost na stališče iz predhodne odločitve pomenila, da je postala sodna praksa obvezen pravni vir, ki je v hierarhiji pravnih aktov nad Ustavo in zakonom. Vrhovno sodišče poudarja, da družbeni napredek spremlja pravni razvoj, skladno s tem pa se spreminja ter z novimi in močnejšimi argumenti dopolnjuje in nadgrajuje tudi sodna praksa.
3. Po presoji Vrhovnega sodišča je v tej zadevi pravilna materialnopravna presoja nižjih sodišč, da je pritožnik s sporno izjavo nedopustno posegel v osebnostne pravice nasprotne udeleženke.
[1]
Vrhovno sodišče sicer pritrjuje stališčem iz sodbe št. II Ips 75/2019, (i) da je politično izražanje, še posebej opozicijskih poslancev, posebej visoko varovano; (ii) da za nasprotno udeleženko kot novinarko in s tem javno osebo velja, da so meje sprejemljive kritike v zvezi z njenim delom postavljene širše; (iii) da objektivna žaljivost sporne izjave sama po sebi ne zadošča za oceno o njeni protipravnosti, saj je slog izražanja (slab ali dober) kot tak varovan skupaj z vsebino izjave; (iv) da je treba pri oceni dopustnosti sporne izjave upoštevati posebnosti izražanja na Twitterju ter da je treba upoštevati tudi, da je Twitter pomembno sredstvo političnega komuniciranja, saj doseže ogromno množico ljudi in tako postaja eden od osrednjih javnih virov družbenega dogajanja; (v) da povprečen razumen bralec ob upoštevanju družbenega konteksta sporne izjave ni razumel dobesedno, ampak kot prispodobo, da gre za novinarki, ki sta po mnenju pritožnika pristranski in katerih poklicne usluge je mogoče kupiti, ter da bivši predsednik države Milan Kučan iz ozadja vleče niti na javni RTV; (vi) da je razprava o položaju, vlogi in avtonomnosti medijev nedvomno v javnem interesu in (vii) da pomeni pomembno merilo presoje pri oceni dopustnosti sporne izjave tudi okoliščina, da je šlo pri njej za pritožnikov odziv na televizijski prispevek nasprotne udeleženke z istega dne. Vendar Vrhovno sodišče poudarja, da je za oceno dopustnosti sporne izjave pomembno predvsem, ali je imel pritožnik za svojo vrednostno sodbo zadostno podlago v dejstvih.
4. Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi opozarja na posebnost tega primera, ki ni le v tem, da je šlo za izjavljanje na družbenem omrežju Twitter, ampak predvsem v tem, da pritožnik ni odgovoril na tožbo in da tako niti v sodnem postopku ni navedel dejstev, ki bi lahko upravičevala njegov tako ostri odziv. Glede na navedeno lahko po oceni Vrhovnega sodišča tvorijo spodnjo premiso sodbe glede podlage tožbenega zahtevka v tej zadevi samo dejstva, ki jih je nasprotna udeleženka zatrjevala v tožbi, ne pa tudi morebitna splošno znana dejstva. Zgolj navedba v tožbi, da je šlo pri spornem tvitu za pritožnikov odziv na prispevek nasprotne udeleženke, ki je med drugim vseboval sporočilo, da so med člani Facebook skupine Legija smrti tudi vidni člani politične stranke, katere predsednik je pritožnik, po oceni Vrhovnega sodišča še ne pomeni zadostne dejanske podlage za dovoljenost pritožnikovega žaljivega odziva z ostjo, uperjeno v osebo nasprotne udeleženke. Vrhovno sodišče pa v tej zadevi ne sme ugibati, kaj je bil razlog za pritožnikov žaljivi odziv, ali je sporna izjava del širše ali predhodne razprave, ali celo špekulirati o dobri veri nasprotne udeleženke ter (ne)pristranskosti in verodostojnosti prispevka, na katerega se je odzval pritožnik. Če se Vrhovno sodišče opre le na dejstva, ki sestavljajo procesno gradivo, pa od dejanske podlage, ki bi podpirala pritožnikovo izjavo, ostane bore malo. Zato po oceni Vrhovnega sodišča obe izjavi po vsebini, slogu in sporočilni moči ne moreta biti primerljivi.
[2]
Po presoji Vrhovnega sodišča namreč povprečen razumen bralec sporne izjave ni dojel le kot izraz pritožnikovega nestrinjanja s politiko javne RTV, ampak tudi tako, da pritožnik nasprotni udeleženki odreka odlike, ki so bit novinarskega dela (tj. neodvisnost, nepristranskost in verodostojnost), in s tem na področju njenega poklicnega udejstvovanja brezobzirno besedno napada predvsem njo osebno in jo razvrednoti kot novinarko. Novinar, ki ne spoštuje navedenih meril, naj namreč ne bi imel poklicne integritete; v resnici naj sploh ne bi bil novinar, temveč trobilo takšne ali drugačne politike oziroma prodajalec novic. Resnost teh obtožb Vrhovno sodišče utrjuje v prepričanju, da pritožnik zanje ni navedel zadostne dejanske podlage.
[3]
5. Vrhovno sodišče poudarja, da lahko na oceno o obstoju zadostne dejanske podlage vplivajo tudi drugi kontekstualni dejavniki, kot je denimo okoliščina, ali je šlo za živahno politično debato. Gledano
ex post
, naj po oceni Vrhovnega sodišča v tej zadevi sicer ne bi bilo sporno, da je šlo pri sporni izjavi za pritožnikov odziv na prispevek nasprotne udeleženke z istega dne. Vendar naj to iz samega tvita, ki je učinkoval kot samostojna celota, za povprečnega razumnega bralca ob njegovi objavi ne bi bilo razvidno. Zato je bila lahko po oceni Vrhovnega sodišča sporna izjava razumljena le kot kritika (ne)pristranskosti novinarke nasploh, ne pa kot del širše politične razprave.
[4]
Sporna izjava naj bi pomenila primer enosmernega sporočanja, v okviru katerega naj bi pritožnik podal informacije svojemu množičnemu občinstvu, ne da bi (nujno) želel povratno informacijo. Za tako komunikacijo pa naj bi bilo značilno, da hkrati s sporočanjem volivcem vpliva in ustvarja pritisk na tradicionalne medijske institucije, da o tem poročajo (
intermedia agenda setting
), posredno pa, kako naj poročajo. Vrhovno sodišče je pri svoji presoji štelo za pomembno tudi okoliščino, da je sporni novinarski prispevek odpiral pomembno družbeno temo, namreč o strpnosti in pluralizmu, in da je pritožnik s spornim tvitom napadel nasprotno udeleženko pri njenem poklicnem udejstvovanju. Prav merilu družbene vloge nasprotne udeleženke naj bi Vrhovno sodišče ob prvem sojenju pripisalo premajhno težo. Po oceni Vrhovnega sodišča sta položaja obeh v izhodišču enakovredna glede na to, da uživa v okviru svobode izražanja poseben položaj ne le politično izražanje, ampak tudi svoboda medijev kot varuhov javnega interesa.
6. Vrhovno sodišče je sklenilo, da pomeni v tej zadevi odločilno okoliščino, ki je nagnila tehtnico v korist pravice nasprotne udeleženke do časti in dobrega imena, neobstoj zadostne dejanske podlage, ki bi podpirala pritožnikovo žaljivo vrednostno sodbo, v povezavi z njo pa tudi sama vsebina, slog in sporočilna moč sporne izjave, ki je pomenila resne očitke zoper nasprotno udeleženko kot novinarko in ki po svoji grobosti ni bila primerljiva s tisto, ki naj bi izzvala sporni odziv pritožnika. Ker je pritožnikov tvit učinkoval na povprečnega bralca kot samostojna celota, naj bi bilo tisto, kar je od njega ostalo, zgolj vulgarna karikatura, izrečena z izključnim namenom osramotiti in očrniti nasprotno udeleženko. Po presoji Vrhovnega sodišča pritožnik s spornim tvitom ni očrnil le nasprotne udeleženke kot novinarke, ampak naj bi jo zaradi uporabljenega seksističnega podtona razvrednotil tudi kot žensko. Vrhovno sodišče je poudarilo, da uporaba komunikacijskega kanala Twitter nikomur, niti vplivnemu opozicijskemu politiku, ne podeljuje
carte blanche
za sporočanje po spletu, niti ne more biti izgovor za afektivno, in seveda še manj za premišljeno ravnanje. Po mnenju Vrhovnega sodišča sporočilo te sodbe ni v tem, da pritožnik ne bi smel kritizirati osrednjega nacionalnega medija ali izreči mnenja o (ne)pristranskosti nasprotne udeleženke, niti v tem, da bi se moral vesti bolj spodobno in politično korektno ali da bi moral biti njegov diskurz argumentiran. Šlo naj bi preprosto za to, da je bilo razmerje med osebnostno sfero nasprotne udeleženke in pritožnikovo svobodo izražanja do take mere porušeno, da to utemeljuje poseg v pravico slednjega.
7. Pritožnik uveljavlja kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave oziroma pravice do poštenega sojenja iz prvega odstavka 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). To kršitev v prvi vrsti utemeljuje z očitkom o kršitvi pravice do izjave. Po mnenju pritožnika sodišče prve stopnje ne bi smelo izdati zamudne sodbe, ker za njeno izdajo ni bil izpolnjen pogoj iz 1. točke 318. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17 – v nadaljevanju ZPP). Pritožnik namreč zatrjuje, da mu tožba ni bila pravilno vročena. Sklicuje se na 142. člen ZPP, ki ureja osebno vročanje določenih sodnih pisanj, med njimi tudi tožbe. Četrti odstavek 142. člena ZPP naj bi med drugim določal, da mora vročevalec po poteku 15-dnevnega roka od prejema obvestila o neuspelem poskusu osebne vročitve sodnega pisanja to pisanje pustiti v hišnem predalčniku naslovnika; le če naslovnik predalčnika nima ali je ta neuporaben, naj bi se pisanje vrnilo sodišču, na kar je treba naslovnika v obvestilu tudi opozoriti. Pritožnik zatrjuje, da je imel uporaben hišni predalčnik, pa mu sodno pisanje po poteku roka za dvig sodnega pisanja kljub temu ni bilo puščeno v njem, ampak je bilo vrnjeno sodišču. Nesprejemljivo z vidika pravice do izjavljanja naj bi bilo stališče Višjega sodišča, da za presojo pravilnosti vročitve po 142. členu ZPP ni pomembno, (i) ali se je pritožnik po poteku 15-dnevnega roka seznanil z vsebino sodne pošiljke in (ii) kaj je bil razlog za to, da mu ta ni bila puščena v hišnem predalčniku (ali je bil slednji res premajhen za konkretno sodno pošiljko). Nesprejemljivo z vidika 22. člena Ustave oziroma prvega odstavka 6. člena EKČP naj bi bilo tudi stališče Višjega sodišča, da za učinkovito uresničevanje pritožnikove pravice do izjave zadošča, da mu je bilo ob neuspelem poskusu osebne vročitve sodnega pisanja puščeno tipsko obvestilo o tem, da bo sodno pisanje po poteku 15-dnevnega roka vrnjeno sodišču, če naslovnik hišnega predalnika nima ali je ta neuporaben. Pritožnik meni, da bi moral biti po poteku roka iz razloga, ker za konkretno sodno pisanje premajhnega predalčnika na splošno ni mogoče šteti za neuporabnega, izrecno obveščen o tem, kje je konkretno sodno pisanje. Ustavno sodišče naj bi namreč štelo nadomestne načine osebnega vročanja sodnih pisanj za dopustne le pod pogojem, da je realno pričakovati, da se bo naslovnik s pisanjem pravočasno seznanil in da mu bo s tem dejansko omogočeno, da uresniči svojo pravico do izjave. Pritožnik meni, da mu v posebnih okoliščinah tega primera take realne možnosti niso bile zagotovljene. Sklicuje se na stališče Ustavnega sodišča, sprejeto v odločbah št. Up-520/16 z dne 7. 6. 2017 (Uradni list RS, št. 31/17, in OdlUS XXII, 23.) in št. U-I-279/08 z dne 9. 7. 2009 (Uradni list RS, št. 57/09, in OdlUS XVIII, 35), da je treba dolžnosti sodišča v zvezi z vročanjem presojati strožje, ko gre za vročitev prvega pisanja v sodnem postopku. Pritožnik se sklicuje tudi na stališče ESČP iz sodbe v zadevi
Fretté proti Franciji
z dne 26. 2. 2002, da iz pravice do poštenega sojenja izhaja zahteva po obveščanju stranke o procesnih dejanjih sodišča; da torej ne zadošča, če ima stranka na podlagi lastnega poizvedovanja možnost dostopa do teh informacij. Pritožnik še dodaja, da naj bi iz dokazov, izvedenih v tej zadevi v zvezi z obravnavanjem predloga za vrnitev v prejšnje stanje, izhajalo, da naj niti prvega obvestila o neuspeli vročitvi ne bi prejel. Oziroma pritožnik trdi, da je v sodnem postopku z dopisom Pošte Slovenije z dne 17. 5. 2017 dokazoval, da je bil vročevalec na njegovem naslovu le 17. 8. 2016, ne pa tudi 2. 9. 2016, ko naj bi mu poskušal pustiti sodno pisanje v hišnem predalčniku.
8. Pritožnik utemeljuje kršitev 22. člena Ustave oziroma prvega odstavka 6. člena EKČP tudi z očitki o kršitvi pravice do enakopravnega obravnavanja. Do te naj bi prišlo, ker je Vrhovno sodišče v časovnem razmiku leta in pol v tej zadevi odločilo drugače kot v predhodni, identični zadevi št. II Ips 75/2019. Pritožnik se sklicuje na stališče Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-121/96 z dne 23. 3. 2000 (OdlUS IX, 134), da pravica do enakega varstva pravic v postopku presega zgolj zahtevo po enakopravnem obravnavanju strank v enem postopku, zato morajo sodišča v različnih postopkih v enakih zadevah pravo uporabiti enako. Pritožnik naj bi glede na predhodno odločitev Vrhovnega sodišča v identični zadevi utemeljeno pričakoval, da bo z revizijo uspel. Vrhovnemu sodišču naj bi bilo namreč zaupano izenačevanje sodne prakse, utrjevanje doslednosti, stabilnosti in predvidljivosti prava, predvsem pa zagotavljanje enakega varstva pravic. S sprejetjem različnih odločitev v identičnih zadevah naj Vrhovno sodišče ne bi uresničilo svoje ustavne vloge, ampak naj bi ustvarilo neenako varstvo pravic in s tem v pravni red vneslo nejasnost in ogrozilo zaupanje v pravo. Četudi bi bilo v zadevi št. II Ips 75/2019 morebiti odločeno napačno, naj bi teža pravice do enakega varstva pravic in spremljajoče zahteve pravne države (doslednost, stabilnost in predvidljivost, zaupanje v pravo in sodišča) izrazito pretehtale nad ustavnopravnimi pridobitvami po mnenju večine sodnikov v obravnavani zadevi pravilno usklajenih pravic v koliziji. Ustavno sodišče naj bi v odločbi št. Up-647/15 sicer sprejelo stališče, da mora Vrhovno sodišče vsebinsko obrazložiti razloge za spremembo stališča, da zadosti zahtevam 22. člena Ustave, kadar ob obravnavi povsem enakega dejanskega stanja samo pol leta po prvi odločitvi odstopi od svojega prvotnega pravnega stališča
. Vendar naj bi Ustavno sodišče spremembo stališča Vrhovnega sodišča pod takimi pogoji štelo
za ustavno sprejemljivo iz razloga, ker naj načelo enakega varstva pravic ne bi smelo ovirati pravnega razvoja in napredka. V izpodbijani sodbi pa naj Vrhovno sodišče ne bi sprejelo kakšnega pomembnega pravnega stališča, ki bi izviralo iz temeljnega nesoglasja s sodbo št. II Ips 75/2019 glede razumevanja človekovih pravic. Tokratna večina sodnikov naj bi na podlagi enakih meril presoje prišla le do drugačne uglasitve pravic v konfliktu. Zato naj v tej zadevi spremembe stališča s sklicevanjem na pravni razvoj in napredek ne bi bilo mogoče upravičevati. Pritožnik Vrhovnemu sodišču očita, da odstopa od svojega prvotnega stališča tudi ni utemeljilo z zadostnimi in razumnimi razlogi.
9. Pritožnik uveljavlja tudi kršitev pravice do svobode izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave. Poudarja, da po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča in ESČP uživa politično izražanje zelo visoko stopnjo varstva. To naj bi veljalo še posebej za politično izražanje članov regionalnih in nacionalnih parlamentov, toliko bolj, če gre pri tem za opozicijskega poslanca. Pritožnik se sklicuje na sodbe ESČP v zadevah
Makraduli proti Nekdanji jugoslovanski republiki Makedoniji
z dne 19. 7. 2018 (61. in 66. točka obrazložitve),
Karácsony in drugi proti Madžarski
z dne 17. 5. 2016 (137. točka obrazložitve) in
Castells proti Španiji
z dne 23. 4. 1992 (42. točka obrazložitve) ter na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1128/12 z dne 14. 5. 2015 (Uradni list RS, št. 37/15, in OdlUS XXI, 14). Po mnenju pritožnika je šlo prav za tako visoko varovano politično izražanje tudi v tej zadevi. Tak sklep naj bi utemeljevale ugotovitve sodišč v izpodbijanih sodbah, da je bil pritožnik v spornem obdobju vodja največje opozicijske stranke in opozicijski poslanec ter da njegov tvit načenja pomembno družbeno temo o položaju, vlogi in avtonomnosti medijev.
10. Pritožnik Vrhovnemu sodišču očita, da je pripisalo njegovi izjavi napačen pomen s tem, ko je štelo, da je ta (čeprav je načenjala pomembno družbeno temo) pomenila predvsem poskus osebne diskreditacije nasprotne udeleženke. Meni, da je povprečen razumen sledilec ob upoštevanju širšega konteksta zadeve sporno izjavo mogel razumeti kot njegov ekspresivni odziv na konkretni televizijski prispevek nasprotne udeleženke z istega dne, ki naj bi bil še eno udejanjanje splošne pristranskosti javnega medija, uperjenega zoper politiko pritožnikove stranke in pritožnika samega. Vrhovnemu sodišču očita, da v izpodbijani sodbi ni upoštevalo niti tega, da je šlo za odziv na televizijski prispevek z istega dne, čeprav je nasprotna udeleženka to okoliščino sama navedla v tožbi. Na to, da je šlo pri spornem tvitu za prispodobo, s katero je pritožnik izrazil svoje mnenje o politični pristranskosti nasprotne udeleženke pri svojem delu, naj bi bilo tudi sicer mogoče sklepati iz več kot le namigovanja na tri javne osebe ter iz splošno znanega družbenega konteksta. Slednjega naj ne bi bilo mogoče ignorirati zgolj zato, ker pritožnik ni odgovoril na tožbo. Šele kontekst, v katerem je izjava dana, ter predrazumevanje, s katerim je opremljen vsak bralec, naj bi tvorila kontekst zadeve, ki naj bi šele omogočal razumevanje jezikovnega sporočila. Pritožnik poudarja, da je treba pri razlagi pojma povprečen razumen bralec upoštevati tudi kontekst komunikacijskega okolja, v katerem je bil objavljen sporni zapis. Njegove komentarje na Twitterju naj bi spremljali sledilci in uporabniki, ki naj bi bili v pretežni meri dobro seznanjeni s kontekstom, na katerega se posamezni tvit ali komentar nanaša. Tisti, ki niso, pa naj bi bili prek medijev prav tako seznanjeni z dejstvom, da se je pritožnik s spornim tvitom odzval na konkretni novinarski prispevek. Sicer pa naj bi širši kontekst zadeve predstavljale tudi splošno znane razmere o medijski neuravnoteženosti, o kateri piše tudi vrhovni sodnik Jan Zobec v odklonilnem ločenem mnenju k izpodbijani sodbi. Pritožnik glede na vse navedeno vztraja pri stališču, da sporočilni pomen sporne izjave v celoti ustreza pojmu politična izjava o pristranski politiki osrednjih medijev. Glede na zgoraj navedeno naj bi bilo izkazano tudi, da je imel za tako izjavo zadostno podlago v dejstvih. Pritožnik je prepričan, da mu pravica do svobode izražanja dovoljuje izjavljanje takih stališč, in to ne glede na njihovo resničnost, saj pravica do svobode izražanja varuje tudi slog izražanja. Po ustaljeni presoji ESČP naj bi se namreč lahko osebe, ki sodelujejo v javni razpravi glede zadev javnega pomena, zatekle tudi k določeni stopnji pretiravanja ali celo provokacije.
[5]
11. Pritožnik poudarja, da pomeni pomembno merilo presoje pri reševanju kolizije med svobodo izražanja na eni strani ter pravico do časti in dobrega imena na drugi strani tudi način izražanja.
[6]
V tej zadevi je tako po mnenju pritožnika pomembno, da je šlo za objavo na družbenem omrežju Twitter, za katero naj bi bila značilna specifična subkultura izražanja in komuniciranja. Pritožnik poudarja, da tviti niso le kratki in hitri, ampak tudi pikri, zajedljivi, nemalokrat prostaški, ter da je hipno tudi branje in razumevanje tvitov. Pritožnik zato meni, da je komunikacija na Twitterju primerljiva z živahno polemično debato. Tej pa naj bi ESČP nudilo visoko stopnjo varstva.
[7]
12. Pritožnik meni, da je njegovo mnenje za nasprotno udeleženko sicer lahko neprijetno, vendar naj ne bi presegalo tolerančnega praga, kakršnega mora trpeti kot novinarka javne RTV, torej kot javna oseba. Pritožnik poudarja, da pravice do svobode izražanja ni dopustno omejevati zgolj zato, ker bi lahko svoje mnenje izrazil tudi na manj žaljiv način. Meje sprejemljive kritike naj bi bile širše, če se izjave nanašajo na nosilce javnih funkcij v zvezi z izvrševanjem njihovih pristojnosti.
[8]
Prav tak položaj naj bi imela nasprotna udeleženka kot novinarka javne RTV v tej zadevi. Po mnenju pritožnika se lahko od novinarjev javne RTV pričakuje še posebej visok tolerančni prag v zvezi s kritiko njihovega dela. Novinarji javne RTV naj bi namreč imeli še posebej pomembno družbeno moč, upoštevaje pri tem tudi specifično moč in vpliv avdiovizualnih medijev na oblikovanje političnih in nazorskih usmeritev. Zato naj okoliščina, da je šlo za kritično izražanje o novinarki, ne bi mogla prevesiti tehtnice v korist njene pravice do časti in dobrega imena. Nasprotni udeleženki naj namreč ne bi grozila nobena sankcija ali grožnja s sodnim postopkom oziroma oblastna zahteva, ki bi lahko oteževala njen položaj v smislu zatekanja v samocenzuro.
13. Po mnenju pritožnika v okoliščinah obravnavanega primera njegova pravica do svobode izražanja tako pretehta nad osebnostnimi pravicami nasprotne udeleženke. Njegova pravica naj bi imela glede na to, da je šlo za izjavljanje opozicijskega poslanca, in to o pomembni družbeni temi, že v izhodišču boljši položaj. Posebej visoke stopnje varstva pa naj bi bila njegova izjava deležna tudi zato, ker je šlo za spontano izražanje na družbenem omrežju Twitter.
V primeru razreševanja konflikta med pravico do svobode izražanja na eni strani in drugimi človekovimi pravicami na drugi strani pa naj bi bilo pomembno upoštevati tudi razsežnost zastraševalnega učinka (
chilling effect
)
, ki ga ima lahko ugodilna sodba v odškodninski pravdi na pravico do svobode izražanja. Pritožnik sklene, da je zato treba tudi v tej zadevi sprejeti odločitev, kot jo je Vrhovno sodišče sprejelo v sodbi št. II Ips 75/2019. Sankcioniranje spornega tvita naj bi se namreč zažiralo v samo ustavno varovano jedro njegove svobode izražanja. Pritožnik še dodaja, da sta se glede protipravnosti njegove izjave izjavila tudi dva ugledna tuja pravnika, in sicer profesor evropskega prava človekovih pravic na Pravni fakulteti Bristol, Gavin Phillipson, ter profesorica ustavnega in medijskega prava in svobode tiska na Univerzi Utah, RonNell Andresen Jones. Oba naj bi menila, da sporne izjave ni mogoče šteti za protipravne, če ni bila mišljena dobesedno, ampak kot metafora.
14. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-950/21 z dne 19. 6. 2023 sprejelo pritožnikovo ustavno pritožbo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu obvestilo Vrhovno sodišče. Na podlagi drugega odstavka 56. člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana nasprotni udeleženki, ki je nanjo odgovorila.
15. Nasprotna udeleženka v odgovoru na ustavno pritožbo nasprotuje tako pritožnikovim trditvam o kršitvi njegovih procesnih jamstev iz 22. člena Ustave oziroma iz prvega odstavka 6. člena EKČP kot tudi njegovim trditvam o kršitvi vsebinske človekove pravice iz 39. člena Ustave. Zatrjuje, da so neresnične in zavajajoče trditve pritožnika, da naj bi iz dokaznega postopka izhajalo, da sploh ni bil seznanjen z obvestilom o prispeli sodni pošiljki. Pritožnik naj niti v predlogu za vrnitev v prejšnje stanje niti v pritožbi zoper zamudno sodbo ne bi zanikal prejema tipskega obvestila o prispeli pošiljki, prav tako naj v sodnem postopku ne bi navedel opravičljivega razloga, zakaj sodne pošiljke ni pravočasno prevzel. Sodišči naj bi tako pravilno presodili, da mu je bila tožba pravilno vročena, in sicer z nastopom fikcije vročitve, pri čemer naj razlogi za to, zakaj mu sodno pisanje po poteku roka ni bilo puščeno v hišnem predalčniku, ne bi bili pravno pomembni. Zmotna naj bi bila tudi pritožnikova teza, da bi mu moral vročevalec po tem, ko sodnega pisanja ni mogel pustiti v hišnem predalčniku, pustiti še eno obvestilo. Taka zahteva naj iz ZPP ne bi izhajala. Prav tako naj ne bi bilo sporno z vidika 22. člena Ustave oziroma prvega odstavka 6. člena EKČP stališče, da z vidika pravice do izjavljanja zadošča, da je bilo pritožniku v hišnem predalčniku puščeno tipsko obvestilo. Ustavno sodišče naj bi v odločbah št. U-I-279/08 in št. Up-520/16 že sprejelo stališče, da so dopustne izjeme od osebnega vročanja, dokler nadomestni načini vročanja temeljijo na realnem pričakovanju, da se bo naslovnik s sodnim pisanjem pravočasno seznanil. Tudi po presoji ESČP naj bi zadoščalo, da se je sodišče razumno potrudilo, da bi stranko ustrezno obvestilo o procesnih dejanjih. Kršitev pravice do poštenega sojenja naj bi ESČP ugotovilo le v primeru, ko država ni dokazala, da bi bilo obvestilo sploh poslano (sodba v zadevi
Kolegovy proti Rusiji
z dne 1. 3. 2012) oziroma da bi bilo poslano pravočasno (sodba v zadevi
Fridman proti Litvi
z dne 24. 1. 2017), ali denimo v primeru, ko je bil termin glavne obravnave objavljen le na oglasni deski, stranka pa o njem ni bila osebno obveščena (sodba v zadevi
Fretté proti Franciji
). Kršitve pravice do izjavljanja pa naj ESČP ne bi ugotovilo v primeru, ko pravna oseba ni ustrezno poskrbela za sprejemanje sodnih pošiljk na prijavljenem naslovu (sodba
Perihan in Mezopotamya Basin Yayin A. Ş. proti Turčiji
z dne 21. 1. 2014), ali v primeru, ko je bilo obvestilo o prispelem telegramu puščeno v strankinem hišnem predalčniku, čeprav ta na navedenem naslovu zaradi spremembe bivališča med sodnim postopkom ni več živela (odločitev v zadevi
Babunidze proti Rusiji
z dne 15. 5. 2007). Iz navedene presoje ESČP naj bi sicer izhajalo, da mora sodišče pri vročanju sodnih pisanj stranki izkazati potrebno skrbnost, vendar naj tudi naslovnik pošiljke ne bi smel biti pasiven, ampak naj bi moral poskrbeti, da bo sodno pisanje dejansko prevzel in se z njim seznanil. Po mnenju nasprotne udeleženke je pritožnik nedvomno imel možnost, da bi se ob vestnem in primerno skrbnem ravnanju pravočasno seznanil s tožbo. V obvestilu z dne 17. 8. 2016 je bil namreč poučen tako o nastopu fikcije vročitve, če pisanja ne bo dvignil na pošti v predpisanem roku, kot tudi o tem, da bo v primeru neuporabnega hišnega predalčnika sodna pošiljka po poteku roka vrnjena sodišču. Razumno naj bi bilo zato pričakovanje, da bi pritožnik ob primerni skrbnosti po poteku 15-dnevnega roka preveril, ali je bila pošiljka vrnjena sodišču.
16.
Nasprotna udeleženka
nasprotuje tudi pritožnikovim očitkom o kršitvi pravice do enakopravnega obravnavanja iz 22. člena Ustave oziroma iz prvega odstavka 6. člena EKČP iz razloga, ker je Vrhovno sodišče z izpodbijano sodbo odločilo drugače kot s sodbo št. II Ips 75/2019. Po presoji Ustavnega sodišča vsebuje 22. člen Ustave med drugim sicer res zahtevo, da so dolžna sodišča enake položaje obravnavati enako. Vendar naj bi Ustavno sodišče poudarilo tudi, da vsakega odstopanja še ni mogoče šteti za kršitev 22. člena Ustave. Odločilno naj bi bilo, ali je Vrhovno sodišče vsebinsko obrazložilo razloge za spremembo stališča.
[9]
Tudi po presoji ESČP naj obstoj nasprotujočih si odločitev, četudi znotraj istega sodišča, ne bi nujno pomenil kršitve prvega odstavka 6. člena EKČP.
[10]
Ta presoja naj bi bila odvisna od naslednjih meril: (i) ali obstajajo globoka in dolgotrajna nasprotja v upoštevni sodni praksi; (ii) ali domače pravo vsebuje mehanizme za odpravo neusklajenosti sodne prakse ter (iii) ali je bil ta mehanizem uporabljen in s kakšnim učinkom.
[11]
Nasprotna udeleženka poudarja, da odločitev Vrhovnega sodišča v zadevi št. II Ips 75/2019 ne izkazuje obstoja ustaljene sodne prakse, zato naj odstopa Vrhovnega sodišča od nje v tej zadevi ne bi smeli prestrogo presojati, saj bi lahko v nasprotnem primeru pretirano zavrli razvoj prava. Po mnenju nasprotne udeleženke za zavrnitev pritožnikovih očitkov tako zadošča, da je Vrhovno sodišče spremembo stališča ustrezno obrazložilo. Poleg tega naj bi bilo pomembno upoštevati, da v slovenskem pravnem redu obstaja mehanizem za odpravo nasprotja med obema sodbama Vrhovnega sodišča. Ker gre namreč pri obeh zadevah za iskanje ustreznega ravnovesja med človekovimi pravicami pravdnih strank, v obeh zadevah pa sta bili tudi vloženi ustavni pritožbi, naj bi imelo Ustavno sodišče možnost s poenotenjem stališč v obeh zadevah zagotoviti spoštovanje pravice do enakega varstva pravic pritožnika.
17. Nasprotna udeleženka nasprotuje tudi pritožnikovim trditvam o kršitvi pravice do svobode izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave. Strinja se s stališčem Vrhovnega sodišča, da je povprečna razumna javnost razumela sporni tvit predvsem kot grob napad pritožnika na njeno osebno in poklicno integriteto, in ne kot odpiranje širše razprave o pomembni družbeni temi, zato taka izjava ne more uživati varstva. Takšna presoja Vrhovnega sodišča naj bi bila uglašena tako z domačo (ustavno)sodno presojo kot tudi s presojo ESČP, po kateri mora biti kritika podana na način, ki povprečnemu razumnemu bralcu omogoča razumevanje, da gre za kritiko novinarjevega dela, in ne za osebni napad nanj. Po mnenju nasprotne udeleženke je Vrhovno sodišče pravilno upoštevalo tudi, da je dolžna glede na svoj položaj v družbi trpeti le ostro vsebinsko kritiko na račun svojega dela, ne pa tudi na račun svoje osebnosti.
[12]
Uglašeno z ustaljeno (ustavno)sodno presojo ter prakso ESČP naj bi bilo tudi stališče Vrhovnega sodišča, da mora imeti tudi izraženo mnenje politika zadostno podlago v dejstvih in da mora biti ostrina njegove kritike sorazmerna z ravnanjem novinarja, ki naj bi kritiko izzvalo. Nasprotna udeleženka se strinja s presojo Vrhovnega sodišča, da njen televizijski prispevek po vsebini, slogu in sporočilni moči ni bil primerljiv s pritožnikovim grobim odzivom. Vrhovno sodišče naj bi v zvezi s tem pravilno upoštevalo, da pritožnik za sporno vrednostno sodbo ni izkazal obstoja zadostne dejanske podlage glede na to, da se v pravdnem postopku sploh ni branil. Pritožnik naj torej ne bi izkazal, da je bil k sporni izjavi izzvan s provokativnim ravnanjem nasprotne udeleženke. Ne glede na to nasprotna udeleženka pojasnjuje, da njen prispevek ni bil žaljiv niti do pritožnika niti do stranke SDS. V prispevku naj bi sicer izpostavila dejstvo, da so med člani Facebook skupine Legija smrti tudi vidni člani SDS. Vendar naj bi televizijski prispevek odpiral pomembno družbeno temo (o obujanju sovražnih ideologij in gibanj in o pomenu strpnosti v družbi). Poleg tega naj bi nasprotna udeleženka pred pripravo prispevka za odziv prosila vse v prispevku omenjene člane stranke in njihove odzive v prispevku tudi dosledno povzela. Upoštevaje vse navedeno, nasprotna udeleženka meni, da kot novinarka takšnega osebnega napada ni dolžna trpeti, ampak gre za protipraven poseg v njeno čast in dobro ime. Takega sklepa naj ne bi moglo spremeniti pritožnikovo sklicevanje na posebno subkulturo izražanja, ki naj bi bila značilna za družbeno omrežje Twitter. Čeprav naj bi bil za uporabnike Twitterja sicer res značilen poseben slog komuniciranja, naj ne bi bilo mogoče pavšalno trditi, da sta za tam objavljena mnenja značilna prostaškost in objavljanje brez premisleka. Od vsakega posameznika, še zlasti od vidnega politika, naj bi se upravičeno pričakovalo, da pred javno objavo sporočila premisli, ali to ustreza minimalnim pravnim in etičnim standardom demokratične družbe. Taka zahteva naj ne bi nedopustno omejevala svobode izražanja, ampak naj bi pomenila nujen pogoj za ustavno skladno uresničevanje pravice do svobode izražanja.
18. Pritožnik se je na odgovor nasprotne udeleženke odzval z navedbami, da v celoti vztraja pri svojih trditvah iz ustavne pritožbe.
19. Nasprotna udeleženka je 5. 1. 2024 predložila Ustavnemu sodišču sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 14840/2016 z dne 13. 12. 2023, s katero je bila zavrnjena zahteva za varstvo zakonitosti pritožnika (tam obsojenca), vložena zoper pravnomočno sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. VII K 14840/2016 z dne 25. 2. 2022, s katero je bil pritožnik za isti historični dogodek, kot je predmet obravnave v tem postopku ustavne pritožbe, spoznan za krivega storitve dveh kaznivih dejanj razžalitve po prvem in drugem odstavku 158. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20, 91/20, 95/21, 186/21 in 16/23 – KZ-1) ter zato obsojen na pogojno obsodbo, v kateri mu je bila za vsako kaznivo dejanje določena kazen dveh mesecev zapora in zatem enotna kazen treh mesecev zapora ter preizkusna doba v trajanju enega leta.
20. Ustavno sodišče je vpogledalo v spis Okrajnega sodišča v Velenju št. P 153/2018.
B. – I.
Presoja zadeve z vidika pravice do poštenega sojenja
O pravici do sodelovanja in izjavljanja v postopku
21. Pritožnik zatrjuje, da mu je bila kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave oziroma pravica do poštenega sojenja iz prvega odstavka 6. člena EKČP s tem, ko naj zaradi nepravilne vročitve tožbe ne bi mogel sodelovati in se izjavljati v postopku pred sodiščem prve stopnje, ampak je bila zoper njega izdana zamudna sodba. Ker je pritožnik uveljavljal ta očitek (v pritožbi in tudi) v predlogu za dopustitev revizije, so s tem izpolnjene procesne predpostavke za njegovo obravnavo.
22. Iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave izhaja zahteva po kontradiktornem postopku, na podlagi katere morata biti vsaki stranki zagotovljeni možnost sodelovanja v postopku in možnost obrambe pred vsemi procesnimi dejanji, ki bi lahko vplivala na njene pravice oziroma na njen pravni položaj.
[13]
Pravica do izjave, ki temelji na spoštovanju človekove osebnosti in dostojanstva (34. člen Ustave), stranki zagotavlja, da jo bo sodišče obravnavalo kot aktivnega udeleženca postopka in ji omogočilo učinkovito obrambo pravic – da torej ne bo le objekt, ampak bo subjekt postopka.
[14]
Bistven predpogoj za uresničevanje pravice do izjave v postopku je pravica do informacije. Stranka namreč pravice do izjave v postopku ne more uresničiti, če ni zagotovljeno, da bo predhodno izvedela za procesna dejanja, glede katerih se ima pravico izjaviti.
[15]
Najpomembnejši procesni institut, ki služi uresničevanju pravice do informacije, je vročanje.
[16]
Vročitev lahko svoj namen doseže le, če je dejansko zagotovljeno, da bo sodno pisanje prispelo do naslovnika. Dolžnost sodišča v zvezi z zagotovitvijo, da bo sodno pisanje dejansko doseglo naslovnika, je treba razlagati strožje, če gre – kot v primeru pritožnika – za položaj, ko se postopek še ni začel, ko torej naslovnik še ni seznanjen s postopkom.
[17]
23. Pravica do obveščenosti in do izjavljanja v sodnem postopku pa ni brezmejna, absolutna. Biti mora v ravnovesju z drugimi vrednotami, v konkretnih sodnih postopkih tako predvsem s pravico nasprotne stranke do učinkovitega sodnega varstva.
[18]
Ustavno sodišče zato ne izključuje metod vročanja, ki so izjeme od zahteve po vročitvi pisanj neposredno naslovniku. Razlogi varstva pravice nasprotne stranke do sodnega varstva in pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja lahko namreč upravičijo razne oblike nadomestne vročitve in fikcije vročitve.
[19]
Kar upravičuje navedene načine vročanja, je torej realno pričakovanje, da se bo naslovnik s sodnim pisanjem pravočasno seznanil in da mu bo s tem dejansko omogočeno, da uresniči pravico do izjave v postopku.
[20]
Z vidika 22. člena Ustave torej zadošča, če so stranki zagotovljene realne možnosti za pravočasno seznanitev s sodnim postopkom in z vsemi procesnimi dejanji, ki vplivajo na odločitev sodišča o njeni zadevi.
A contrario
je v neskladju z Ustavo vročanje, pri katerem obstaja velika verjetnost, da se naslovnik s pisanjem ne bo pravočasno seznanil in tako ne bo mogel uresničiti svoje pravice do izjavljanja in sodelovanja v postopku.
[21]
24. Podobna stališča so izpeljiva tudi iz judikature ESČP. Čeprav prvi odstavek 6. člena EKČP stranki ne zagotavlja pravice do točno določenega načina vročanja sodnih pisanj, tudi ESČP povezuje institut vročanja s konceptom poštenega sojenja, ki med drugim zahteva, da je stranka seznanjena z uvedbo civilnega postopka zoper njo in da ima možnost v njem sodelovati.
[22]
Če stranki sodno pisanje ni osebno vročeno, ji je s tem lahko preprečeno, da se brani v postopku.
[23]
Vendar tudi po presoji ESČP pravica iz prvega odstavka 6. člena EKČP ni absolutna, ampak je lahko predmet omejitev. Iz pravice do poštenega sojenja izhaja namreč po drugi strani tudi zahteva po organizaciji sodnega sistema na način, da so sodni postopki hitri in učinkoviti, kar lahko vključuje tudi možnost izdaje zamudne sodbe.
[24]
Vendar po presoji ESČP to ne more biti storjeno na račun procesnih garancij, še posebej ne na račun načela enakosti orožij.
[25]
To načelo zahteva, da je vsaki stranki zagotovljena razumna možnost predstaviti svoje argumente pod pogoji, ki je ne postavljajo v občutno slabši položaj nasproti drugi stranki. ESČP tako v primeru, ko je sodba v civilnem sodnem postopku izdana v odsotnosti ene od strank, preveri, (1) ali so pristojni organi pri obveščanju stranke o sodnem postopku izkazali zadostno stopnjo skrbnosti, zaradi česar je mogoče upravičeno šteti, da se je stranka s svojim neskrbnim ravnanjem sama odrekla pravici do sodelovanja in izjavljanja v postopku; in (2) ali stranki domača zakonodaja zagotavlja učinkovito pravno sredstvo, s katerim si lahko naknadno, po izdaji zamudne sodbe, zagotovi pravico do kontradiktornega postopka.
[26]
25. Pritožnik zatrjuje, da je bil prikrajšan za možnost sodelovanja in izjavljanja v postopku pred sodiščem prve stopnje, ker naj mu tožba ne bi bila vročena v skladu s 142. členom ZPP. Po prvem odstavku 142. člena ZPP je treba stranki tožbo osebno vročiti. Osebno vročanje se praviloma opravi v stanovanju (139. člen ZPP). Če vročevalec naslovnika (niti odraslih članov gospodinjstva) ne najde v stanovanju in tako neposredna vročitev ni mogoča, se skladno s tretjim odstavkom 142. člena ZPP osebna vročitev fizični osebi opravi tako, da vročevalec pisanje izroči sodišču, ki je vročitev odredilo, oziroma, če gre za vročitev po pošti, pošti v kraju naslovnikovega stanovanja, hkrati pa v hišnem ali izpostavljenem predalčniku oziroma na vratih stanovanja pusti obvestilo, v katerem je navedeno, kje je pisanje, in rok 15 dni, v katerem mora naslovnik pisanje dvigniti. Na obvestilu in na pisanju, ki bi ga moral vročiti, vročevalec navede vzrok za takšno ravnanje in dan, ko je obvestilo pustil naslovniku, ter se podpiše. Skladno s četrtim odstavkom 142. člena ZPP se vročitev po prejšnjem odstavku šteje za opravljeno z dnem, ko naslovnik pisanje dvigne. Če naslovnik pisanja ne dvigne v roku 15 dni, se šteje, da je bila vročitev opravljena s potekom tega roka (t. i. fikcija vročitve), na kar je treba naslovnika v obvestilu iz prejšnjega odstavka opozoriti. Po preteku tega roka vročevalec pusti pisanje iz prejšnjega odstavka v hišnem oziroma izpostavljenem predalčniku naslovnika. Če naslovnik nima predalčnika ali je ta neuporaben, se pisanje vrne sodišču, na kar je treba naslovnika v obvestilu iz prejšnjega odstavka opozoriti.
26. V obravnavani zadevi v postopku pred sodišči ni bilo sporno, da je sodišče odredilo osebno vročitev tožbe pritožniku na naslov njegovega dejanskega in ne zgolj uradnega prebivališča.
[27]
Prav tako ni bilo sporno, da vročevalec pritožnika ni našel v stanovanju. Zato mu je 17. 8. 2016 v hišnem predalčniku pustil tipsko obvestilo o prispelem pismu iz tretjega odstavka 142. člena ZPP. To dejstvo je bilo v sodnem postopku prav tako pravnomočno ugotovljeno, in sicer na podlagi ovojnice za vročanje po pošti oziroma vročilnice, ki je javna listina in zato dokazuje resničnost njene vsebine. Po ustaljenem stališču sodne prakse ima stranka (skladno s četrtim odstavkom 224. člena ZPP) sicer možnost dokazovati, da so v vročilnici navedena dejstva neresnična.
[28]
Vendar kot poudarja nasprotna udeleženka, pritožnik ni pravočasno trdil, in sicer niti v pritožbi zoper zamudno sodbo niti v predlogu za vrnitev v prejšnje stanje, da tega obvestila ne bi prejel.
[29]
Zato Ustavno sodišče takih njegovih materialno neizčrpanih trditev v postopku z ustavno pritožbo ne more upoštevati. Pritožnik pomanjkljive trditvene podlage v svojih vlogah pred sodišči ne more nadomestiti s sklicevanjem v ustavni pritožbi na svojo izjavo, ki naj bi jo podal zaslišan kot stranka v dokazne namene na naroku za odločanje o njegovem predlogu za vrnitev v prejšnje stanje. Ustavno sodišče je torej vezano na pravnomočno ugotovitev sodišč, da je bilo pritožniku v hišnem predalčniku 17. 8. 2016 puščeno obvestilo o prispelem pismu, v katerem je bil pritožnik opozorjen, (i) da mu je vročevalec tega dne poskusil osebno vročiti sodno pisanje;
[30]
(ii) da bo, če sodnega pisanja v roku 15 dni ne bo dvignil na pošti, po poteku tega roka nastopila fikcija vročitve in (iii) da bo po poteku navedenega roka sodno pisanje v primeru, da hišnega predalčnika nima ali je ta neuporaben, vrnjeno sodišču. Pritožnik sodnega pisanja ni dvignil na pošti v 15-dnevnem roku. Zato je 1. 9. 2016 nastopila fikcija vročitve.
[31]
Vročevalec po poteku tega roka sodnega pisanja (velikosti A4 in teže 0,322 kg) sicer ni pustil v hišnem predalčniku (kot določa četrti odstavek 142. člena ZPP). Vendar – kot sta ugotovili sodišči – je v pojasnilo na ovojnici za vročanje po pošti, ki je bila vrnjena sodišču, označil, da tega ni mogel storiti, ker "ovojnica ne gre v predalčnik".
[32]
Pritožnik sodnega pisanja na sodišču v odprtem roku za odgovor na tožbo ni dvignil.
27. Upoštevaje predstavljeno dejansko stanje zadeve, po presoji Ustavnega sodišča ni sporno z vidika 22. člena Ustave oziroma prvega odstavka 6. člena EKČP stališče, da je bila vročitev tožbe pritožniku opravljena na zakonit način in tako, da so mu bile zagotovljene realne možnosti, da bi se lahko pravočasno seznanil z odprtim sodnim postopkom (in sicer že na podlagi prejema tipskega obvestila o prispelem pismu; neodvisno torej od tega, da oziroma zakaj mu po poteku 15-dnevnega roka ni bilo puščeno v hišnem predalčniku še sodno pisanje).
[33]
Z vidika varovanja pritožnikove pravice do izjavljanja in sodelovanja v sodnem postopku je torej pomembno, da je vročevalec pritožniku ob neuspelem poskusu osebne vročitve sodnega pisanja pustil v hišnem predalčniku podpisano tipsko obvestilo (z navedbo opravilne številke zadeve, sodišča in datuma, od katerega teče rok za nastop fikcije vročitve), v katerem je bil pritožnik poučen, kje in v kakšnem roku lahko pisanje dvigne, kakšne so posledice, če ne bo tako ravnal, in kje bo sodno pisanje po poteku navedenega roka (oziroma da bo v primeru neuporabnega predalčnika vrnjeno sodišču). Razumno je pri tem sklepanje sodišč, da je lahko za konkretno sodno pisanje neuporaben tudi premajhen predalčnik.
[34]
Kot sta poudarili že sodišči, pa ZPP naknadnega ponovnega obveščanja naslovnika o tem, kje je sodno pisanje, ne predvideva. To glede na prejeto tipsko obvestilo, ki vsebuje ustrezen, dovolj razumen pravni pouk, tudi ne more biti ustavna zahteva – niti v primeru premajhnega hišnega predalčnika.
28. Tudi po presoji Ustavnega sodišča so bile torej pritožniku z zakonito izvedeno nadomestno vročitvijo tožbe na njegov dejanski naslov (v Velenju) zagotovljene realne možnosti, da se pravočasno seznani s sodnim pisanjem in tako sodeluje v sodnem postopku. Povprečno skrbna stranka bi na podlagi prejema tipskega obvestila o prispelem pismu namreč lahko razumno sklepala, da je bilo pisanje, ker po poteku 15-dnevnega roka ni bilo puščeno v hišnem predalčniku, vrnjeno sodišču. Od povprečno skrbne stranke se v takem primeru lahko pričakuje, da se bo o vsebini sodnega pisanja informirala pri sodišču. Pritožnik pa tudi ni trdil, da bi zanj dolžnost osebnega prevzema sodnega pisanja na Okrajnem sodišču v Velenju v še odprtem roku za odgovor na tožbo zaradi kakšne izjemne okoliščine pomenila nesorazmerno breme. Ker je bil torej pritožnik na podlagi prejetega obvestila o prispelem pismu seznanjen s tem, da se mu poskuša vročiti sodno pisanje v pravdni zadevi, ki je v teku pred Okrajnim sodiščem v Velenju, je tako mogoč sklep, da se je odpovedal pravici do sodelovanja v tem sodnem postopku.
[35]
Neutemeljena je pritožnikova primerjava tega primera s primerom iz sodbe ESČP v zadevi
Fretté proti Franciji
, saj tam sodišče stranke sploh ni poskusilo osebno obvestiti o obravnavi, ampak je bil razpis glavne obravnave objavljen le na oglasni deski sodišča (glej 49. točko obrazložitve). V obravnavani zadevi je namreč sodišče prve stopnje vložilo razumne napore v to, da je pritožnika z nadomestno vročitvijo tožbe seznanilo s sodnim postopkom. Upoštevaje vse navedeno, torej sodišču prve stopnje ni mogoče očitati, da pri seznanjanju pritožnika s sodnim postopkom ne bi ravnalo z zadostno stopnjo skrbnosti.
29. Poleg tega, da je sodišče prve stopnje pritožniku zagotovilo realne možnosti, da bi se lahko pravočasno seznanil s konkretnim sodnim postopkom, je ustavnopravno pomembno tudi, (i) da je imel pritožnik zaradi zamude roka za odgovor na tožbo možnost vložiti predlog za vrnitev v prejšnje stanje (po 116. členu ZPP), ki ga je tudi pravočasno vložil, vendar z njim ni uspel (ta pravnomočna odločitev sodišč ni predmet izpodbijanja v tem – ali katerem drugem – postopku z ustavno pritožbo);
[36]
in (ii) da je bil pritožnik pravočasno seznanjen z zamudno sodbo, ki jo je imel možnost izpodbijati s pritožbo in v njej uveljavljati, da vročitev vendarle ni bila pravilno opravljena
[37]
– med drugim tudi s trditvami, da naj niti obvestila o prispelem pismu ne bi prejel, kot trdi zdaj –, pa v pravočasno vloženi pritožbi tega ni uveljavljal (v njej je uveljavljal le očitek, da hišni predalčnik ni premajhen in da se zato sodno pisanje po poteku roka 15 dni ne bi smelo vrniti sodišču).
[38]
Pritožniku je bila torej zagotovljena možnost, da bi v primeru morebitnih napak sodišča prve stopnje oziroma njegovih izpolnitvenih pomočnikov pri vročanju tožbe ali v primeru opravičljive zamude roka za odgovor nanjo z ustreznimi pravnimi sredstvi dosegel ponovno presojo zadeve v kontradiktornem postopku. Ti pravni sredstvi je pritožnik tudi pravočasno vložil, vendar z njima po vsebini v končni fazi ni uspel. Stališče Višjega sodišča v izpodbijani sodbi, s katerim je bil zavrnjen pritožnikov očitek o nepravilni vročitvi tožbe, da je bila ta opravljena zakonito in tudi sicer na način, da bi se pritožnik ob ustrezni skrbnosti z vsebino sodnega pisanja lahko pravočasno seznanil in posledično sodeloval v sodnem postopku, pa ni pretirano formalistično in posledično tudi ne ustavnopravno sporno.
30. Neutemeljeno je pritožnikovo vztrajanje pri tezi, da vročitev tožbe ni bila opravljena zakonito in da mu niso bile zagotovljene realne možnosti za sodelovanje v sodnem postopku iz razloga, ker mu vročevalec po poteku 15-dnevnega roka (torej po nastopu fikcije vročitve) ni pustil v hišnem predalčniku niti sodnega pisanja niti dodatnega obvestila o tem, kje to pisanje je. Pritožnik utemeljuje ta očitek z argumentom, da njegov hišni predalčnik ni bil premajhen (kar je tudi poskušal dokazati v sodnem postopku), oziroma z argumentom, da ni bil izrecno (niti po poteku roka 15 dni) obveščen o tem, da bo sodno pisanje tudi v primeru premajhnega (ne le v primeru neobstoječega ali neuporabnega) hišnega predalčnika vrnjeno sodišču. Drži sicer, da se sodišči v izpodbijanih sodbah nista opredelili do vprašanja, ali je pritožnik izkazal svoje trditve o domnevni nepravilni oceni vročevalca, da je njegov hišni predalčnik za vložitev konkretnega sodnega pisanja vanj premajhen.
[39]
Vendar iz razloga, ker sta razumno šteli, da okoliščina morebitnega malomarnega ravnanja vročevalca v tej fazi vročanja (torej po nastopu fikcije vročitve) sama po sebi ne more biti pravno odločilna. Takšna njuna presoja po že obrazloženem v okoliščinah obravnavanega primera ni sporna z vidika pritožnikove pravice do izjavljanja v sodnem postopku. Drugačno stališče bi namreč pretirano okrnilo pravico do učinkovitega sodnega varstva nasprotne stranke ter spodbujalo nevestno ravnanje naslovnika. Morebitno malomarno ravnanje vročevalca v tej fazi vročanja sodnega pisanja bi bilo v povezavi z drugimi posebnimi okoliščinami posameznega primera sicer lahko indic za to, da naslovniku zaradi nezadostne skrbnosti pristojnih organov pri njegovem obveščanju o sodnem postopku niso bile zagotovljene realne možnosti za obrambo. Vendar ta primer očitno ni tak. V sodnem postopku je bilo namreč ugotovljeno, da je bil pritožnik (oziroma bi vsaj moral biti) že s prejemom obvestila o prispelem pismu seznanjen s sodnim postopkom. Že zato sta sodišči upravičeno šteli pritožnikovo zatrjevanje o zadosti velikem predalčniku, v katerega bi bilo mogoče vložiti tudi samo sodno pisanje, za pravno nepomembno. Poleg tega pritožnik s svojimi argumenti, podanimi pred sodišči, tudi sicer očitno ni mogel vzbuditi razumnega dvoma o pravilnosti vročevalčeve ocene o za konkretno sodno pisanje premajhnem hišnem predalčniku. Pritožnik je namreč razumnost take vročevalčeve ocene izpodbijal z utemeljevanjem, "da meri kuverta velikosti A4 210 x 297 mm in da bi jo bilo glede na 18 cm dolgo odprtino hišnega predalčnika fizično mogoče pustiti v njem". Sklepanje, da bi zato sodna pošiljka teže 0,322 kg – kar očitno kaže na njeno večjo debelino – šla skozi 18 cm dolgo režo, se namreč logično ne izide. O tem, zakaj je neutemeljeno pritožnikovo vztrajanje pri stališču, da bi mu moralo biti vročeno vsaj še eno obvestilo o prispelem pismu, pa se je Ustavno sodišče že izreklo (glej 27. in 28. točko obrazložitve te odločbe). Upoštevaje vse navedeno, po oceni Ustavnega sodišča sodiščema torej ni mogoče očitati niti, da bi pritožnikove pritožbene navedbe v zvezi s pravilnostjo vročitve tožbe v ponovljenem sodnem postopku presojali pretirano formalistično in s tem v nasprotju z 22. členom Ustave.
[40]
31. Upoštevaje vse navedeno, po presoji Ustavnega sodišča pritožnik sodišču prve stopnje in Višjemu sodišču neutemeljeno očita kršitve pravice do sodelovanja in izjavljanja v sodnem postopku in s tem kršitev 22. člena Ustave oziroma prvega odstavka 6. člena EKČP.
O pravici do enakopravnega obravnavanja
32. Pritožnik trdi, da je Vrhovno sodišče kršilo pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave oziroma pravico do poštenega sojenja iz prvega odstavka 6. člena EKČP tudi s tem, ko je kot najvišje sodišče v državi, ki je dolžno skrbeti za poenotenje sodne prakse, v tej zadevi sprejelo drugačno odločitev kot leto dni in pol pred tem v identični zadevi št. II Ips 75/2019.
33. Po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča izhaja iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave med drugim zahteva, da so dolžna sodišča, ki uporabljajo zakon v konkretnih primerih, enake položaje obravnavati enako in dosledno uporabljati zakon, brez upoštevanja osebnih okoliščin, ki v pravnem pravilu niso navedene kot odločilne.
[41]
Zahteva po enakem obravnavanju strank v vsebinsko podobnih primerih je tudi odraz načela zaupanja v pravo kot enega od načel pravne države iz 2. člena Ustave, saj jamči jasnost in predvidljivost sodnega odločanja.
[42]
Vendar je eno od načel pravne države tudi načelo prilagajanja prava družbenim razmeram. To se v sodnih postopkih odraža v stališču, da pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave po drugi strani ne sme pomeniti zahteve po nespremenljivosti sodne prakse.
[43]
Pravica do enakopravne obravnave strank v primerljivih primerih torej ne more ovirati pravnega razvoja in pravnega napredka, zato vsakega odstopanja sodišča od ustaljene sodne prakse ali odstopanja Vrhovnega sodišča od njegove predhodne odločitve ni mogoče šteti za kršitev te človekove pravice. Vrhovno sodišče mora imeti možnost odstopiti od pravnega stališča, za katero meni, da je pravno zmotno, pa čeprav to denimo ugotovi samo pol leta kasneje.
[44]
Vrhovno sodišče kot najvišja avtoriteta sodne oblasti glede razlage in uporabe zakona namreč skrbi ne le za poenotenje sodne prakse, ampak zagotavlja tudi razvoj prava prek nje.
[45]
Vendar mora Vrhovno sodišče v takem primeru vsebinsko obrazložiti razloge za spremembo stališča. Za zagotovitev človekove pravice do poštenega sojenja kot tudi za zagotovitev zaupanja v sodstvo je namreč velikega pomena, da stranka v takem primeru lahko spozna, zakaj je sodišče v kasnejšem primeru odločilo drugače. Ustrezna obrazložitev je hkrati tudi pogoj za preizkus razumnosti sprejete odločitve.
[46]
34. Tudi po presoji ESČP so države pogodbenice sicer dolžne organizirati pravni sistem tako, da preprečijo izdajo medsebojno neskladnih sodb. Nasprotujoče si odločitve na istem sodišču in toliko bolj na najvišjem sodišču namreč kršijo temeljni vidik vladavine prava, tj. predvidljivost, in s tem zmanjšujejo zaupanje v sodstvo. Najvišje sodišče mora zato zagotoviti enotnost sodne prakse na način, da odpravlja neskladnosti in tako zagotavlja zaupanje v sodni sistem. Vendar tudi po presoji ESČP razhajanja med odločitvami najvišjega sodišča ne pomenijo nujno kršitve pravice do poštenega sojenja iz prvega odstavka 6. člena EKČP. ESČP opravi v takem primeru presojo z vidika treh meril: (1) ali so razhajanja v sodni praksi globoka in dolgotrajna; (2) ali nacionalno pravo predvideva mehanizme, s katerimi je takšna razhajanja mogoče odpraviti; ter (3) ali so bili ti mehanizmi uporabljeni in ali so bili učinkoviti.
[47]
Po presoji ESČP je torej v primeru neenotne prakse najvišjega sodišča v državi kršitev pravice do poštenega sojenja podana le, če so razhajanja v njegovi sodni praksi dolgotrajna in globoka, pri tem pa ne obstajajo učinkoviti mehanizmi za njeno uskladitev. Za ugotovitev kršitve prvega odstavka 6. člena EKČP morata biti pogoja dolgotrajnih in globokih razhajanj v sodni praksi izpolnjena kumulativno. Če so torej razhajanja globoka, ne pa tudi dolgotrajna (ker gre morda le za nekaj sodnih odločb, izdanih v krajšem časovnem obdobju, in se te tičejo le ožjega kroga pritožnikov, razhajanja pa se niti ne nanašajo na vprašanja splošnega pomena), ta po presoji ESČP ne ogrožajo načela pravne varnosti.
[48]
Poleg tega pomeni pomembno merilo presoje tudi okoliščina, ali je bilo v konkretni zadevi uporabljeno kakšno sredstvo, s katerim je bila neenotnost sodne prakse v doglednem času vendarle odpravljena. Pri tem ni nujno, da je ta odpravljena s "klasičnim mehanizmom", ki ga pravni red predvideva za poenotenje sodne prakse; lahko je odpravljena tudi s kakšnim drugim sredstvom.
[49]
35. Pritožnik ne uveljavlja, da bi bila praksa Vrhovnega sodišča v primerih usklajevanja kolidirajočih pravic do svobode izražanja na eni strani ter do časti in dobrega imena na drugi strani na splošno neusklajena. Nasprotno, pritožnik poudarja, da je tokratna večina vrhovnih sodnikov uporabila ista (ustavno)pravno pomembna merila presoje, ki jih Vrhovno sodišče tudi sicer uporablja v primerljivih primerih, le da je na podlagi teh meril presoje prišla do drugačne uglasitve pravic v konfliktu kot v predhodni, identični zadevi. Zato ob upoštevanju meril presoje, ki jih je za primere neusklajene prakse najvišjega sodišča v državi razvilo ESČP, ni mogoče trditi, da izpodbijana odločitev Vrhovnega sodišča do te mere ogroža pravno varnost, da bi bila lahko podana kršitev 22. člena Ustave. Izpodbijana odločitev sama zase namreč očitno ne kaže na obstoj globokih in dolgotrajnih razhajanj v praksi Vrhovnega sodišča. Poleg tega, kot poudarja nasprotna udeleženka, je Ustavno sodišče ustavni pritožbi v obeh zadevah sprejelo v obravnavo, pri čemer je v odločbi št. Up-472/20 z dne 14. 2. 2024 (s katero je razveljavilo sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 75/2019 in vrnilo zadevo temu sodišču v nov postopek) že sprejelo stališča glede ustavnopravno ustreznega ovrednotenja odločilnih meril presoje v luči okoliščin obravnavanega primera. Pritožniku bo tako prek instituta ustavne pritožbe vendarle zagotovljena enaka obravnava tega primera v obeh zadevah.
36. Obravnavani primer je sicer poseben. Vrhovno sodišče je sprejelo različni odločitvi v dveh zadevah, ki izvirata iz istega historičnega dogodka, to je iz domnevnega škodnega ravnanja pritožnika (v sodnih postopkih toženca), s katerim naj bi nedopustno posegel v čast in dobro ime dveh novinark (v sodnih postopkih tožnic). Vendar Ustavno sodišče pritrjuje stališču Vrhovnega sodišča iz izpodbijane sodbe, da se ta primer z vidika ustavne zahteve po enakopravnem obravnavanju strank v vsebinsko podobnih primerih v bistvenem ne razlikuje od primera, ki ga je Ustavno sodišče obravnavalo v odločbi št. Up-647/15. Tudi tam je namreč šlo za dva tožnika, katerih zahtevka zoper isto toženo stranko sta temeljila na istem historičnem dogodku in ki sta v revizijskem postopku uveljavljala enak revizijski očitek glede zmotne uporabe materialnega prava, pa je Vrhovno sodišče o njunih revizijah odločilo različno. Zato se je Vrhovno sodišče upravičeno oprlo na stališče Ustavnega sodišča iz navedene odločbe, da gre v primeru, ko Vrhovno sodišče v kratkem časovnem razmiku v isti sestavi različno odloči v dveh primerih, ki sta v dejanskem in pravnem pogledu v bistvenem enaka, za kršitev 22. člena Ustave (le), če Vrhovno sodišče odstopa od svoje prvotne odločitve vsebinsko ne obrazloži.
[50]
Iz ustavnih procesnih jamstev torej izhaja v takem primeru le zahteva po kvalificirani obrazloženosti odstopa.
37. Ustavno sodišče je v zadevi št. Up-647/15 sicer ugotovilo kršitev 22. člena Ustave, ker Vrhovno sodišče ni navedlo vsebinskih razlogov za spremembo stališča. A ta primer je v tem pogledu drugačen. Vrhovno sodišče je utemeljilo ne le, zakaj ne more biti vezano na svojo predhodno odločitev (glej 18. do 20. točko obrazložitve izpodbijane sodbe), ampak je obširno utemeljilo tudi, zakaj je odločilo drugače kot prvič (glej 21. do 44. točko obrazložitve izpodbijane sodbe). Ali je Vrhovno sodišče za spremembo stališča navedlo ustavno sprejemljive razloge, bo Ustavno sodišče presojalo v okviru pritožnikovega vsebinskega očitka o kršitvi pravice do svobode izražanja. Za zavrnitev pritožnikovih očitkov o kršitvi pravice do poštenega sojenja pa zadošča ugotovitev, da je Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi razumno utemeljilo, zakaj je spremenilo svoje stališče: (1) ker je bila ob prvem sojenju o istem historičnem dogodku v zadevi št. II Ips 75/2019 po njegovi oceni dana premajhna teža (i) najprej okoliščini, da pritožnik sploh ni odgovoril na tožbo, zaradi česar glede na grobost očitkov, uperjenih zoper osebo nasprotne udeleženke, ni dokazal, da bi imel za svojo negativno vrednostno sodbo o njej zadostno podlago v dejstvih, (ii) kot tudi merilu družbene vloge nasprotne udeleženke; in (2) ker je bila po drugi strani dana prevelika teža okoliščinama, (i) da je šlo za politično izražanje opozicijskega poslanca, in (ii) to na družbenem omrežju Twitter oziroma zdaj X.
[51]
Drugače kot prva odločitev Vrhovnega sodišča v identični zadevi torej izpodbijana odločitev poudarja strpnost dialoga in pomen družbene vloge novinarjev v demokratični družbi. Pretirana je pri tem zahteva pritožnika, da bi moralo Ustavno sodišče v tej zadevi kljub obrazloženemu odstopu Vrhovnega sodišča od njegovega prvotnega stališča v identičnem primeru ugotoviti kršitev 22. člena Ustave iz razloga, ker naj izpodbijana sodba glede na njene razloge očitno ne bi pomenila prispevka k pravnemu razvoju. Presoja, ali izpodbijana odločitev pomembno prispeva k razvoju prava prek sodne prakse ali ne, namreč ne sodi v domeno Ustavnega sodišča.
38. Položaj v tej zadevi se bistveno razlikuje od položaja v zadevi št. Up-647/15 še v eni pomembni okoliščini. Drugače kot v navedeni zadevi Vrhovno sodišče v tej zadevi ob drugi obravnavi identičnega primera ni odločalo v isti sestavi kot prvič. Le trije od petih vrhovnih sodnikov so ponovno odločali v tej, kasnejši zadevi, pri čemer je bila odločitev sprejeta s tesno večino (tri proti dve). Pri tem je pomembno upoštevati, da je sodnik, ko odloča o konkretni zadevi, neodvisen, pri čemer je vezan le na Ustavo in zakon (125. člen Ustave),
[52]
medtem ko sodna praksa ni obvezen pravni vir. Predhodno sprejeta odločitev Vrhovnega sodišča v primerljivi ali celo identični zadevi zavezuje sodnika – če ne gre za primer vezanosti na ustaljeno, enotno sodno prakso oziroma na (načelno) pravno mnenje Vrhovnega sodišča – predvsem z močjo argumenta.
[53]
Zahteva po zagotavljanju skladnih odločitev Vrhovnega sodišča pa v takem primeru ne more ogrožati sodnikove neodvisnosti.
[54]
To velja še posebej za obravnavani primer, ko med obema sestavama senatov Vrhovnega sodišča ni podano temeljno nesoglasje glede razumevanja (v praksi za te primere ustaljenega) materialnopravnega izhodišča presoje, ampak gre za razhajanja v vrednotenju posameznih ustavnopravno upoštevnih okoliščin primera, ki naj kolidirajoči človekovi pravici ustrezno uravnoteži. Kot izhaja iz ustavnosodne presoje in judikature ESČP, je odločanje sodišč v tovrstnih primerih izrazito vrednostno. Zato drugačno vrednotenje posameznih meril presoje senata Vrhovnega sodišča v deloma drugačni sestavi, ki terja posebej fino tehtanje vseh okoliščin primera, v tako mejni zadevi, kot je obravnavana, ne more pomeniti kršitve pravice do poštenega sojenja.
39. Upoštevaje vse navedeno, Vrhovnemu sodišču torej kršitve pravice do enakopravnega obravnavanja iz 22. člena Ustave oziroma iz prvega odstavka 6. člena EKČP ni mogoče očitati.
B. – II.
Presoja zadeve z vidika pravice do svobode izražanja
40. Pritožnik trdi, da je Vrhovno sodišče kršilo njegovo pravico do svobode izražanja, ker je ni ustrezno uravnovesilo s pravico nasprotne udeleženke do časti in dobrega imena.
41. Svoboda izražanja je v splošnem varovana v okviru prvega odstavka 39. člena Ustave. Po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča pa pravica do osebnega dostojanstva iz 34. člena Ustave in jamstvo nedotakljivosti osebnostnih pravic iz 35. člena Ustave skupaj varujeta posameznikovo pravico do časti in dobrega imena oziroma ugleda.
[55]
V obravnavanem primeru gre torej za kolizijo dveh človekovih pravic. Ker nobena od njiju ni absolutna, brezmejna, lahko nosilca svoji pravici uresničujeta z zoženim dometom, tako da pri izvrševanju pravice enega ne pride do prekomernega posega v pravico drugega. Skladno z ustaljeno ustavnosodno presojo mora sodišče v primerih take kolizije človekovih pravic odločiti, kakšno naj bo glede na konkretne okoliščine posameznega primera njuno sobivanje. Sodišče mora obseg izvrševanja vsake od nasproti si stoječih pravic zmanjšati na tisto mero, ki je nujna zaradi uresničitve človekove pravice drugega (t. i. metoda praktične konkordance).
[56]
Presoja, ali izvrševanje ene pravice že nesorazmerno omejuje izvrševanje druge, terja vrednostno tehtanje pomena obeh pravic in teže posega, oboje ob upoštevanju vseh okoliščin konkretnega primera.
[57]
Iz ustavnosodne presoje in judikature ESČP izhaja, da je odločanje sodišč v tovrstnih primerih izrazito vrednostno in poudarjeno kontekstualno.
42. Ustavno sodišče v primeru kolizije človekovih pravic do svobode izražanja na eni strani ter do časti in dobrega imena na drugi strani v postopku z ustavno pritožbo preizkuša najprej, ali so sodišča pri sojenju opravila tehtanje pravic v koliziji, torej, ali niso ene od ustavnih pravic nemara prezrla. Če so tehtanje opravila, Ustavno sodišče preizkuša, ali so pri tem upoštevala ustavnopravno odločilne okoliščine oziroma merila, izoblikovana v presoji Ustavnega sodišča in ESČP, med katera sodijo predvsem naslednje okoliščine: (i) ali je sporna izjava prispevala k razpravi v javnem interesu; (ii) kakšna je družbena vloga naslovnika izjave; (iii) v kakšnem kontekstu je bila izjava izrečena; (iv) ali je morebiti pomenila odziv na predhodno ravnanje naslovnika izjave; (v) kakšne so vsebina, oblika in posledice izjave; (vi) kolikšna je resnost naložene sankcije.
[58]
Če tovrstnih meril oziroma ustavnopravno pomembnih okoliščin sodišča pri svoji presoji niso prezrla, Ustavno sodišče presoja končno tudi, ali so jih glede na pomen in cilj upoštevnih človekovih pravic ustrezno ovrednotila.
[59]
43. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da so se sodišča zavedala soobstoja in kolizije pritožnikove pravice do svobode izražanja na eni strani in pravice nasprotne udeleženke do časti in dobrega imena na drugi strani. Sodišča so tudi upoštevala ustavnopravno pomembne okoliščine oziroma merila, ki so se v primerih tovrstne kolizije človekovih pravic izoblikovala v sodni praksi, predvsem ESČP in Ustavnega sodišča. Vendar pritožnik sodiščem očita, da teh ustavnopravno pomembnih meril presoje niso ustavnopravno ustrezno ovrednotila. Po mnenju pritožnika je v izpodbijanih sodbah ustavnopravno sporno predvsem vrednotenje (i) prispevka njegove izjave k razpravi v javnem interesu; (ii) njegove družbene vloge; (iii) družbene vloge nasprotne udeleženke; (iv) predhodnega ravnanja nasprotne udeleženke; (v) širšega konteksta sporne izjave ter (vi) vsebine in oblike oziroma načina izražanja. Glede na to mora Ustavno sodišče opraviti preizkus izpodbijanih sodb (predvsem sodbe Vrhovnega sodišča, v kateri je Vrhovno sodišče obširno in deloma tudi drugače kot Višje sodišče utemeljilo izpodbijano odločitev) z vidika ustreznega ovrednotenja omenjenih meril presoje, upoštevaje pri tem vsebino in domet kolidirajočih človekovih pravic ter okoliščine primera kot celote.
44. Pritožnik trdi, da je Vrhovno sodišče pri tehtanju kolidirajočih človekovih pravic pripisalo premajhno težo okoliščini, da gre v tej zadevi za visoko varovano politično izražanje, upoštevaje pri tem ne le temo (to je vprašanje (ne)pristranskosti uredniške politike dnevnoinformativnega programa javne RTV, kar naj bi bila pomembna politična tema), ampak predvsem okoliščino, da je šlo za izražanje izvoljenega predstavnika ljudstva, opozicijskega poslanca, ki naj bi bilo posebej visoko varovano.
45. Ustavno sodišče ustaljeno pripisuje velik pomen svobodi izražanja izvoljenega predstavnika ljudstva
[60]
in poudarja visoko raven dopustnosti pisanja o političnih vprašanjih in o zadevah javnega pomena.
[61]
Tudi po presoji ESČP mnenjske izjave politikov v okviru splošne svobode izražanja, zagotovljene v prvem odstavku 10. člena EKČP, izstopajo.
[62]
Politična razprava tvori jedro demokratične družbe,
[63]
zato jo je dopustno omejevati le izjemoma. Posegi v tovrstne izjave so podvrženi enakim zahtevam sorazmernosti kot posegi v svobodo tiska oziroma medijev.
[64]
Omejitev svobode izražanja izvoljenega predstavnika ljudstva, ki je v svoji izjavi načel pomembno družbeno temo, je zato podvržena še posebej skrbni presoji. To velja še posebej, ko gre za izjavljanje opozicijskega poslanca.
[65]
46. Vendar – kot je Ustavno sodišče poudarilo že v 31. točki obrazložitve odločbe št. Up-472/20 – pri presoji dopustnosti uveljavljanja svobode izražanja ni pomemben le status avtorja izjave, ampak tudi druge okoliščine primera.
[66]
Tako je pomembno, kakšni so vsebina in oblika ter širši kontekst sporne izjave, in v tem okviru med drugim tudi, zoper koga je ta izjava uperjena ter kako je nanj učinkovala. Neutemeljeni so zato pritožnikovi očitki, da gre že zgolj upoštevaje njegov status opozicijskega poslanca za politični govor
par excellence
, kar naj bi jasno izhajalo iz sodb ESČP v zadevah
Makraduli proti Nekdanji jugoslovanski republiki Makedoniji
,
Karácsony in drugi proti Madžarski
ter
Castells proti Španiji
. Kot je Ustavno sodišče poudarilo že v 30. točki obrazložitve odločbe št. Up-472/20, merila iz navedenih zadev v obravnavani zadevi niso neposredno uporabljiva, saj se ta primer (za razliko od omenjenih primerov) ne nanaša na žaljivo izjavljanje opozicijskega poslanca v razmerju do oblasti, ampak v razmerju do novinark.
47. Ustavno sodišče je v 31. točki obrazložitve odločbe št. Up-472/20 prav tako že poudarilo, da je izraženo mnenje izvoljenega predstavnika ljudstva visoko varovano le, dokler prispeva k razpravi o pomembni družbeni temi, dokler torej ne vsebuje žaljivih izjav
ad personam
, ki ne prispevajo k razpravi v javnem interesu.
[67]
Položaj politika oziroma poslanca denimo ni olajševalna okoliščina, ko gre za govor, ki spodbuja sovraštvo, ki temelji na verskih, etničnih ali kulturnih predsodkih in ki je grožnja socialnemu miru in politični stabilnosti v demokratičnih državah.
[68]
Zelo pomembno za politike, ko se izražajo v javnosti, je, da se izogibajo komentarjem, ki spodbujajo nestrpnost. Njihova dolžnost je braniti demokracijo in njena načela.
[69]
48. Stopnja varstva svobode izražanja pritožnika v zvezi s spornim tvitom je torej odvisna predvsem od vprašanja, ali je pritožnik z njim načel javno razpravo o družbeno pomembni temi oziroma ali je imel za sporni tvit zadostno podlago v dejstvih. V tem okviru pa je predvsem pomembno, ali je ostrino njegovega odziva upravičevalo predhodno ravnanje nasprotne udeleženke, upoštevaje pri tem tako njen družbeni položaj kot tudi širši kontekst zadeve, med drugim tudi vrsto medija, ki ga je pritožnik uporabil.
49. Po presoji Vrhovnega sodišča je pritožnikova izjava sicer odpirala pomembno družbeno temo (o položaju, vlogi in avtonomnosti medijev), vendar je Vrhovno sodišče štelo za enako pomembno, da je pomembno družbeno temo (o spodbujanju sovraštva in nestrpnosti ter problematiziranju sovražnih gibanj in ideologij, pri čemer naj bi bili v eno vključeni tudi člani politične stranke, katere predsednik je pritožnik) odpiral tudi televizijski prispevek, ki ga je pripravila nasprotna udeleženka. Predvsem pa je Vrhovno sodišče za pomembno štelo, da povprečna razumna javnost spornega tvita ni razumela le kot pritožnikovo nestrinjanje s politiko javne RTV, ampak predvsem kot poskus osebnega razvrednotenja nasprotne udeleženke kot novinarke in ženske, pri čemer pritožnik za tako resne obtožbe ni izkazal obstoja zadostne podlage v dejstvih.
50. Pritožnik Vrhovnemu sodišču očita, da je pripisalo njegovemu tvitu napačen pomen in da je tudi zmotno štelo, da zanj ni imel zadostne podlage v dejstvih. Vrhovno sodišče naj ne bi upoštevalo niti tega, da je nasprotna udeleženka v tožbi sama navedla, da je šlo za odziv na njen televizijski prispevek v večernem dnevniku javne RTV. Poleg tega naj bi bili pritožnikovi sledilci in uporabniki omrežja X v pretežni meri dobro seznanjeni s kontekstom, na katerega se posamezni tvit ali komentar nanaša. Tisti, ki niso, pa naj bi bili prek medijev prav tako seznanjeni z dejstvom, da se je pritožnik s spornim tvitom odzval na konkretni novinarski prispevek. Sicer pa po mnenju pritožnika širši kontekst zadeve predstavljajo tudi splošno znane razmere o medijski neuravnoteženosti, o kateri piše tudi vrhovni sodnik Jan Zobec v odklonilnem ločenem mnenju k izpodbijani sodbi Vrhovnega sodišča.
51. Ustavno sodišče se je do sporočilnega pomena spornega tvita, kot tudi do tega, ali je pritožnik izkazal, da je imel zanj zadostno podlago v dejstvih, že obširno opredelilo v 37. do 45. točki obrazložitve odločbe št. Up-472/20. Zato na tem mestu zgolj povzema nosilna stališča iz navedene odločbe. Tudi po presoji Ustavnega sodišča je bil sporni tvit (čeprav je šlo za prispodobo) zmes obojega, torej tako kritika domnevne pristranskosti javnega medija ter njegovih novinark in urednic kot tudi poskus osebne diskreditacije nasprotne udeleženke. Pritožnik namreč pri izražanju svojega mnenja o nasprotni udeleženki izraza "prostitutka" ni navezal le na njeno delo, ampak je z uporabo izrazov, kot so "odslužena prostitutka", ki "nudi poceni usluge", in pri tem tudi z navedbo cene teh uslug
ad personam
še stopnjeval žaljivost svoje izjave nasproti njej. Po oceni Ustavnega sodišča je torej ustavnopravno ustrezna presoja Vrhovnega sodišča, da je povprečna razumna javnost razumela sporočilni pomen sporne izjave tudi oziroma predvsem kot poskus diskreditacije in sramotitve nasprotne udeleženke kot novinarke in ženske. Glede na visoko stopnjo žaljivosti uporabljenih izrazov pritožnik namreč tudi po presoji Ustavnega sodišča ni izkazal, da bi imel za tako grobe izjave zadostno podlago v dejstvih (ko pa ne le, da ob sami objavi tvita ni pojasnil, čemu tak njegov grobi odziv, ampak tega ni pojasnil niti v postopku pred sodišči, saj ni odgovoril na tožbo).
52. Vrhovno sodišče je torej utemeljeno pripisalo posebej veliko težo okoliščini, da pritožnik niti v sodnem postopku ni dokazal, da bi imel za sporno izjavo zadostno podlago v dejstvih. Pritožnik se tako v postopku pred sodiščem prve stopnje ni branil z ugovori, da bi bile v spornem prispevku objavljene neresnične, nepreverjene informacije ali da bi bil prispevek nekorekten do politične stranke SDS oziroma do njenih članov. Zato Ustavno sodišče ne more upoštevati njegovih navedb iz ustavne pritožbe, da naj bi televizijski prispevek nasprotne udeleženke, na katerega se je odzval, pomenil le še eno udejanjanje splošne pristranskosti javnega medija, uperjenega zoper politiko pritožnikove stranke in pritožnika samega. Ni utemeljen pritožnikov očitek, da Vrhovno sodišče v okviru širšega konteksta zadeve ni upoštevalo niti tožbenih navedb nasprotne udeleženke o tem, da je šlo pri spornem tvitu za odziv na njen televizijski prispevek z istega dne, v katerem so bili izpostavljeni nekateri člani politične stranke, katere predsednik je pritožnik. Vrhovno sodišče je to okoliščino upoštevalo, le takšnega pomena ji ni pripisalo, kot mu ga pripisuje pritožnik. Menilo je, da prav zaradi izostanka konkretnejšega vsebinskega odziva pritožnika ob sami objavi tvita povprečni razumni javnosti ni mogel biti poznan širši kontekst zadeve (in sicer niti to, da je sploh šlo za odziv na konkretni televizijski prispevek), zato naj okoliščina, da je šlo za politično izražanje, ne bi mogla vplivati na znižanje zahteve po izkazu zadostne in prepričljive dejanske podlage za sporno vrednostno sodbo pritožnika o nasprotni udeleženki. Temu pritrjuje tudi Ustavno sodišče, vendar z deloma drugačnimi razlogi. Ustavno sodišče sicer pritrjuje pritožniku, da je to, da je šlo za odziv na določen televizijski prispevek, ob seznanitvi s sporno izjavo verjetno lahko zaznala tudi povprečna razumna javnost (Ustavno sodišče namreč razume povprečno razumno javnost bistveno širše kot Vrhovno sodišče – o tem več v 53. točki obrazložitve te odločbe).
[70]
Vendar je po presoji Ustavnega sodišča bistveno, da povprečni razumni javnosti (kljub omembi "FB strani javne hiše" in kljub ključniku #ZvodnikMilan, ki kažeta na politični kontekst izjave v smislu že večkrat izraženega mnenja pritožnika o domnevni politični pristranskosti novinarjev RTV Slovenija) ni mogel biti poznan konkretnejši kontekst zadeve (ne le z vidika vprašanja, za odziv na kateri televizijski prispevek konkretno je šlo, ampak predvsem z vidika vprašanja, kaj je bilo v njem za pritožnika tako spornega, da je upravičevalo njegov tako grobi odziv) glede na to, da širšega konteksta zadeve pritožnik po že obrazloženem podrobneje ni pojasnil.
53. Ustavno sodišče se torej ne strinja s pritožnikom, da je treba pri ugotavljanju sporočilnega pomena sporne izjave uporabiti merilo podrobno seznanjenega "povprečnega razumnega bralca". Po presoji Ustavnega sodišča je treba pri razumevanju pomena sporne izjave s strani povprečne razumne javnosti izhajati iz standarda "povprečnega razumnega bralca", ki ni podrobno, ampak le površno seznanjen z aktualnimi družbenimi temami. Po presoji Ustavnega sodišča namreč povprečne razumne javnosti, čeprav gre za objavo na družbenem omrežju X, vsaj v obravnavanem primeru, ko gre za tvit pomembnega mnenjskega politika na odprtem profilu, ki je predmet nadaljnjih objav in komentarjev ter povzemanj v medijih, ni mogoče razumeti tako ozko, da bi zajemal zgolj povprečnega sledilca pritožnika, ampak zajema širšo povprečno razumno javnost (torej vsakogar, ki se je lahko seznanil s spornim tvitom, neodvisno od tega, ali gre za sledilca ali za osebo, ki ima odprt račun na tem družbenem omrežju, ali za osebo, ki se je seznanila s spornim tvitom prek njegovih poobjav v drugih medijih – tako Ustavno sodišče že v 41. točki obrazložitve odločbe št. Up-472/20).
54. Ustavno sodišče je v 43. točki obrazložitve odločbe št. Up-472/20 prav tako že zavrnilo pritožnikovo tezo, da je domnevna politična pristranskost javne RTV splošno znano, notorično dejstvo, ki bi ga bilo treba v tej zadevi upoštevati.
[71]
Ustavno sodišče je poudarilo tudi, da sklicevanje pritožnika na domnevno splošno znano dejstvo politične pristranskosti novinarjev javne RTV ne bi moglo utemeljiti sklepa o obstoju zadostne dejanske podlage za sporni tvit tudi zato, ker tudi ta okoliščina sama po sebi ne bi mogla upravičiti tako grobega odziva pritožnika na konkretni televizijski prispevek. Iz danega konteksta zadeve namreč izhaja, da je sporni televizijski prispevek odpiral pomembno družbeno temo (tj. o razraščanju sovraštva ter o morebitni vpletenosti predstavnikov politične stranke v skrajne desničarske organizacije oziroma na drugi strani o strpnosti in pluralizmu kot družbenih vrednotah) in da je pritožnik s spornim tvitom (upoštevaje takšne navedbe nasprotne udeleženke v tožbi) sicer odreagiral na obtožbe iz prispevka, vendar ne z zatrjevanjem dejstev, ki bi se nanašala na konkretni televizijski prispevek in ki bi tako lahko razodela, ali je imela novinarka za tako poročanje zadostno podlago v dejstvih ali ne, ampak zgolj z žaljivimi očitki zoper nasprotno udeleženko kot novinarko in žensko. Okoliščina, da je šlo pri spornem tvitu za pritožnikov odziv na televizijski prispevek, sama po sebi namreč ne razkriva, da bi bil pritožnik z omenjenim televizijskim prispevkom zaradi visoke stopnje njegove provokativnosti izzvan k podaji tako grobe izjave o nasprotni udeleženki.
[72]
Zato Ustavno sodišče ne sprejema pritožnikove teze, da je s tem, ko je izkazano, da je šlo za odziv na televizijski prispevek, izkazan tudi obstoj zadostne dejanske podlage za sporno izjavo.
55. Doslej navedeno utemeljuje sklep o ustavnopravno ustrezni oceni Vrhovnega sodišča, da obe izjavi po vsebini, slogu in sporočilni moči nista bili primerljivi. Ustavno sodišče pritrjuje stališču Vrhovnega sodišča, da ta primer zaradi neizkazane izzivalnosti predhodnega ravnanja nasprotne udeleženke, na katero se je pritožnik odzval, ni primerljiv s primerom, ki ga je ESČP obravnavalo v zadevi
Mladina d. d. Ljubljana proti Sloveniji
. Ustavno sodišče pritrjuje tudi stališču Vrhovnega sodišča, da ta primer iz istega razloga (pa tudi zaradi pomanjkanja močne vsebinske navezave sporne izjave na predhodno ravnanje nasprotne udeleženke) ni primerljiv s primerom, ki ga je Ustavno sodišče obravnavalo v odločbi št. Up-614/15.
[73]
A pred sprejetjem dokončnega stališča glede ustavnopravno ustreznega uravnoteženja kolidirajočih pravic v obravnavani zadevi mora Ustavno sodišče odgovoriti še na pritožnikove očitke, da je Vrhovno sodišče neustrezno ovrednotilo družbeno vlogo nasprotne udeleženke, kot tudi okoliščino, da je šlo za izražanje na družbenem omrežju X.
56. Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi meni, da je za presojo dopustnosti sporne izjave pomembna tudi družbena vloga nasprotne udeleženke. Vendar ne le v smislu, da so meje dopustne kritike – ker gre tudi pri nasprotni udeleženki kot novinarki za javno osebo – postavljene širše kot pri zasebnikih (to merilo je torej Vrhovno sodišče ustrezno upoštevalo, zato v tem delu pritožnikovi očitki niso utemeljeni). Po presoji Vrhovnega sodišča je treba – glede na to, da je bila nasprotna udeleženka tarča pritožnikove izjave, ker je v televizijskem prispevku načela pomembno družbeno temo – pri tehtanju kolidirajočih pravic upoštevati tudi pomen vloge novinarjev v demokratični družbi. Pritožnik sicer nasprotuje takšnemu vrednotenju družbene vloge nasprotne udeleženke s strani Vrhovnega sodišča in poudarja, da nasprotni udeleženki ne grozi nobena oblastna sankcija, ki bi lahko oteževala njen položaj v smislu zatekanja v samocenzuro. Vendar je Ustavno sodišče v 56. in 57. točki obrazložitve odločbe št. Up-472/20 prav tako že sprejelo stališče, da terja ustrezno ovrednotenje družbene vloge nasprotne udeleženke kot novinarke prav zaradi pomena novinarstva v demokratični družbi nagib tehtnice v korist njene pravice do časti in ugleda. Še več, Ustavno sodišče (drugače kot Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi) meni, da lahko dopuščanje sramotilnih seksističnih izjav vplivnega politika o novinarki na družbenem omrežju hudo prizadene ne le njene osebnostne pravice, ampak da lahko to samoomejujoče vpliva tudi na svobodo izražanja drugih družbeno angažiranih žensk. Zato po oceni Ustavnega sodišča v obravnavani zadevi tudi javni interes terja, da se pri tehtanju kolidirajočih pravic prizna osebnostnim pravicam nasprotne udeleženke toliko večja teža (glej 58. točko obrazložitve odločbe št. Up-472/20). Pritožnik torej Vrhovnemu sodišču neutemeljeno očita, da ni ustavnopravno ustrezno ovrednotilo merila, kako intenzivnemu posegu v svoje osebnostne pravice se mora podvreči nasprotna udeleženka glede na njen družbeni položaj.
57. Pritožnik Vrhovnemu sodišču očita še, da ni ustavnopravno ustrezno ovrednotilo okoliščine, da je šlo za izražanje politika na družbenem omrežju X. Po njegovem mnenju uživa njegova izjava tudi zato višjo stopnjo varstva, saj naj bi bilo to izražanje primerljivo z živahno polemično debato. Ustavno sodišče se je tudi do tega vprašanje že obširno opredelilo v 48. točki obrazložitve odločbe št. Up-472/20. Poudarilo je, da ni mogoče na splošno trditi, da gre pri izražanju na družbenem omrežju X iz razloga, ker se njegovi uporabniki na njem pogosto s kratkimi sporočili odzivajo na aktualno družbeno dogajanje, vedno za obliko spontanega izražanja, ki je primerljivo z izražanjem v živi, neposredni razpravi, ki je po ustaljeni presoji ESČP deležno višje stopnje varstva. Nasprotno, komunikacija na družbenem omrežju X daje (za razliko od izražanja v živi, neposredni razpravi) izjavitelju praviloma na razpolago čas za razmislek (in od njega praviloma ne terja hipnih reakcij). Zato se zdi po oceni Ustavnega sodišča to izražanje primerljivejše s pisnim izražanjem, pri katerem se zahteva večja stopnja razmisleka in zadržanosti. Sicer pa je treba vprašanje, ali določena izjava na družbenem omrežju pomeni spontani,
ad hoc
odziv v razgreti razpravi in je zato deležna višje stopnje varstva, presojati v luči vsakokratnih okoliščin posameznega primera. Ustavno sodišče je v odločbi št. Up-472/20 tudi obširno utemeljilo svoje stališče, zakaj v tej zadevi niti vsebina spornega tvita niti druge okoliščine primera ne utemeljujejo sklepa o spontanosti izjave pritožnika. Pri tem je za pomembno štelo predvsem, da gre pri pritožniku za pomembnega mnenjskega voditelja, spretnega govorca, ne le nasploh, ampak tudi v "X-skupnosti", ki se je nedvomno zavedal (ali pa bi se vsaj moral zavedati) sporočilnega pomena svoje izjave, ki je presegla zgolj mnenje o domnevni politični pristranskosti nasprotne udeleženke. Od takšnega govorca se namreč lahko še toliko bolj pričakuje, da bo premislil, kdaj in na kakšen način se bo z objavo svojega mnenja na družbenem omrežju odzval na neko aktualno družbeno temo. Ustavno sodišče je v 49. točki obrazložitve odločbe št. Up-472/20 tudi poudarilo, da nosijo politiki – drugače od zasebnikov – zaradi svoje prepoznavnosti in avtoritete posebno odgovornost pri vodenju politične razprave na družbenih omrežjih.
[74]
Po presoji Ustavnega sodišča je torej politik odgovoren za to, da prispeva k ustvarjanju strpnega, kulturnega družbenega okolja na družbenem omrežju (kot je v izpodbijani sodbi poudarilo Višje sodišče). Za drugačen sklep (o posebej visoki stopnji varstva izjavljanja na družbenem omrežju X, kot sicer velja za izjavljanje v živi razpravi) ni najti opore niti v sodbah ESČP v zadevah
Gavrilovici proti Moldaviji
in
Csánics proti Madžarski
, na kateri se sklicuje pritožnik, saj je tam šlo za neposredno izmenjavo mnenj na sestankih. Pritožnik torej zmotno meni, da lahko v tej zadevi v korist njegove pravice do svobode izražanja pretehta okoliščina, da je šlo za izražanje politika na družbenem omrežju X.
58. Ker torej pritožnik tudi po presoji Ustavnega sodišča ni izkazal, da bi imel za sporno žaljivo izjavo o nasprotni udeleženki zadostno podlago v dejstvih in ker tudi ni utemeljen njegov očitek, da je njegova izjava deležna posebej visoke stopnje varstva zaradi njegovega statusa opozicijskega poslanca samega po sebi oziroma zato ker je šlo za izjavljanje na družbenem omrežju X, je ustavnopravno ustrezno tudi vrednotenje Vrhovnega sodišča, da je bila sporna izjava podana predvsem z namenom zaničevanja nasprotne udeleženke kot novinarke in ženske. Prav tako stališče je sprejelo tudi Ustavno sodišče v odločbi št. Up-472/20 (glej 53. točko obrazložitve). Pritožnik je s sporno izjavo na prvi pogled sicer res načel tudi pomembno družbeno temo, vendar – kot je Ustavno sodišče že poudarilo v odločbi št. Up-472/20 – je to temo uporabil predvsem kot izgovor za osebni napad na nasprotno udeleženko, ki je pripravila kritičen prispevek o njegovi politični stranki, pri čemer ta njegova izjava glede na uporabljen sramotilni jezik in glede na pomanjkanje širšega vsebinskega konteksta ni mogla pomeniti argumentiranega prispevka k razpravi o sicer pomembni družbeni temi.
[75]
Če je pritožnik s spornim tvitom res želel odpreti pomembno temo o domnevni politični pristranskosti nasprotne udeleženke, bi to lahko izrazil na bistveno bolj vsebinski, predvsem pa na bistveno manj žaljiv način. Očitki pritožnika, da tako stališče ni sprejemljivo z vidika njegove pravice do svobode izražanja, torej niso utemeljeni. To vprašanje je ob pomanjkljivem vsebinskem kontekstu sporne izjave in ob upoštevanju osebe izjavitelja ter na drugi strani nasprotne udeleženke še posebej pomembno (glej 54. točko obrazložitve odločbe št. Up-472/20).
59. Pritožnik poudarja še, da je treba pri razreševanju konflikta med pravico do svobode izražanja na eni strani in drugimi človekovimi pravicami na drugi strani upoštevati tudi razsežnost zastraševalnega učinka (
chilling effect
), ki ga ima lahko ugodilna sodba v odškodninski pravdi na pravico do svobode izražanja. Tudi do tega vprašanja se je Ustavno sodišče že opredelilo v odločbi št. Up-472/20. Poudarilo je, da je treba v obravnavani zadevi vendarle pripisati bistveno večjo težo okoliščini, da lahko dopuščanje sramotilnih seksističnih izjav vplivnega politika o novinarki na družbenem omrežju hudo prizadene ne le osebnostne pravice novinarke, ampak da lahko to samoomejujoče vpliva na svobodo izražanja drugih družbeno angažiranih žensk, saj bi se te v strahu pred nesankcionirano izpostavljenostjo podobnim žaljivkam morebiti umaknile iz javne razprave. Poudarilo je tudi, da lahko dopuščanje tako grobih izjav vplivnega politika spodbudi širjenje sramotilnega govora na družbenih omrežjih (glej 56. in 57. točko obrazložitve odločbe št. Up-472/20). Ustavno sodišče ponovno poudarja, da za demokracijo ni škodljivo le, če se varuhinje javnega interesa, kot so novinarke, ne upajo javno izjavljati zaradi strahu pred "kaznovanjem" s pravnomočno sodno odločbo, ampak tudi, če imajo strah pred zasebno diskriminacijo (t. i.
silencing effect
).
[76]
Zato po oceni Ustavnega sodišča v obravnavani zadevi tudi javni interes terja, da se pri tehtanju kolidirajočih pravic prizna osebnostnim pravicam nasprotne udeleženke toliko večja teža (glej 58. točko obrazložitve odločbe št. Up-472/20).
60. Glede na vse navedeno je Vrhovno sodišče po oceni Ustavnega sodišča navedlo ustrezne in zadostne razloge za svoje stališče, s katerim je potrdilo pravnomočno odločitev nižjih sodišč, da se mora pritožnikova pravica do svobode izražanja v okoliščinah tega primera umakniti pravici nasprotne udeleženke do časti in dobrega imena. Izpodbijane sodbe zato ne kršijo pritožnikove pravice iz prvega odstavka 39. člena Ustave.
B. – III.
61. Ker niti kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave oziroma pravice do poštenega postopka iz prvega odstavka 6. člena EKČP niti kršitev pravice do svobode izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave ni podana, je Ustavno sodišče zavrnilo pritožnikovo ustavno pritožbo.
C.
62. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnice in sodniki dr. Rok Čeferin,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs.
Odločbo je sprejelo s šestimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodniki Jaklič, Svetlič in Šorli. Sodnik Svetlič je dal odklonilno ločeno mnenje.
dr. Matej Accetto
Predsednik
[1]
Le glede tega vprašanja je Vrhovno sodišče s sklepom št. II DoR 206/2020 z dne 18. 9. 2020 dopustilo revizijo.
[2]
Po oceni Vrhovnega sodišča je ta primer v tem pogledu primerljiv s primerom iz sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevi
Skalka proti Poljski
z dne 27. 5. 2003 ter neprimerljiv s primeroma iz sodbe ESČP v zadevi
Mladina d. d. proti Sloveniji
z dne 17. 4. 2014 in iz odločbe Ustavnega sodišča št. Up-614/15 z dne 21. 5. 2018 (Uradni list RS, št. 44/18, in OdlUS XXIII, 23).
[3]
Vrhovno sodišče se pri tem sklicuje na stališče ESČP iz sodbe v zadevi
Barata Monteiro de Costa Nogueira in Patricio Pereira proti Portugalski
z dne 11. 1. 2011, 38. točka obrazložitve, da je zahteva po zadostni dejanski podlagi v odvisnosti od resnosti izrečene obtožbe: resnejša kot je, bolj mora biti podprta z dejstvi.
[4]
Vrhovno sodišče se pri tem sklicuje na po njegovi oceni drugačen primer iz sodbe ESČP v zadevi
Lopes Gomes de Silva proti Portugalski
z dne 28. 9. 2000, 33. točka obrazložitve.
[5]
Pritožnik se sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Handyside proti Združenemu kraljestvu
z dne 7. 12. 1976.
[6]
Sklicuje se na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-614/15.
[7]
Pritožnik se sklicuje na sodbi ESČP v zadevah
Gavrilovici proti Moldaviji
z dne 15. 12. 2009, 58. točka obrazložitve, in
Csánics proti Madžarski
z dne 20. 1. 2009, 44. točka obrazložitve.
[8]
V zvezi s tem se sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1128/12.
[9]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-647/15, 10. točka obrazložitve.
[10]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Santos Pinto proti Portugalski
z dne 20. 5. 2008, 41. točka obrazložitve.
[11]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Iordan
Iordanov in drugi proti Bolgariji
z dne 2. 7. 2009, 49. točka obrazložitve.
[12]
Nasprotna udeleženka se pri tem sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Khadija Ismayilova proti Azerbajdžanu (št. 3)
z dne 7. 5. 2020, 73. točka obrazložitve.
[13]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-520/16, 11. točka obrazložitve, ter sklepa Ustavnega sodišča št. Up-184/98 z dne 2. 2. 1999 (OdlUS VIII, 134) in št. Up-216/99 z dne 19. 12. 2000 (OdlUS IX, 315).
[14]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. Up-520/16, 11. točka obrazložitve, in št. Up-570/10 z dne 13. 10. 2011 (Uradni list RS, št. 93/11), 9. točka obrazložitve.
[15]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-419/10 z dne 2. 12. 2010 (Uradni list RS, št. 107/10), 7. točka obrazložitve.
[16]
Prav tam. Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-279/08, 9. točka obrazložitve.
[17]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-520/16, 12. točka obrazložitve.
[18]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-921/14 z dne 12. 5. 2016 (Uradni list RS, št. 41/16, in OdlUS XXI, 32), 10. točka obrazložitve.
[19]
Tako Ustavno sodišče že v odločbi št. U-I-279/08, 11. točka obrazložitve.
[20]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-520/16, 12. točka obrazložitve.
[21]
Prav tam.
[22]
Glej na primer sodbi ESČP v zadevah
Gakharia proti Gruziji
z dne 17. 1. 2017, 33. točka obrazložitve, ter
Dilipak in Karakaya proti Turčiji
z dne 4. 3. 2014, 77. točka obrazložitve.
[23]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Zavodnik proti Sloveniji
z dne 21. 5. 2015, 70. točka obrazložitve, in tudi odločitev ESČP v zadevi
Weber proti Nemčiji
z dne 2. 10. 2007.
[24]
Glej sodbi ESČP v zadevah
Gakharia proti Gruziji
, 34. točka obrazložitve, in
Aždajić proti Sloveniji
z dne 8. 10. 2015, 49. točka obrazložitve, idr.
[25]
Prav tam.
[26]
Glej med drugim sodbe ESČP v zadevah
Berestov proti Rusiji
z dne 18. 5. 2021, 36. točka obrazložitve,
Gakharia proti Gruziji
, 38. točka obrazložitve,
Aždajić proti Sloveniji
, 53. točka obrazložitve, ter
Dilipak in Karakaya proti Turčiji
, 80. točka obrazložitve.
[27]
V tej okoliščini se ta primer pomembno razlikuje od primerov, ki jih je ESČP obravnavalo v sodbah v zadevah
Berestov proti Rusiji
, 40. točka obrazložitve,
Gakharia proti Gruziji
, 41. in 42. točka obrazložitve, ter
Dilipak in Karakaya proti Turčiji
, 82. do 85. točka obrazložitve
.
[28]
Glej denimo sklepa Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 117/2016 z dne 25. 10. 2016 in št. II Ips 844/2009 z dne 2. 12. 2010 ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. III Ips 118/2005 z dne 29. 8. 2006.
[29]
Da je tako, izhaja že iz izpodbijane sodbe Višjega sodišča, kot tudi iz pritožnikove vloge z dne 11. 11. 2016, naslovljene kot "Predlog za vrnitev v prejšnje stanje in odgovor na tožbo ter podrejeno pritožba zoper zamudno sodbo št. P 98/2016 z dne 28. 10. 2016", ki jo je pritožnik predložil Ustavnemu sodišču.
[30]
Iz 12. člena Pravilnika o ovojnici za vročanje po pošti v pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 93/08 in 25/09) je izhajalo, da se na tem obvestilu navedeta tako opravilna številka zadeve kot tudi sodišče.
[31]
Naslednji dan, to je 2. 9. 2016, je začel teči 30-dnevni rok iz prvega odstavka 277. člena ZPP za odgovor na tožbo.
[32]
Pritožnik v ustavni pritožbi sicer zatrjuje drugačno dejansko stanje, sklicujoč se na dopis Pošte Slovenije z dne 17. 5. 2017, ki naj bi dokazoval, da naj vročevalca 2. 9. 2016 ne bi bilo na njegovem naslovu. Vendar ustavne pritožbe z očitki o zmotni ugotovitvi dejanskega stanja ni mogoče utemeljiti.
[33]
Stališče, da je za sklep o zakonitosti vročitve tožbe bistveno, da je vročevalec ravnal v skladu z ZPP v fazi do nastopa fikcije vročitve, je sicer ustaljeno stališče sodne prakse. Glej sodbi Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 363/2018 z dne 4. 7. 2018 in št. I Cp 854/2015 z dne 18. 5. 2015 ter sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Ip 1729/2016 z dne 7. 7. 2016. Tako stališče je sprejelo tudi Vrhovno sodišče v zadevi št. II Ips 75/2019.
[34]
Tako stališče je bilo v sodni praksi že sprejeto (glej denimo sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 854/2015 in sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1335/2015 z dne 27. 5. 2015). Tako stališče je sprejelo tudi Vrhovno sodišče v zadevi št. II Ips 75/2019.
[35]
V tem pogledu je ta primer primerljiv s primerom iz odločitve ESČP v zadevi
Babunidze proti Rusiji
(čeprav tam ni šlo za vročanje prvega pisanja v postopku), v kateri je sodišče obvestilo pritožnika o naroku s telegramom, pri čemer je vročevalec – ker pritožnika ni našel doma – v hišnem predalčniku pustil obvestilo, da je telegram na pošti, pa ga pritožnik ni prevzel, niti ni prišel na narok.
[36]
Iz pravdnega spisa izhaja, da je sodišče prve stopnje v okviru presoje utemeljenosti pritožnikovega predloga za vrnitev v prejšnje stanje razpisalo dva naroka in na njiju izvedlo obsežen dokazni postopek (med drugim tudi z zaslišanjem pritožnika in njegove žene).
[37]
Skladno s 1. točko 318. člena ZPP je pogoj za izdajo zamudne sodbe med drugim pravilna vročitev tožbe v odgovor. Primerjaj v zvezi s tem stališče Vrhovnega sodišča iz sklepa št. VIII Ips 29/2021 z dne 6. 7. 2021, da drugi odstavek 338. člena ZPP (ta določa, da se zamudna sodba ne more izpodbijati zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja) ne pomeni, da v pritožbi ni mogoče izpodbijati pravilnosti ugotovitev sodišča prve stopnje glede vročitve tožbe.
[38]
Ta primer med drugim tudi zato ni primerljiv s primerom, ki ga je ESČP obravnavalo v sodbi v zadevi
Aždajić proti Sloveniji
.
[39]
Iz pravdnega spisa sicer izhaja, da je sodišče prve stopnje v zvezi s tem (in sicer v okviru naroka za vrnitev v prejšnje stanje) izvedlo več dokazov (dokaz z vpogledom v fotografije hišnega predalčnika, dokaza z zaslišanjem pritožnika in njegove žene (na naroku 9. 5. 2017), dokaz z zaslišanjem vročevalcev, ki sta poskusila opraviti vročitvi 17. 8. 2016 in 2. 9. 2016 (na naroku 13. 6. 2017)), opravilo pa je tudi poizvedbe na Pošti Slovenije o poteku vročanja.
[40]
Pritožnik je namreč s prvo pritožbo zoper zamudno sodbo št. P 98/2016 z dne 28. 10. 2016 uspel. Višje sodišče je navedeno zamudno sodbo s sklepom št. Cp 256/2018 z dne 18. 10. 2018 razveljavilo in sodišču prve stopnje naložilo, naj ponovno preuči, ali je bila pritožniku tožba pravilno vročena.
[41]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. Up-66/95 z dne 22. 11. 1995 (OdlUS IV, 181), 6. točka obrazložitve, in odločbi Ustavnega sodišča št. Up-418/05 z dne 11. 1. 2007 (Uradni list RS, št. 7/07, in OdlUS XVI, 34), 8. točka obrazložitve, in št. Up-647/15, 10. točka obrazložitve.
[42]
Prim. odločbi Ustavnega sodišča št. Up-39/95 z dne 16. 1. 1997 (OdlUS VI, 71), 10. točka obrazložitve, in št. Up-164/15 z dne 18. 2. 2016 (Uradni list RS, št. 26/16, in OdlUS XXI, 30), 8. točka obrazložitve.
[43]
Tako Ustavno sodišče že v odločbi št. Up-164/15, 8. točka obrazložitve, ter v sklepih št. Up-203/01 z dne 25. 4. 2002, 2. točka obrazložitve, in št. Up-313/01 z dne 25. 4. 2002, 4. točka obrazložitve.
[44]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-647/15, 11. točka obrazložitve.
[45]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22), 13. točka obrazložitve.
[46]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-647/15, 11. točka obrazložitve.
[47]
Glej sodbi ESČP v zadevah
Lupeni Greek Catholic Parish in drugi proti Romuniji
z dne 29. 11. 2016, 116. do 135. točka obrazložitve,
Nejdet Şahin and Perihan Şahin proti Turčiji
z dne 20. 10. 2011, 51. do 58. točka obrazložitve, idr.
[48]
Glej
odločitev ESČP v
zadevi Lo Fermo proti Italiji
z dne 20. 6. 2023, 56. do 59. točka obrazložitve.
[49]
Tako ESČP prav tam, 62. do 67. točka obrazložitve.
[50]
Prim. s sodbo v zadevi
Vusić proti Hrvaški
z dne 1. 7. 2010, v kateri je ESČP ugotovilo kršitev pravice do poštenega sojenja, ker je Vrhovno sodišče v isti zadevi, in to v podobni sestavi (v petčlanskem senatu so sodelovali štirje isti sodniki), najprej odločilo, da je revizija glede na vrednost spornega predmeta dovoljena, kasneje pa, da ni. ESČP je za odločilno štelo, da iz obrazložitve odločitve Vrhovnega sodišča ni moglo razbrati, zakaj je to drugič odločilo drugače – torej, ali je šlo za zavesten odstop od prvotnega stališča ali ne (glej 42. točko obrazložitve).
[51]
Ustavno sodišče bo pri omembi tega družbenega omrežja v nadaljevanju uporabljalo izraz X.
[52]
To ustavno načelo pa je neločljivo povezano tudi s človekovo pravico do neodvisnega sodnika iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
[53]
Prim. M. Pavčnik, Argumentacija v pravu, 3., spremenjena in dopolnjena izdaja, GV Založba, Ljubljana 2013, str. 208–216.
[54]
Prim. D. Jadek Pensa, Neenotna sodna praksa in dostop do Vrhovnega sodišča, Podjetje in delo, št. 6–7 (2023), str. 1130 in nasl.
[55]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-226/95 z dne 8. 7. 1999 (Uradni list RS, št. 60/99, in OdlUS VIII, 174), 10. točka obrazložitve, in št. Up-407/14 z dne 14. 12. 2016 (Uradni list RS, št. 2/17, in OdlUS XXI, 37), 11. točka obrazložitve.
[56]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-191/09, Up-916/09 z dne 30. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 85/10, in OdlUS XIX, 7), 12. točka obrazložitve, in št. Up-538/20 z dne 19. 1. 2023, 38. in 39. točka obrazložitve.
[57]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-538/20, 38. in 39. točka obrazložitve.
[58]
O merilih ESČP Ustavno sodišče podrobno v 16. točki obrazložitve odločbe št. Up-407/14. Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-515/14 z dne 12. 10. 2017 (OdlUS XXII, 29), 16. točka obrazložitve. Glede meril za opredeljevanje meja svobode izražanja glej tudi sodbo ESČP v zadevi
Axel Springer AG proti Nemčiji
z dne 7. 2. 2012, 89. do 95. točka obrazložitve.
[59]
Glej na primer odločbi Ustavnega sodišča št. Up-530/14 z dne 2. 3. 2017 (Uradni list RS, št. 17/17, in OdlUS XXII, 18), 14. ter 20. do 22. točka obrazložitve, in št. Up-417/16 z dne 18. 3. 2021 (Uradni list RS, št. 65/21, in OdlUS XXVI, 41), 21. točka obrazložitve.
[60]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. Up-462/02 z dne 13. 10. 2004 (Uradni list RS, št. 120/04, in OdlUS XIII, 86), 6. točka obrazložitve, in št. Up-1128/12, 17. točka obrazložitve.
[61]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-530/14, 15. točka obrazložitve, št. Up-515/14, 10. točka obrazložitve, in št. Up-538/20, 34. točka obrazložitve.
[62]
Glej med drugim sodbe ESČP v zadevah
Piermont proti Franciji
z dne 27. 4. 1995, 76. točka obrazložitve,
Jerusalem proti Avstriji
z dne 27. 2. 2001, 36. točka obrazložitve,
Lombardo in drugi proti Malti
z dne 24. 4. 2007, 53. točka obrazložitve
, Kubaszewski proti Poljski
z dne 2. 2. 2010, 42. točka obrazložitve,
Otegi Mondragon proti Španiji
z dne 15. 3. 2011, 50. točka obrazložitve, in
Sanchez proti Franciji
z dne 15. 5. 2023, 147. točka obrazložitve.
[63]
Glej npr. sodbo ESČP v zadevi
Lingens proti Avstriji
z dne 8. 7. 1986, 42. točka obrazložitve.
[64]
Tako tudi Ustavno sodišče v odločbi št. Up-515/14, 13. točka obrazložitve.
[65]
Glej sodbe ESČP v zadevah
Makraduli proti Nekdanji jugoslovanski republiki Makedoniji
, 66. točka obrazložitve,
Karácsony in drugi proti Madžarski
, 137. točka obrazložitve, ter
Castells proti Španiji
, 42. točka obrazložitve.
[66]
Prim. denimo z odločitvijo v zadevi
Le Pen proti Franciji
z dne 20. 4. 2010, v kateri je ESČP štelo obsodbo francoskega politika, izvoljenega predstavnika ljudstva, na denarno kazen 10.000 EUR za njegove sovražne izjave o muslimanih, podane v okviru politične razprave, za dopustno omejitev svobode izražanja.
[67]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Kubaszewski proti Poljski
, 44. točka obrazložitve.
[68]
Glej sodbi ESČP v zadevi
Sanchez proti Franciji
, 150. točka obrazložitve, in
Féret proti Belgiji
z dne 16. 7. 2009, 75. točka obrazložitve.
[69]
Prav tam.
[70]
Pritožnikove navedbe, da je bil povprečen razumen bralec, če ne prej, z objavo spornega tvita v medijih seznanjen s to okoliščino, sicer sodijo v trditveno in dokazno breme pritožnika, ki mu pritožnik v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zadostil. Vendar v tej zadevi zadošča, da je trditve o tem, da je pri spornem tvitu očitno šlo za pritožnikov odziv na televizijski prispevek in da je bila ta tema tudi predmet poobjav v številnih medijih, podala nasprotna udeleženka v tožbi.
[71]
Ustavno sodišče je v 43. točki obrazložitve odločbe št. Up-472/20 tudi že sprejelo stališče, da tudi utemeljevanje vrhovnega sodnika Jana Zobca v odklonilnem ločenem mnenju k izpodbijani sodbi, zakaj naj bi domnevna politična pristranskost javne RTV pomenila splošno znano dejstvo, ne prepriča. Vrhovni sodnik se namreč sklicuje na določene empirične raziskave iz leta 2020, kar že samo po sebi nasprotuje pogoju preproste in zanesljive preverljivosti tega dejstva. Da je neko dejstvo notorično, mora namreč o njem obstajati splošen družbeni konsenz – tako dejstvo mora biti torej znano neomejeni množici ljudi ter mora biti preprosto in zanesljivo preverljivo (tako tudi J. Zobec v: L. Ude, A. Galič (red.), Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 2. knjiga, Založba Uradni list Republike Slovenije in Gospodarska založba, Ljubljana 2006, str. 374, sklicujoč se na stališča nemške pravne teorije).
[72]
Po presoji ESČP se namreč lahko avtor sporne izjave sklicuje na to, da je bil izzvan, samo v primeru provokativnega ravnanja osebe, ki jo nato razžali. Glej sodbi ESČP v zadevah
Oberschlick proti Avstriji
(št. 2) z dne 1. 7.1997, 32. do 34. točka obrazložitve, in
Bodrožić proti Srbiji
z dne 23. 6. 2009, 54. in 56. točka obrazložitve.
[73]
V navedeni zadevi je namreč izjavitelj (pritožnik) ne le v pravdi, ampak že v sami izjavi (to je v intervjuju) pojasnil širši kontekst zadeve. Prav zaradi močne vsebinske navezave sporne izjave na predhodno ravnanje tožnika po presoji Ustavnega sodišča ni vzdržala presoja sodišč, da naj bi bil izključni namen pritožnika v sramotitvi tožnika.
[74]
Prim. tudi sodbi ESČP v zadevah
Mesić proti Hrvaški
z dne 5. 5. 2022, 104. točka obrazložitve (v kateri sicer ni šlo za izražanje na družbenem omrežju), in
Sanchez proti Franciji
, 150. ter 187. in 188. točka obrazložitve (ki se sicer nanaša za sovražni govor).
[75]
V tem pogledu je ta primer kljub nekaterim drugačnim bistvenim prvinam primerljiv s tistim, ki ga je ESČP obravnavalo v sodbi v zadevi
Khadija Ismayilova proti Azerbajdžanu (št. 3)
.
[76]
Prim. E. M. Bredler in N. Markard, Grundrechtsdogmatik der Beleidigungsdelikte im digitalen Raum, Juristen Zeitung, št. 18 (2021), str. 864–872, ter E. Hoven in A. Witting
,
Das Beleidigungsrecht im digitalen Zeitalter, Neue Juristische Wochenschrift, št. 33 (2021), str. 2397–2401.
⇒
Številka:
Up-950/21-19
Datum:
28. 3. 2024
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA
DR. ROKA SVETLIČA K ODLOČBI ŠT.
Up-950/21
Z DNE 14. 3. 2024, KI SE MU PRIDRUŽUJE SODNIK
DR. DR. KLEMEN JAKLIČ (OXFORD ZK, HARVARD ZDA)
1. Z izpodbijano sodbo (št. II Ips 22/2021) Vrhovnega sodišča, ki je diametralno nasprotna sodbi (
št. II Ips 75/2019
) v identičnem historičnem dogodku, je v slovenskem pravnem redu nastala situacija, ko lahko iz
identičnega
dejanskega stanu izhajata
dve
izključujoči se
pravni posledici. Izpostaviti velja, da gre za sodbi Vrhovnega sodišča, katerega prioritetna naloga je prav zagotovitev enotne uporabe prava.
[1]
2. Bistvo prava kot normativnega sistema je, da nekemu dejanskemu stanu pripiše zgolj eno pravno posledico. V tem se razlikuje od vsakdanjega življenja, ki ga zaznamuje mnogoterost. To mnogoterost skuša organizirati človek s svojim dihotomnim mišljenjem, iz česar se porodita v interakcijah med ljudmi dva nasprotna pogleda (značilni
pro&contra
). Vsak sodni spor priča prav o tem mehanizmu.
3. Pravo je spor sposobno rešiti le, če samo v sebi nima spora.
[2]
V nasprotnem primeru na spor pred sodiščem zgolj aplicira spor, ki ga vsebuje samo. Tako pravo ne zmore izpolniti svoje temeljne naloge: razumnemu človeku sporočiti, katero ravnanje je pravno dopustno in katero ne. Kako bo sodišče rešilo konkreten spor, je odvisno od trenutne sestave senata, ki se vsakič odloči po svoje. Če bi žaljivi tvit prizadel več oseb, bi tema sodbama lahko sledile še druge, ki bi naključno oscilirale med rešitvijo prve in druge.
4. O uničujočih posledicah izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča ni potrebno zgubljati besed: če lahko precedenčno sodišče v
identičnem
primeru odloči diametralno nasprotno, potem lahko ostala sodišča v
podobnih
primerih odločijo res kakorkoli pač.
5. Ustavno sodišče v tem ni prepoznalo kršitve Ustave, pri čemer se je oprlo na dva argumenta.
Prvič
, en primer ne predstavlja ustaljene sodne presoje in, posledično, v zadevnem primeru ne more iti za ustavno nedopusten odstop od nje. In
drugič
, (Vrhovno) sodišče ni absolutno vezano na pretekle odločitve, saj to terja razvoj prava. Ustava mu nalaga zgolj, da svoj odstop utemelji. Ker pa naj bi izpodbijana sodba vsebovala ustrezno obrazložitev, naj ne bi bila sporna niti s tega stališča.
6. Z navedenima meriloma se
in abstracto
seveda strinjam. Toda, za razliko od večine na Ustavnem sodišču, ocenjujem, da sodba Vrhovnega sodišča predstavlja prav eklatantno kršitev obeh ponujenih meril.
Identični historični dogodek in "ustaljena sodna presoja"
7. Koliko primerov je potrebnih, da lahko govorimo o ustaljeni sodni presoji, ni mogoče matematično opredeliti.
[3]
Odgovor je odvisen od vrste primerov, njihove notranje povezanosti, časovnega razpona med njimi itd. Zato je še toliko težje odgovoriti na vprašanje, kdaj gre za arbitraren odstop od ustaljene sodne presoje. Ustavno sodišče si je pomagalo z merilom iz prakse ESČP, ki je presodilo, da gre lahko za nedopusten odstop le, če "so razhajanja v sodni praksi globoka in dolgotrajna".
[4]
Ker gre v zadevnem primeru za razhajanje le med dvema primeroma, Ustavno sodišče zaključi,
[5]
da ne gre za "globoka in dolgotrajna razhajanja v praksi Vrhovnega sodišča", zaradi česar ni mogoče govoriti o kršitvi 22. člena Ustave.
8. Menim, da je tak zaključek veliko prenagljen.
Da lahko pravna praksa sčasoma oblikuje "globoke in dolgotrajne" odklone, izvira iz same narave sojenja. Sojenje je srečevanje z nizom življenjskih primerov, ki jih med seboj razlikuje nešteto empiričnih okoliščin. Da lahko sprejme odločitev, mora sodišče v vsakem od njih prepoznati
bistvene značilnosti
primera, kar lahko naredi le z vložitvijo interpretativnega napora. Ugotovitev, da je nek primer "enak" drugemu ni sad
opisovanja
, pač pa pravnega
mišljenja
. Boljša je utemeljitev odločitve, bolj prepričljivo prikaže (pravno relevantno) "enakost" dveh primerov, ki dejansko
nista
enaka.
9. In tu se pokaže povezava med ustaljeno sodno presojo in odločitvijo v historično identičnem življenjskem primeru: tisto kar je cilj oziroma nedosegljivi
ideal
pravnega mišljenja, je v primeru sojenja v historično identičnem primeru podano že v naprej. Z drugimi besedami, če je ustvarjanje enotne sodne prakse pri različnih dejanskih stanovih predmet napora, katerega cilj je konstruirati pravno enakost tam, kjer je empirično ni, je v historično identičnem primeru stanje "idealne" enotnosti dano, še preden se je sojenje sploh začelo.
10. Presojanje o istem historičnem dogodku je redka situacija, ki ne sodi izven problema enotne sodne prakse, pač pa se nahaja v samem njenem jedru. Taka situacija je s stališča enakosti varstva pravic izziv za sodišče
par exellence
. Zato vse, kar velja za varstvo enotne sodne prakse, velja za tak primer
a foritiori
!
11. Četudi sta si dva primera še tako podobna, različna odločitev ne učinkuje tako destruktivno na varstvo pravic strank, kot ob identičnem življenjskem dogodku. Kajti neka povsem nepomembna razlika med primeroma lahko vsaj teoretično upravičuje drugačno odločitev, tj. dopušča možnost, da je ta drobna razlika zahtevala tako odločitev. Če se pa sprejmeta v identičnem primeru
[6]
dve različni odločitvi, to ustvarja kontradikcijo v sistemu, pravni "kratek stik".
Odstop od ustaljene presoje: utemeljitev
sui generis
12. Obstaja le ena možnost, da tudi v takem primeru ne pride do kratkega stika, tj. razgradnje koherentnosti pravnega reda. V redkih primerih sodišče eksplicitno zapiše, da odstopa od prejšnjih odločitev, in to utemelji s sklicevanjem na neko drugo pravno vrednoto, ki tak odstop terja. Gre za
obrazložitev odstopa
od ustaljene sodne presoje.
13. Vse kar velja za odstop od ustaljene sodne presoje, velja
a fortiori
tudi v primeru identičnega historičnega dogodka. Vsak odstop od sodne prakse je treba dobro utemeljiti, saj posega v enako varstvo pravic in v zaupanje v pravo. Bolj sta primera podobna, toliko težja je naloga sodišča, ki se za odstop odloči. Če je časovni interval med njima kratek, je breme še težje. In naposled, če gre za odstop od odločitve v
istem
historičnem dogodku in to zgolj po
letu in pol
, tedaj bi moralo sodišče izkazati nezamisljiv argumentativni napor, da bi razumnega človeka prepričalo o nujnosti tega koraka. Toda dopustiti moramo, da je nekaj takega možno.
14. Ocenjujem, da izpodbijana sodba odstopa ne utemelji niti v najmanjši meri. V 18., 19. in 20. točki obrazložitve, kjer se Vrhovno sodišče po vsebini izreče o odstopu, omenja zgolj
abstraktna
in
negativna
merila. Beremo, da pri nas
ne
poznamo doktrine
stare decisis
, da ena odločitev
ne
pomeni ustaljene sodne prakse, da sodna praksa
ni
nad Ustavo itd. Med abstraktnimi merili pa, da družbeni napredek terja
razvoj
prava, da praksa ustvarja pravni
napredek
, da v pravu pač ni
dokončnih odgovorov
itd. Obrazložitve odstopa ne najdemo niti v nadaljevanju, kjer sodba utemeljuje
svoj
izrek. Sodbe, od katere odstopa, se sicer dotakne trikrat, dvakrat v slogu instančnega sodišča, ki popravlja napake nižjega,
[7]
enkrat pa se s sodbo celo strinja.
[8]
Problematike
odstopa
kot takega pa tudi tu ne odpre.
15. Obrazložitev
sodbe
ni isto kot obrazložitev
odstopa
, ki ga ta sodba vsebuje. To pomeni, da mora sodba, ki želi utemeljiti odstop od
ustaljene
sodne presoje, vsebovati dve obrazložitvi: 1) obrazložitev svojega
izreka
in 2) obrazložitev
odstopa
, ki je obrazložitev
sui generis
. Če bi zadostovalo le prvo, tedaj bi
vsaka
sodba
eo ipso
utemeljila tudi odstop od prejšnjih odločitev. S tem bi vstopili v solipsizem punktualnih (pravnih) utemeljitev, ki ne pomeni le slovo od enotne sodne prakse, pač pa tudi razgradnjo univerzalne veljavnosti pravnega reda.
16. O nujnosti utemeljitve
sui generis
ne priča le pravno mišljenje, tudi Ustavno sodišče se je o tem že izreklo. V odločbi
št. Up-164/15
z dne 18. 2. 2016 je reklo takole: ni naloga Ustavnega sodišča, da preprečuje razvoj sodne prakse, niti odločanje o tem, katera je pravilna, pač pa le, "da preveri, ali je
sodišče upoštevalo, da lahko nova sodna praksa in njena takojšnja uporaba za tekoče sodne postopke (vključno s primerom, ki je povzročil spremembo) povzroči
, da s tem stranka izgubi določene pravice ali da so zanjo sicer nastopile kakšne negativne posledice zato, ker je določena procesna dejanja upravičeno opravljala tako, da se je zanesla na ureditev, kakršna je veljala v času, ko je ta procesna dejanja opravila, in ni mogla pričakovati, da se bo razlaga zakonske določbe oziroma sodna praksa v vmesnem času spremenila".
[9]
17. Obrazložitev odstopa mora torej vsebovati tri elemente. Sodišče mora 1) "
upoštevati
", da ima lahko odstop "negativne posledice" na pravice stranke; nato 2)
utemeljiti
, kaj so razlogi, ki govorijo v prid odstopa; in naposled opraviti 3)
tehtanje
, ali ti razlogi upravičujejo poseg v pravno varnost: "Uporaba nove oziroma spremenjene sodne prakse v posameznem primeru zahteva, da se poišče ravnovesje med stalnostjo in predvidljivostjo in s tem zaupanjem v pravo na eni strani ter potrebo po razvoju prava oziroma prilaganju prava spremenjenim družbenim razmeram prek sodne prakse na drugi strani".
[10]
18. O tem iskanju ravnovesja ni v izpodbijani sodbi niti sledu. V izogib nejasnostim v opombi navajam 18., 19. in 20. točko obrazložitve v celoti.
[11]
Kljub temu je večina na Ustavnem sodišču ocenila, da "za zavrnitev pritožnikovih očitkov o kršitvi pravice do poštenega sojenja pa zadošča ugotovitev, da je Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi razumno utemeljilo, zakaj je spremenilo svoje stališče": ker naj bi ob prvem sojenju bila neki okoliščini dana "premajhna teža", neki drugi pa "prevelika teža", poleg tega pa "izpodbijana odločitev poudarja strpnost dialoga in pomen družbene vloge novinarjev v demokratični družbi".
[12]
Vezanost na sodno prakso kot negacija neodvisnosti sodnika?
19. Menim, da Ustavno sodišče s to odločitvijo vpeljuje arbitrarnost v sodno odločanje na še eni ravni, z razumevanjem ustavne vloge sodišč in sodnikov. Zlasti je tvegano stališče, ki ga je mogoče razumeti tudi tako, da spoštovanje sodne prakse stoji v potencialnem konfliktu s sodnikovo neodvisnostjo: "Pri tem je pomembno upoštevati, da je sodnik, ko odloča o konkretni zadevi, neodvisen, pri čemer je vezan le na Ustavo in zakon (125. člen Ustave), medtem ko sodna praksa ni obvezen pravni vir."
[13]
Ob taki interpretaciji se zdi, da je pomen 125. člena Ustave (tudi) v varstvu sodnikovih individualnih pogledov na razlago zakonov in Ustave.
20. V to smer govori tudi okoliščina, da je Ustavno sodišče videlo razlikovalno okoliščino v primerjavi z zadevo št. Up-647/15 v tem, da sodišče v naši zadevi "ob drugi obravnavi identičnega primera ni odločalo v isti sestavi kot prvič. Le trije od petih vrhovnih sodnikov so ponovno odločali v tej, kasnejši zadevi, pri čemer je bila odločitev sprejeta s tesno večino (tri proti dve)".
[14]
Odločba št. Up-647/15 namreč ugotovi – za razliko od naše zadeve –
protiustavnost
dveh različnih odločitev ob identičnem življenjskem primeru. Po mnenju Ustavnega sodišča naj bi bila prav zamenjava sodnikov v senatu tisto, kar v našem primeru (poleg "razumne obrazložitve" odstopa) naredi odstop od odločitve v historično identičnem dogodku ustavno skladen.
21. Ocenjujem, da ni odraz pretiranega konservativizma pričakovanje, da različne sestave senatov podredijo svojo individualnost vlogi sodišča kot institucije.
Ali lahko razveljavitev prve sodbe "sanira" opisane napake druge?
22. Po zgoraj omenjenih merilih ESČP za ugotavljanje nedopustne neenakosti v sodni praksi je pomembno tudi, ali nacionalno pravo 1) predvideva
mehanizme
, s katerimi je razhajanja v pravni praksi mogoče odpraviti, ter ali so bili ti mehanizmi 2) uporabljeni in ali so bili
učinkoviti
.
[15]
Ustavno sodišče tak mehanizem prepozna kar v institutu ustavne pritožbe: "Ustavno sodišče je ustavni pritožbi v obeh zadevah sprejelo v obravnavo, pri čemer je v odločbi št. Up-472/20 z dne 14. 2. 2024 (s katero je razveljavilo sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 75/2019 in vrnilo zadevo temu sodišču v nov postopek) že sprejelo stališča glede ustavnopravno ustreznega ovrednotenja odločilnih meril presoje v luči okoliščin obravnavanega primera. Pritožniku bo tako prek instituta ustavne pritožbe vendarle zagotovljena enaka obravnava tega primera v obeh zadevah."
[16]
Menim, da je ta zaključek napačen.
23. Prvič
, naš pravni red res pozna mehanizem za odpravo razhajanj v pravni praksi, to je institut revizije pred Vrhovnim sodiščem, ki pa v tem primeru neenakosti ni odpravilo, nasprotno, ustvarilo jo je.
Drugič
, ustavna pritožba ne more šteti kot učinkovit mehanizem za zagotavljanje enotne sodne prakse, saj odstop presoja zgolj procesno, tj. glede obstoja obrazložitve.
Tretjič
, Ustavno sodišče ni razveljavilo prve sodbe (št. II Ips 75/2019) iz razloga kršitve neenakega varstva pravic, pač pa iz povsem drugih razlogov. Nasprotno,
četrtič
, v tej odločbi je odstop celo v historično istem dogodku ocenilo kot ustavno skladen.
Petič
, če bi Ustavno sodišče res sledilo zagotavljanju enotne sodne prakse, bi razveljavilo kasnejšo sodbo, ki je diskrepanco ustvarila.
Sedmič
, nenavadno je, da Ustavno sodišče meril ESČP ne uporablja za presojo odločitev drugih sodišč, pač pa svojih.
Osmič
, sodb ni le razveljavilo, pač pa Vrhovnemu sodišču vrnilo v ponovno odločanje, katerega odločitve ni mogoče prejudicirati, saj lahko z novo odločitvijo to diskrepanco spet ustvari.
24. Ocenjujem, da ustavna pritožba ne more šteti kot učinkovit mehanizem za odpravo razhajanj v pravni praksi. Enaka obravnava pritožnika kot posledica razveljavitve sodbe Vrhovnega sodišča je v najboljšem primeru naključen stranski produkt prve odločbe.
dr. Rok Svetlič, l.r.
Sodnik
Dr. Dr. Klemen Jaklič, l.r.
(Oxford ZK, Harvard ZDA)
Sodnik
[1]
Člen 367a ZPP.
[2]
Ne gre le za praktični vidik koherentnega prava, odsotnost protislovja (
principium contradictionis
) je tudi prvi logični pogoj smiselnosti izražanja kot takega.
[3]
Glej KURS 2010, str. 318 in nasl.
[4]
Točka 34 obrazložitve.
[5]
Točka 35 obrazložitve.
[6]
Da je primer res identičen tudi za Vrhovno sodišče, ni sporno (glej sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 22/2021, 6. točko obrazložitve).
[7]
"Vrhovno sodišče v načelu soglaša s temi razlogi in jih na tem mestu ne ponavlja, ocenjuje pa, da jih je treba za pravilno in celovito razumevanje konteksta v obravnavani zadevi dodatno osvetliti in nadgraditi" (35. točka obrazložitve). "Tej razsežnosti zadeve je bil v sodbi št. II Ips 75/2019 po večinski oceni senata Vrhovnega sodišča dan premajhen poudarek« (37. točka obrazložitve).
[8]
"V izhodišču Vrhovno sodišče soglaša s stališčem v zadevi št. II Ips 75/2019, da je jedro presoje v obravnavani zadevi, enako kot v predhodni, med tožničino osebnostno sfero na eni ter toženčevo svobodo izražanja na drugi strani" (42. točka obrazložitve).
[9]
Točka 8 obrazložitve.
[10]
Točka 9 obrazložitve.
[11]
Točke 18, 19 in 20. obrazložitve: "18. Ustavna zahteva po enakem varstvu pravic iz 22. člena Ustave,6 katere izraz je tudi argument precedensa, ne pomeni jamstva nesprejemljivosti sodne prakse, ampak le prepoved samovoljnega odstopa od enotne sodne prakse. To je pomembna razlika med doktrino stare decisis, pri kateri za vezanost sodišča zadostuje že ena sama precedenčna odločitev, in jamstvi, ki jih zagotavlja 22. člen Ustave in v skladu s katerimi dobi sodna praksa ustavno veljavo šele, ko je mogoče ugotoviti njeno ustaljenost. Odločitev v pravdni zadevi II Ips 75/2019 med drugo tožnico in istim tožencem, ki izvira iz istega življenjskega primera kot obravnavana zadeva, ne pomeni enotne sodne prakse. Stališče, ki sili Vrhovno sodišče, da sprejme enako odločitev kot v zadevi druge tožnice, bi bilo celo strožje od doktrine stare decisis, v skladu s katero velja vezanost nižjih sodišč na precedense višjih sodišč, medtem ko sme sodišče iste stopnje oziroma isto sodišče od precedensa vedno odstopiti in odločiti drugače ter pri tem pojasniti razloge za svojo odločitev.8 Pripisati sodišču absolutno vezanost na stališče v predhodni zadevi predpostavlja, da je sodna praksa postala obvezni pravni vir, ki je v hierarhiji pravnih aktov nad Ustavo in zakonom, zato je tako naziranje tudi v nasprotju s 125. členom Ustave.
19. Vrhovno sodišče želi opozoriti na povsem primerljivo zadevo Up-647/15 z dne 19. 5. 2016, v kateri so bile bistvene prvine dejanskega stanja naslednje: Ustavno sodišče je po primerjavi sodb Vrhovnega sodišča ugotovilo, da je Vrhovno sodišče v kratkem časovnem razmiku (šest mesecev) in v isti sestavi različno odločilo v dveh primerih, ki sta bila v pravnem in dejanskem pogledu v bistvenem enaka. V obeh primerih je sodišče odločalo o zahtevku za plačilo odpravnine odpoklicanih članov uprave; v prvi sodbi je potrdilo odločitvi nižjih sodišč o zavrnitvi zahtevka za plačilo odpravnine, v drugi (ki je bila predmet preizkusa pred Ustavnim sodiščem) pa je tožnik s svojim zahtevkom uspel. V obeh primerih je Vrhovno sodišče presojalo enak revizijski očitek o zmotni uporabi materialnega prava. Jedro odločbe Ustavnega sodišča se glasi: „Iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave med drugim izhaja, da so sodišča, ki uporabljajo zakon v konkretnih primerih, dolžna enake položaje obravnavati enako in dosledno uporabljati zakon, brez upoštevanja osebnih okoliščin, ki v pravnem pravilu niso navedene kot odločilne. Ob povsem enakem dejanskem stanju torej ne sme priti do različne odločitve. Vendar to ne sme ovirati pravnega razvoja in pravnega napredka, zato vsakega odstopanja še ni mogoče šteti za kršitev te ustavne pravice. Upoštevati je namreč treba, da Vrhovno sodišče mora imeti možnost odstopiti od pravnega stališča, za katero meni, da je pravno zmotno, pa čeprav to ugotovi (samo) pol leta kasneje. Vendar pa mora v tem primeru vsebinsko obrazložiti razloge za spremembo stališča. Za zagotovitev ustavne pravice do poštenega sojenja kot tudi za zagotovitev zaupanja v sodstvo je namreč velikega pomena, da stranka v takem primeru lahko spozna, zakaj je sodišče v njenem primeru odločilo drugače. Ustrezna obrazložitev je hkrati tudi pogoj za preizkus razumnosti sprejete odločitve. Odločanje Vrhovnega sodišča brez vsebinske obrazložitve razlogov za spremembo stališča v pravno in dejansko enakem primeru v kratkem časovnem razmiku in pred istim senatom ne more biti v funkciji organskega razvoja prava ter pomeni kršitev pravice do enakega varstva pravic in s tem do poštenega sojenja iz 22. člena Ustave.
20. V pravu ni končnih odgovorov in njihovo iskanje v kontradiktornem pravdnem postopku, ki temelji na sistemu dveh strank, je nujno dialoško, pri senatnem sojenju pa tudi plod kolegijskega odločanja. Družbeni napredek spremlja normativni razvoj. Skladno s tem se spreminja ter z novimi in močnejšimi argumenti dopolnjuje in nadgrajuje sodna praksa."
[12]
Vsi navedki 37. točka obrazložitve.
[13]
Točka 38 obrazložitve. Podobno stališče: "Predhodno sprejeta odločitev Vrhovnega sodišča v primerljivi ali celo identični zadevi zavezuje sodnika – če ne gre za primer vezanosti na ustaljeno, enotno sodno prakso oziroma na (načelno) pravno mnenje Vrhovnega sodišča – predvsem z močjo argumenta. Zahteva po zagotavljanju skladnih odločitev Vrhovnega sodišča pa v takem primeru ne more ogrožati sodnikove neodvisnosti."
[14]
Točka 38 obrazložitve.
[15]
Točka 34 obrazložitve.
[16]
Točka 35 obrazložitve.
⇒