Up-150/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-150/22
Datum odločitve:
1. 2. 2024
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2024:Up.150.22
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 263/2021 z dne 2. 7. 2021
Izrek:
Sodba Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 263/2021 z dne 2. 7. 2021 se razveljavi in zadeva se vrne Višjemu delovnemu in socialnemu sodišču v novo sojenje.
Evidenčni stavek:
Delavci, ki se odpovejo nezapadli pravici, in delavci, ki se odpovejo že zapadli pravici, so glede okoliščin, ki utemeljujejo nedopustnost odpovedi delavca kogentno določenim pravicam iz delovnega razmerja, v času trajanja delovnega razmerja oziroma v obdobju odvisnosti in podrejenosti v razmerju do delodajalca v bistveno enakem položaju. Izpodbijano stališče sodišč, ki v tem obdobju uvaja razlikovanje med dopustnostjo odpovedi še nezapadlim in že zapadlim terjatvam iz delovnega razmerja, pomeni različno obravnavo delavcev v enakih položajih. Za takšno razlikovanje ni videti razumnih razlogov. Zato je bila z izpodbijano sodbo, ki temelji na takšnem razlikovanju, pritožniku kršena pravica do enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).
1.4.10.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Vmesni postopki - Izločitev sodnika.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 14.2, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/22 z dne 1. 2. 2024 – Ustavno sodišče Republike Slovenije (us-rs.si)
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Gregor Cerar, Ljubljana
Datum vloge:
2. 2. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US33769
Dokument v PDF obliki:
Up-150-22.pdf
178 KB
Prenesite datoteko
Up-150-22 - Pritrdilno LM dr. Mežnar.pdf
110 KB
Prenesite datoteko
Up-150-22 - Pritrdilno LM dr. Knez.pdf
110 KB
Prenesite datoteko
Up-150/22-15
1. 2. 2024
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Gregorja Cerarja, Ljubljana, ki ga zastopa Sandra Cico, odvetnica v Ljubljani, na seji 1. februarja 2024
odločilo:
Sodba Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 263/2021 z dne 2. 7. 2021 se razveljavi in zadeva se vrne Višjemu delovnemu in socialnemu sodišču v novo sojenje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek ustavnega pritožnika (v nadaljevanju pritožnik) za plačilo razlike v plači med plačnim razredom, ki je pritožniku pripadal po prvi pogodbi o zaposlitvi (plačni razred delovnega mesta, na katero je bil pritožnik formalno zaposlen, povečan za štiri plačne razrede zaradi opravljanja dodatnih del), ter plačnim razredom delovnega mesta, na katerem naj bi pritožnik že v času veljavnosti te pogodbe zatrjevano dejansko delal. Oprlo se je na pogodbeno določilo nove pogodbe o zaposlitvi med pritožnikom in delodajalcem, po katerem "ta pogodba pomeni celoten dogovor med strankama in nadomešča vse prejšnje ustne in/ali pisne dogovore" ter, "razen zahtevkov iz te pogodbe, pogodbeni stranki druga do druge nimata nobenih medsebojnih zahtevkov oziroma se tem odpovedujeta". Na tej podlagi je sodišče prve stopnje štelo, da se je pritožnik veljavno odpovedal že zapadlim pravicam na podlagi prve pogodbe o zaposlitvi. Pojasnilo je, da se je zaradi odločbe Ustavnega sodišča št. Up-63/03 z dne 27. 1. 2005 (Uradni list RS, št. 14/05 in 11/06 – popr., ter OdlUS XIV, 32) v sodni praksi sicer uveljavilo stališče, da se delavec pravici, do katere je upravičen po zakonu, ne more veljavno odpovedati. Vendar pa je Vrhovno sodišče v sklepu št. VIII Ips 191/2018 z dne 21. 5. 2019 sprejelo stališče, da takšno naziranje ni v celoti pravilno in da se delavec zgolj vnaprej ne more veljavno odpovedati pravicam iz delovnega razmerja, odpoved že zapadlim pravicam iz delovnega razmerja pa je dopustna. Po oceni sodišča prve stopnje tudi ni šlo za nedovoljeno razpolaganje. Tožnik naj bi ob podpisu nove pogodbe razumel vsebino spornega pogodbenega določila. Zatrjevani pritisk, ki naj bi bil v tem, da je imel samo možnost podpisati pogodbo in dobiti višjo plačo ali pa zavrniti podpis in ohraniti nižjo plačo, naj ne bi pomenil nedovoljenega pritiska v smislu napak volje oziroma grožnje, bistvene zmote ali prevare.
2. Višje delovno in socialno sodišče (v nadaljevanju Višje sodišče) je pritožbo pritožnika zoper odločitev sodišča prve stopnje zavrnilo. Strinjalo se je z zaključkom sodišča prve stopnje, da se je pritožnik s podpisom nove pogodbe o zaposlitvi odpovedal že zapadlim razlikam v plači iz naslova plačila za zatrjevano dejansko delo po prvi pogodbi o zaposlitvi. Bistvena naj bi bila pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da sporno pogodbeno določilo ni nedoločno in da je tožnik razumel, da se s podpisom nove pogodbe o zaposlitvi odpoveduje plači in drugim pravicam iz delovnega razmerja za nazaj. Okoliščina, da bi pritožnik ob odklonitvi podpisa nove pogodbe o zaposlitvi še naprej prejemal (po mnenju pritožnika neustrezno) plačo po prvi pogodbi o zaposlitvi, tudi po oceni Višjega sodišča ni pomenila nedovoljenega pritiska v smislu napak volje. Sklicevanje pritožnika na to, da na vsebino nove pogodbe ni imel vpliva in si je neuspešno prizadeval za črtanje spornega določila, naj ne bi vplivalo na pravilnost zaključka sodišča prve stopnje, da se je pritožnik v želji po višji plači zavestno odločil, da bo podpisal novo pogodbo o zaposlitvi, čeprav je vsebovala zanj sporen dogovor o poravnavi medsebojnih obveznosti. Sklicujoč se na sklep Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 191/2018, je Višje sodišče pritrdilo tudi stališču sodišča prve stopnje, da se delavec zgolj vnaprej ne more odpovedati pravici iz delovnega razmerja, medtem ko s pravico, ki jo je pridobil, oziroma s terjatvijo, ki je že zapadla, lahko prosto razpolaga in se ji tudi odpove, tako da je ne uveljavlja, jo odstopi ali pa se z delodajalcem v mejah, ki so začrtane s tretjim odstavkom 3. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17 – ZPP), o njej poravna ali sporazume.
3. Vrhovno sodišče je zavrnilo pritožnikov predlog za dopustitev revizije.
4. Pritožnik izpodbija odločitev Višjega sodišča. Zatrjuje kršitve človekovih pravic iz 14., 22. in 50. člena Ustave. Navaja, da je odločitev Višjega sodišča, po kateri se delavec zgolj vnaprej ne more veljavno odpovedati pravici iz delovnega razmerja, z že zapadlo terjatvijo pa lahko prosto razpolaga in se ji tudi odpove, popolnoma arbitrarna, neobrazložena in v izrecnem nasprotju z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-63/03. Meni, da bi sodišče pri odločanju moralo upoštevati podrejeni položaj delavca v delovnem razmerju in odločiti, da izjava o odpovedi pravicam iz delovnega razmerja ni veljavna. Zatrjuje, da je delodajalec z delavcem dolžan skleniti ustrezno pogodbo o zaposlitvi in tega ne sme pogojevati z odpovedjo plačilu za delo, do česar naj bi prišlo v njegovem primeru. Poudarja, da pri tem ni bistveno, ali je terjatev iz naslova ustreznega plačila za delo v času podpisa odpovedi že zapadla. S tem pritožnik zatrjuje kršitev načela enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Bistveno naj bi bilo, ali se je delavec odpovedal pravici iz delovnega razmerja, za katero iz zakona izhaja, da se ji ne more odpovedati. Tega, da se lahko delavec odpove ustreznemu plačilu za delo, naj zakonska ureditev ne bi nikjer določala. Odpoved pravici do ustreznega plačila naj bi bila v nasprotju z namenom in smislom 44. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 21/13, 78/13 – popr., 52/16, 81/19, 15/22 in 114/23 – v nadaljevanju ZDR-1). Pritožnik opozarja tudi, da plače ni mogoče enačiti z denarno terjatvijo iz civilnopravnega razmerja.
5. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-150/22 z dne 5. 9. 2023 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo.
V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu ustavne pritožbe v obravnavo obvestilo Višje sodišče.
Na podlagi drugega odstavka 56. člena ZUstS
je bila ustavna pritožba poslana nasprotni stranki iz delovnega spora (tj. RTV Slovenija – v nadaljevanju nasprotna udeleženka).
6. Nasprotna udeleženka v odgovoru na ustavno pritožbo pojasnjuje, da sta imela s pritožnikom najprej sklenjeno pogodbo o zaposlitvi, o katere vsebini sta imela različne poglede, po
pogajanjih pa sta dosegla dogovor, da skleneta novo pogodbo o zaposlitvi za drugo delovno mesto, v zameno pa se pritožnik odpove svojim zahtevkom za nazaj. Ob podpisu nove pogodbe naj bi torej
pritožnik jasno vedel, da podpisuje pogodbo s klavzulo o odpovedi denarnim zahtevkom za nazaj, kot naj bi izpovedal tudi sam, pa naj bi računal, da bo zaradi odločbe Ustavnega sodišča št. Up-63/03 to odpoved lahko zaobšel
. Nasprotna udeleženka meni, da Ustava ne daje pravice, da bi posameznik ravnal v nasprotju s svojo pravno zavezo zgolj zato, da bi pridobil maksimalno korist. To naj bi vodilo v sklepanje, da Ustava zagotavlja možnost zvijačnega sklepanja pravnih poslov, kar naj bi bilo skrajno nesprejemljivo.
V zvezi z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-63/03 nasprotna udeleženka
navaja
, da je že sama po sebi vsebinsko napačna. Poleg tega naj bi se nanašala na pravice, ki v času podaje izjave o odpovedi še niso obstajale, v obravnavani zadevi pa gre za pravice, ki so v času podaje izjave o odpovedi že obstajale in je bil pritožnik z njimi seznanjen ter je pretehtal, da se jim v postopku pogajanj odpove v zameno za drugo pogodbo o zaposlitvi.
Nasprotna udeleženka
navaja tudi, da n
avedena odločba temelji na
paternalističn
em
konceptu
delovnega prava,
ki naj bi bil po uveljavitvi pogodbenega koncepta delovnega razmerja preživet.
Opozarja še na 13. člen ZDR-1, po katerem
se glede sklepanja, veljavnosti, prenehanja in drugih vprašanj pogodbe o zaposlitvi smiselno uporabljajo splošna pravila civilnega prava, če ni s tem ali drugim zakonom drugače določeno. V tem okviru se sklicuje na
načelo vestnosti in poštenja, v skladu s katerim naj bi se
delodajalec lahko zanesel na sklenjeno pogodbo. Zatrjuje, da če se ne zavaruje pravno razmerje, ki ga je pritožnik sklenil z delodajalcem prostovoljno in s svojo polno poslovno sposobnostjo, brez napak volje, in se ne dopusti zlorabe pravic, ne more biti več zaupanja v pravo.
7.
Ustavno sodišče je odgovor nasprotne udeleženke na ustavno pritožbo poslalo pritožniku. Pritožnik v odgovoru ponovno poudarja, da je za delodajalca več let opravljal delo višje vrednotenega delovnega mesta, kot je bilo navedeno v pogodbi o zaposlitvi, za kar ni prejel ustreznega plačila, ponujena pogodba o zaposlitvi pa mu je zagotovila ustrezno plačilo za opravljeno delo od sklenitve nove pogodbe o zaposlitvi naprej. Pogodbena klavzula o odpovedi pravicam v zameno za sklenitev ustrezne pogodbe o zaposlitvi za naprej naj bi jasno kazala na zlorabo močnejšega položaja delodajalca, ki je ustrezno plačilo za delo za naprej pogojeval s tem, da se delavec v delodajalčevo korist odpove ustreznemu plačilu za delo, ki ga je za delodajalca opravil v preteklem obdobju. Takšen dogovor naj bi bil v nasprotju z enim od temeljnih načel obligacijskega prava, načelom enake vrednosti dajatev iz 8. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo in 20/18 – OZ). Pritožnik navaja, da je naziranje nasprotne udeleženke, da sedanji koncept delovnega razmerja temelji izključno na določbah civilnega prava, napačno, ker ne upošteva omejitev avtonomije pogodbenih strank, ki omogoča zagotovitev minimalnih pravic in standardov vsakomur, ki se prostovoljno vključi v organizirani delovni proces pri delodajalcu, in same varstvene funkcije delovnega prava, v okviru katerega delodajalec ne sme ožiti pravic delovnopravnega varstva, kot ga delavcu zagotavljajo kogentne norme pozitivnega prava. Zatrjuje, da je v delovnem pravu, v nasprotju z obligacijskim pravom, načelo avtonomije in dispozitivnosti veliko bolj omejeno zaradi subordinirane narave pogodbenih strank. Zato se delavec naj ne bi mogel enostransko odpovedati (delno ali v celoti) temeljnim pravicam iz delovnega razmerja.
Določba pogodbe o zaposlitvi o odpovedi pravicam naj bi bila nepošten in nezakonit pogodbeni pogoj, zaradi česar se nasprotna udeleženka naj ne bi mogla uspešno sklicevati na načelo vestnosti in poštenja.
B.
8. Spor v tej zadevi se nanaša na vprašanje dopustnosti odpovedi delavca že zapadlim denarnim terjatvam iz delovnega razmerja (razliki v plači). Kot izhaja iz sodbe sodišča prve stopnje, potrjene z izpodbijano sodbo sodišča druge stopnje, je imel pritožnik z nasprotno stranko najprej sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za določeno nižje vrednoteno delovno mesto "Internetni administrator", po določenem obdobju pa sta stranki sklenili novo pogodbo o zaposlitvi za višje vrednoteno delovno mesto "Novinar specialist". Pritožnik je, sklicujoč se na to, da je že pred sklenitvijo nove pogodbe o zaposlitvi opravljal dela omenjenega višje vrednotenega delovnega mesta, v obravnavanem delovnem sporu za sporno obdobje pred sklenitvijo nove pogodbe o zaposlitvi zahteval izplačilo razlike med izplačano plačo ter plačo višje vrednotenega delovnega mesta.
9. S sodbo sodišča prve stopnje, potrjeno z izpodbijano sodbo sodišča druge stopnje, je bil pretežni del pritožnikovega tožbenega zahtevka zavrnjen. Sodišči sta zavzeli stališče, da se mu je pritožnik veljavno odpovedal. Sodišči sta pri odločanju izhajali iz ugotovitve, da nova pogodba o zaposlitvi vsebuje pogodbeno določilo, da "ta pogodba pomeni celoten dogovor med strankama in nadomešča vse prejšnje ustne in/ali pisne dogovore" ter da, "razen zahtevkov iz te pogodbe, pogodbeni stranki druga do druge nimata nobenih medsebojnih zahtevkov oziroma se tem odpovedujeta". Šteli sta, da gre za določbo o odpovedi pritožnika pravicam na podlagi prve pogodbe o zaposlitvi, ki je, upoštevaje novejšo sodno prakso Vrhovnega sodišča (sklep št. VIII Ips 191/2918 z dne 21. 5. 2019), kolikor se nanaša na pravice, ki jih je delavec že pridobil, oziroma na terjatve, ki so ob podaji izjave o odpovedi že zapadle, dopustna. Glede na to sta sodišči zahtevku pritožnika ugodili le v delu, v katerem se je nanašal na ob podpisu nove pogodbe o zaposlitvi še nezapadli znesek razlike v plači, v delu, v katerem se je zahtevek nanašal na ob podpisu nove pogodbe o zaposlitvi že zapadle razlike v plači, pa sta zahtevek zavrnili.
10. Ustavno sodišče se je z vprašanjem odpovedi pravicam iz delovnega razmerja že ukvarjalo. V odločbi št. Up-63/03 je obravnavalo primer, ko so sodišča dopustila odpoved pravici do odpravnine. Po stališču Ustavnega sodišča je bila takšna odločitev v neskladju s pravicama do socialne varnosti (prvi odstavek 50. člena Ustave) in varstva dela (60. člen Ustave). Ustavno sodišče je poudarilo, da je delovno pravo nastalo in se oblikuje z namenom, da na področju t. i. odvisnega dela, za katero sta značilni odvisnost in podrejenost delavca v razmerju do delodajalca, nadgradi civilno obligacijskopravno ureditev pogodb z zavezujočimi delovnopravnimi normami, ki določajo minimum pravic delavca in omejujejo pogodbeno svobodo strank. Zato je obligacijskopravne institute, vključno z institutom odpovedi pravici, na področju delovnih razmerij treba interpretirati in uporabljati v skladu z namenom in smislom delovnega prava, upoštevajoč pri tem temeljne posebnosti pravnega razmerja med delavcem in delodajalcem.
[1]
11. Bistveni očitek pritožnika v tej zadevi je, da z vidika dopustnosti odpovedi pravicam iz delovnega razmerja ni odločilno, ali je terjatev iz naslova ustreznega plačila za delo v času podpisa izjave o odpovedi že zapadla ali še ne. Te navedbe so upoštevne z vidika očitka o neskladnosti izpodbijane odločitve z načelom enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Pomenijo namreč očitek o nedopustni različni obravnavi enakih položajev.
12. Drugi odstavek 14. člena Ustave zagotavlja splošno enakost pred zakonom. V skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo načelo enakosti pred zakonom zahteva, da je treba v bistvenem enake položaje obravnavati enako, v bistvenem različne položaje pa različno. Če zakonodajalec v bistvenem enake položaje ureja različno ali v bistvenem različne položaje ureja enako, mora za to obstajati razumen razlog, stvarno povezan s predmetom urejanja (ustavno dopusten razlog).
[2]
Za presojo o tem, katere podobnosti in razlike v položajih so bistvene, je treba izhajati iz predmeta pravnega urejanja.
[3]
13. Upoštevaje posebno naravo delovnega prava, pri katerem gre praviloma za razmerje neprirejenih strank, v katerem je ekonomsko in pravno močnejši delodajalec, ki lahko s pozicije (pre)moči določa pogoje zaposlitve in njenega prenehanja, je bistvena ureditev pravic delavcev s kogentnimi zakonskimi določbami, od katerih niti delodajalec niti delavec ne moreta odstopiti. Če bi bila uporaba pravnih pravil, ki kogentno določajo pravice delavcev in ščitijo njihov položaj nasproti delodajalcu, odvisna od volje pogodbenih strank, bi se delavec zanj manj ugodnim pogodbenim dogovorom težko izognil oziroma bi nanje le navidezno pristal, lahko tudi v zameno za dosego nekih drugih, po njegovi presoji zanj še pomembnejših pravic, ki mu jih delodajalec sicer ne bi priznal. Zato odpoved delavca kogentno določenim pravicam iz delovnega razmerja ves čas, ko je delavec v delovnem razmerju oziroma v položaju odvisnosti in podrejenosti v razmerju do delodajalca, ni dopustna.
14. Pri tem ni razlike med primeri, ko se delavec odpove še nezapadli ali pa že zapadli terjatvi iz delovnega razmerja. Če je zakonodajalec pravice delavcev štel za tako pomembne, da jih je zavezujoče uredil z zakonom oziroma zavezujoče določil, da je treba upoštevati njihovo ureditev s kolektivno pogodbo, tudi okoliščina zapadlosti terjatve ne more vplivati na dopustnost odpovedi takšni pravici. V času trajanja odvisnosti in podrejenosti delavca v razmerju do delodajalca je namreč tako v primeru zapadlih kot nezapadlih terjatev na mestu domneva, da se delavec kogentno določeni pravici ne more svobodno odpovedati. To velja tudi za v tej zadevi vtoževano izplačilo (razlike plače)
. Ker
je pravica do izplačila (razlike) plače v ZDR-1 zavezujoča (kogentno določena),
[4]
okoliščina zapadlosti oziroma nezapadlosti terjatve ne more vplivati na dopustnost odpovedi tej pravici.
15.
Delavci, ki se odpovejo nezapadli pravici, in delavci, ki se odpovejo že zapadli pravici, so torej glede okoliščin, ki utemeljujejo nedopustnost odpovedi delavca kogentno določenim pravicam iz delovnega razmerja,
[5]
v času trajanja delovnega razmerja oziroma v obdobju odvisnosti in podrejenosti v razmerju do delodajalca v bistveno enakem položaju. Izpodbijano stališče sodišč, ki v tem obdobju uvaja razlikovanje med dopustnostjo odpovedi še nezapadlim in že zapadlim terjatvam iz delovnega razmerja, pomeni različno obravnavo delavcev v enakih položajih. Za takšno razlikovanje ni videti razumnih razlogov. Zato je izpodbijana sodba v neskladju z načelom enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave.
16. Glede na navedeno je bila pritožniku z izpodbijano sodbo Višjega sodišča kršena pravica do enake obravnave iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Ustavno sodišče je izpodbijano sodbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v novo sojenje. Ker je izpodbijano sodbo razveljavilo že zaradi ugotovljenega neskladja z drugim odstavkom 14. člena Ustave, mu drugih očitkov ni bilo treba presojati.
C.
17. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnici in sodniki,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič in Marko Šorli. Sodnik dr. Rok Čeferin je bil pri odločanju v tej zadevi izločen. Ustavno sodišče je
odločbo je sprejelo soglasno. Sodnica Mežnar in sodnik Knez sta dala pritrdilni ločeni mnenji.
dr. Matej Accetto
Predsednik
[1]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-63/03, 8. točka obrazložitve.
[2]
Glej na primer odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-512/18 z dne 23. 4. 2020 (Uradni list RS, št. 74/20, in OdlUS XXV, 8), 10. točka obrazložitve.
[3]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-217/14 z dne 7. 2. 2018 (OdlUS XXIII, 19), 10. točka obrazložitve.
[4]
Glej 126. člen ZDR-1, po katerem mora delodajalec pri plači upoštevati minimum, določen z zakonom oziroma kolektivno pogodbo, ki neposredno zavezuje delodajalca.
[5]
Bistveni okoliščini, ki utemeljujeta nedopustnost odpovedi kogentno določenim pravicam iz delovnega razmerja, sta odvisnost in podrejenost delavca v razmerju do delodajalca. V primerih nekaterih pravic pa utemeljuje neveljavnost izjave delavca o odpovedi pravici iz delovnega razmerja že sama narava pravice. Omeniti kaže npr. pravice, namenjene zagotavljanju varstva in zdravja delavcev (npr. ureditev delovnega časa, počitkov in letnega dopusta delavcev), ki se jim delavec že zaradi namena, ki ga zasledujejo, ne more odpovedati.
⇒
Up-150/22-16
20. 2. 2024
PRITRDILNO LOČENO MNENJE SODNICE ŠPELCE MEŽNAR K ODLOČBI ŠT.
Up-150/22
Z DNE 1. 2. 2024
1. Delež ustavnih pritožb s področja delovnih sporov ni zanemarljiv (v letih 2021 in 2022 so delovni spori predstavljali 3,59 % vseh ustavnih pritožb),
[1]
kljub temu pa je odločitev o temeljnih ustavnih pravicah s področja delovnega prava relativno malo. Toliko večje pozornosti so zato vredne tiste, v katerih Ustavno sodišče v individualnih primerih utrdi ali zviša vsebinske standarde varstva zaposlenih.
2. Ustavno sodišče je že v letu 2005 sprejelo odločbo št. Up-63/03, ki se je ukvarjala z vprašanjem odpovedi pravici do odpravnine. Sprejelo je stališče, da se delavec pravici do odpravnine ne more odpovedati. Čeprav zakon tega ne določa izrecno, neodpovedljiva narava pravice izhaja iz namena in smisla odpravnine. Nasprotna razlaga rednih sodišč je kršila delavkino pravico do socialne varnosti (50. člen Ustave) ter varstva dela (66. člen Ustave).
3. Tokratna odločba, sprejeta skoraj dvajset let kasneje, nadaljuje in utrjuje pojmovanje delovnega prava kot posebnega pravnega področja, ki ga zaznamujeta neenakost pogodbenih strank in posledična omejitev pogodbene avtonomije s kogentnimi pravnimi normami tudi na ustavni, ne le zakonski ravni. V tem smislu njen pomen presega zgolj sporočilo o neodpovedljivi naravi pravice do plače kot temeljni delovnopravni pravici. Zavrača namreč (neoliberalno) pojmovanje delovnega razmerja kot klasičnega pogodbenega odnosa med dvema enakovrednima pogodbenima strankama, ki se lahko o vsem prosto dogovarjata – in torej tudi "trgujeta" s svojimi pravicami.
4. Slovenska Ustava (presenetljivo) v 49. oziroma 66. členu izrecno ne zagotavlja pravice do plače ali do pravičnega plačila za delo.
[2]
To ne pomeni, da takšne pravice v našem ustavnem redu ni. Drugi člen Ustave, ki določa, da je Slovenija socialna država, od države (med drugim) terja, da zaposlenim in njihovim družinam zagotovi možnost dostojnega življenja z dohodki iz delovnega razmerja.
[3]
Poleg tega pravico do pravičnega in dostojnega plačila za delo zagotavljajo številni mednarodni pravni akti, vključno s pravom EU,
[4]
kot neločljiv element svobode, enakosti, dostojanstva in varstva dela.
5. Kljub temu Ustavno sodišče v tokratni odločbi (še) ni izhajalo iz pravice do plače kot (samostojne) ustavne pravice. To ni bilo potrebno, ker je lahko ugotovilo kršitev načela enakosti že na ravni zakonske pravice do plače. Strinjam se z nosilnim razlogom, da sta z vidika potrebe po varstvu (zakonske) pravice do plače delavec z zapadlo in delavec z nezapadlo terjatvijo iz naslova plače v enakem položaju, kolikor sta v času odpovedi pravici še vedno v delovnem razmerju in s tem v podrejenem položaju.
6. Ustavno sodišče z vidika načela enakosti (14. člen Ustave) kot ustavnopravno razumnega kriterija razlikovanja med odpovedljivimi in neodpovedljivimi terjatvami iz naslova plačila za delo torej ni sprejelo (ne)zapadlosti terjatve. Vendar to ne pomeni, da se delavec zapadli terjatvi iz naslova plače nikoli ne more odpovedati. Načeloma razumen kriterij razlikovanja je namreč lahko (ne)obstoj delovnega razmerja v trenutku odpovedi terjatvi iz naslova plače. Na več mestih v odločbi je poudarjeno, da enakost v položajih delavca z zapadlo in delavca z nezapadlo terjatvijo velja le "v času trajanja odvisnosti in podrejenosti delavca v razmerju do delodajalca" oziroma" v času trajanja delovnega razmerja" (točki 14 in 15 obrazložitve). Čeprav teoretično ni mogoče izključiti, da odvisnost in podrejenost delavca v razmerju do delodajalca v posebnih okoliščinah trajata tudi po prenehanju delovnega razmerja, je življenjsko pričakovati, da potrebe po zavezujočem posebnem varstvu delavca ni več s trenutkom, ko formalno preneha njegovo delovno razmerje.
dr. Špelca Mežnar, l.r.
Sodnica
[1]
Prim. Letno poročilo o delu Ustavnega sodišča za leto 2022, dostopno na
https://www.us-rs.si/publikacije/
.
[2]
Izrecno pa zagotavlja pravico do pokojnine (50. člen Ustave).
Tudi minimalna plača kot kogentno določen minimalni znesek, ki ga za polni delovni čas prejme delavec ali delavka, zaposlen/a pri delodajalcu v Republiki Sloveniji, je zaenkrat zakonska, ne ustavna kategorija. Glej Zakon o minimalni plači, Uradni list RS, št. 13/10, 92/15 in 83/18.
[3]
Kaučič, Igor, Grad, Franc: Ustavna ureditev Slovenije, GV Založba, Ljubljana, 2008, str. 75–76.
[4]
Glej npr.
Belopavlovič, Nataša, Plačilo za delo in mednarodni pravni akti, Podjetje in delo, št. 6–7, 1998, str. 1132–1137.
⇒
Up-150/22-17
2. 2. 2024
PRITRDILNO LOČENO MNENJE SODNIKA DR. RAJKA KNEZA K ODLOČBI ŠT.
Up-150/22
Z DNE 1. 2. 2024
1. Odločitev sem podprl, vendar ne brez pomislekov. V
res facti
te zadeve odločitev zame ni sporna, prav v vsakem primeru pa takšne obrazložitve ne bi podprl. Ker menim, da je odločba precedens (pojasnim v nadaljevanju), se mi je postavilo vprašanje, ali lahko zajame vse zadeve, brez izjem. V tistih primerih namreč, kjer ni mogoče razbrati vpliva
de facto
(ne (le)
de iure
) nadrejenega položaja delodajalca in njegove moči (prevlade) v razmerju do zaposlenega, lahko razumem tudi drugačno sodno prakso rednih sodišč.
2. V sodni spis je bila priložena tudi zadeva Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 191/2018, kjer je to odločilo, da se delavec lahko odpove zapadlim (in ne prihodnjim) terjatvam do delodajalca. Ta odločitev je bila podlaga tudi za odločanje Višjega sodišča v obravnavani zadevi, ki je v 10. točki izpodbijane sodbe št. Pdp 263/2021 pojasnilo tudi, da se je to stališče uveljavilo v novejši sodni praksi pritožbenega sodišča (in citiralo opravilne številke zadev). Redna sodišča so torej naredila ločnico med prihodnjimi in že zapadlimi terjatvami. To razlikovanje lahko razumem. Verjetnost, da bo pri zahtevi delodajalca, naj se delavec odpove prihodnjim terjatvam, v ozadju element močnejšega položaja delodajalca, je velika. V tistih primerih pa, kadar temu ni tako ali celo kadar (tudi) zaposleni sami povzročijo, da terjatev ni nastala skladno s pravili, ne vidim potrebe po spremembi sodne prakse rednih sodišč.
3. V citirani zadevi Vrhovnega sodišča so zaposleni z magneti prirejali tahografske rezultate,
[1]
kar je povzročilo oziroma kar je imelo za posledico zanje ugodnejše beleženje izrabe delovnega časa. Ni bil torej delodajalec tisti, ki je bil (izključno) fraudulozen.
[2]
Vendarle nosilno stališče Vrhovnega sodišča v citirani zadevi ne temelji na tem razlogu, pač pa na stališču, da lahko delavec s terjatvijo prosto razpolaga.
[3]
Vrhovno sodišče to jasno zapiše in, ker sta stranki sklenili poravnavo, se opre na 1053. člen Obligacijskega zakonika ter 3. člen Zakona o pravdnem postopku. S tem se lahko strinjam, a sam vendarle to povezujem s primeri, kjer ni potrebe po takšnem varovanju zaposlenih, kot izhaja iz te odločbe, h kateri dajem ločeno mnenje. Zavzemal sem se torej za dodajanje pojasnila in za zapis takšne izjeme. Tako ne bi ostalo nedorečeno, ali ta odločitev pomeni tudi nasprotovanje obstoječi sodni praksi rednih sodišč, ki torej loči med bodočimi in zapadlimi terjatvami.
4. Ali bi torej v tistih primerih, kjer iz okoliščin ne izhaja izkoriščanje
de facto
močnejšega položaja delodajalca, to razlikovanje vedno bilo protiustavno? Menim, da odločba nasprotuje opisanim stališčem rednih sodišč v drugih zadevah; v 13. točki (v povezavi z 10. točko) pojasnjuje, da odpoved delavca kogentno določenim pravicam iz delovnega razmerja ves čas, ko je delavec v delovnem razmerju oziroma v položaju odvisnosti in podrejenosti v razmerju do delodajalca, ni dopustna. Iz tega stališča izhaja splošnost pristopa. Kakšna izjema ni zapisana. Tudi 14. točka to potrjuje, ko zapiše, da ni razlike med primeri zapadlih in nezapadlih terjatev; to pa je ravno praksa, ki jo je oblikovala sodna praksa. Ker so, kot sem zapisal, odločbe Ustavnega sodišča precedenčne narave in ker je obrazložitev z nosilnimi razlogi pomembna (ne veže torej le izrek), je v primerih, kjer trčijo stališča rednih sodišč in Ustavnega sodišča, pomembno pojasniti, ali sklicevanje in sledenje odločbi št. Up-63/03 pomeni tudi, da praksa rednih sodišč v nobenih okoliščinah ni skladna z njo. Glede na pojasnjeno v odločbi (in citirano tukaj), se namreč Ustavno sodišče s to prakso rednih sodišč ne strinja.
5. Vendar pa vseh primerov res ne gre dajati v isti koš in v določenih primerih okoliščine omogočajo tudi oblikovanje avtonomne volje delodajalca in zaposlenega (npr. s poravnavo, kot je to v citirani zadevi Vrhovnega sodišča). Morda celo v korist delavca. V teh okoliščinah ne bi šlo za kršitev drugega odstavka 14. člena Ustave (enakost pred zakonom). Izkoriščanje nadrejena položaja delodajalca je razlikovalni element, zaradi katerega vsi zaposleni niso v enakem položaju, ko gre za (svobodno) razpolaganje z zahtevki. Ko je tako, in nadrejeni položaj delodajalca ni razlog za nedovoljen pritisk na delavca, je nesorazmerno siliti zaposlenega v nezmožnost odpovedi zahtevku do delodajalca. Morda to celo ne bo v njegovem interesu (npr. ker ne bo mogel skleniti poravnave, ki bi mu bila v korist). Takšno razlogovanje tudi ne sega preko meja prvega in četrtega odstavka 49. člena Ustave (človekova pravica do svobode dela v tej zadevi sicer ni predstavljala zgornje premise). V tem primeru iz dejstev (okoliščin zadeve, na katere je Ustavno sodišče vezano) izhaja, da je bil nadrejeni odnos delodajalca pomemben element v tem sporu, in sem odločitev, kljub pojasnjenim pomislekom, lahko podprl.
dr. Rajko Knez                                                                                                                                                                                                         Sodnik
[1]
Gl. 8. točko sklepa Vrhovnega sodišča, št. VIII Ips 191/2018.
[2]
Frauduloznost, ki se očita delavcu v tej zadevi, je bila povzročena s strani RTV oziroma delodajalca. Pri njem je začeten razlog, da je zaposleni podpisal pogodbo, čeravno se z njo ni strinjal in se je zanesel na to, da bo sporna določila pogodbe izpodbijal pred sodišči. Če ne bi bilo izkoriščanja
de facto
močnejšega položaja delodajalca, tega – tako razberem iz dejanskega stanja – zaposlenemu ne bi bilo treba storiti oziroma načrtovati.
[3]
Tako 10. točka citiranega sklepa Vrhovnega sodišča.
⇒