Up-472/20
Natisni
Opravilna št.:
Up-472/20
Datum odločitve:
14. 2. 2024
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2024:Up.472.20
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 75/2019 z dne 6. 2. 2020
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 75/2019 z dne 6. 2. 2020 se razveljavi in zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo sojenje.
Evidenčni stavek:
Vrhovno sodišče je v tej zadevi v nasprotju z ustavnopravnimi standardi v korist nasprotnega udeleženca in v pritožničino škodo pripisalo posebej veliko težo sami po sebi okoliščini, da je šlo pri sporni izjavi za izražanje izvoljenega predstavnika ljudstva, pomembnega politika in mnenjskega voditelja, in to na družbenem omrežju X. Vrhovno sodišče je pri tem v premajhni meri upoštevalo, da svoboda izražanja tudi v primeru, ko jo uveljavlja izvoljeni predstavnik ljudstva, ni absolutna človekova pravica. Od tako pomembnega politika in vplivnega mnenjskega voditelja se tudi pri zapisu tvita in še posebej v primeru, ko gre za enosmerno podajanje mnenja, in ne za izjavljanje v spontani razgreti razpravi, ki bi bila primerljiva z živo neposredno razpravo, pričakuje večja stopnja skrbnosti pri izbiri in uporabi besed. Po oceni Ustavnega sodišča za svobodo izražanja nasprotnega udeleženca ni pretirano omejujoče pričakovanje, da pred objavo tvita, s katerim enosmerno izraža svoje mnenje, četudi gre za odziv na televizijski prispevek z istega dne (glede katerega nasprotni udeleženec ni izkazal, da bi pomenilo provokativno, izzivalno ravnanje, na katero bi se zato lahko bolj grobo odzval), premisli, kakšen bo učinek njegove izjave in ali ta ustreza minimalnim pravnim in etičnim standardom demokratične družbe, saj je to nujen pogoj za vzdrževanje kulturne javne razprave. Po oceni Ustavnega sodišča uporaba komunikacijskega kanala X izjavitelju to omogoča, saj narava tega spletnega orodja od izjavitelja praviloma ne terja hipnih reakcij, ampak ima izjavitelj možnost, da o vsebini svojega odziva razmisli in ga oblikuje tako, da ne poseže nedopustno v človekove pravice drugih oseb.
Vrhovno sodišče tudi ni ustavnopravno ustrezno ovrednotilo okoliščine, da se je nasprotni udeleženec posebej žaljivo izrazil o novinarki. Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da imajo novinarji ključno vlogo v demokratični družbi pri širjenju informacij o zadevah v javnem interesu. Sramotilni seksistični spletni napadi na novinarke tako ne prizadenejo le njihovih pravic do osebnega dostojanstva ter časti in ugleda, ampak – prek poskusa utišanja kritičnih novinarskih glasov – tudi javni interes do obveščenosti s strani različnih medijev. To ima lahko resne posledice za javno razpravo in medije ter končno, zaradi spodbujanja predsodkov do žensk kot tradicionalno zapostavljene družbene skupine, za demokracijo in razvoj nasploh. Zato ne le učinkovito varstvo osebnostnih pravic pritožnice (za katero imajo take spletne objave bistveno daljnosežnejše posledice, kot če bi šlo za neposredno politično razpravo ali, po drugi strani, za tvit posameznika, ki nima takšnega vpliva kot tvit nasprotnega udeleženca), ampak tudi javni interes terja, da se pri tehtanju kolidirajočih pravic prizna pritožničinim osebnostnim pravicam toliko večja teža. Tako zasnovano izhodišče za tehtanje kolidirajočih pravic pravice nasprotnega udeleženca do svobode izražanja ne utesnjuje prekomerno, saj je bil njegov prispevek k razpravi v javnem interesu prav s spornim tvitom zanemarljivega pomena.
Nasprotni udeleženec bi nedvomno lahko na manj žaljiv način izrazil svoje mnenje o domnevni politični pristranskosti novinarjev RTV Slovenija. Takšno manj žaljivo izražanje terjajo tako njegov družbeni položaj kot tudi položaj pritožnice, predvsem pa vedno večji vpliv družbenih omrežij na oblikovanje mnenja v sodobni demokratični družbi. V kontekstu objav na družbenih omrežjih torej družbene spremembe terjajo vzpostavitev drugačnega ravnovesja med varstvom svobode izražanja na eni strani in zaščite posameznika pred posegi v čast in dobro ime na drugi strani vsaj v primeru, ko gre za enosmerno izražanje zaničevalnega mnenja vplivnega politika o novinarki na podlagi njenega spola.
Vrhovno sodišče je z neustreznim ovrednotenjem pomena žaljivega izjavljanja vplivnega mnenjskega voditelja, opozicijskega poslanca, na družbenem omrežju o novinarki izhodišče presoje zasnovalo tako, da je to pri tehtanju kolidirajočih pravic učinkovalo v škodo pritožničine pravice do časti in dobrega imena.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
2.1.1.4.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Evropska konvencija o človekovih pravicah iz leta 1950.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
5.3.13.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dvostopenjska sodna pristojnost (25).
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.31 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do družinskega življenja (35, 36, 37, 53).
5.3.1 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do dostojanstva (21).
3.17 - Splošna načela - Tehtanje interesov.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 34, 35, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-472/20 z dne 14. 2. 2024 – Ustavno sodišče Republike Slovenije (us-rs.si)
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Mojca Šetinc Pašek, Škofljica
Datum vloge:
5. 6. 2020
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US33784
Dokument v PDF obliki:
Up-472-20_Sklep.pdf
168 KB
Prenesite datoteko
Up-472-20-odločba.pdf
307 KB
Prenesite datoteko
Up-472-20_Odklonilno LM Šorli.pdf
107 KB
Prenesite datoteko
Up-472-20_Odklonilno LM dr. Svetlič.pdf
247 KB
Prenesite datoteko
Up-472-20 - Pritrdilno LM dr. Accetto.pdf
153 KB
Prenesite datoteko
Up-472-20_Odklonilno LM Dr. Dr. Jaklič.pdf
160 KB
Prenesite datoteko
Up-472/20-19
7. 9. 2023
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Mojce Šetinc Pašek, Škofljica, ki jo zastopa Stojan Zdolšek, odvetnik v Ljubljani, na seji 7. septembra 2023
sklenilo:
Zahteva nasprotnega udeleženca za izločitev sodnika Ustavnega sodišča dr. Roka Čeferina se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-472/20 z dne 19. 6. 2023 sprejel v obravnavo ustavno pritožbo pritožnice, vloženo zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 75/2019 z dne 6. 2. 2020. S to sodbo je Vrhovno sodišče ugodilo reviziji pritožničinega nasprotnika iz pravde (tedaj toženca) in spremenilo pravnomočno zamudno sodbo tako, da je v celoti zavrnilo pritožničin tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine za duševne bolečine, ki naj bi jih trpela zaradi razžalitve z naslednjo toženčevo objavo na družbenem omrežju Twitter z dne 21. 3. 2016: "Na neki FB strani javne hiše ponujajo poceni usluge odsluženih prostitutk Evgenije C in Mojce PŠ. Eno za 30 EUR, drugo za 35 EUR. #Zvodnik Milan."
2. Nasprotni udeleženec (prej pritožničin nasprotnik iz pravde) z vlogo z dne 5. 7. 2023 zahteva izločitev sodnika Ustavnega sodišča dr. Roka Čeferina. Zatrjuje, da opravlja Odvetniška družba Čeferin, o. p., d. o. o., Grosuplje, na podlagi pogodbe odvetniške storitve za javni zavod RTV Slovenija že daljše časovno obdobje. Glede na medijske objave (prilaga članek Demokracije z dne 27. 10. 2020) naj bi jih opravljala še danes. Ker naj bi bila pritožnica v času objave spornega tvita odgovorna urednica in novinarka RTV Slovenija, ustavni sodnik dr. Čeferin pa naj bi tedaj opravljal odvetniški poklic pri omenjeni odvetniški družbi in naj bi tako nedvomno sodeloval s tem javnim zavodom, naj bi predstavljeno poslovno razmerje pomenilo okoliščino, ki pri nasprotnem udeležencu upravičeno ustvarja dvom o njegovi nepristranskosti. Po mnenju nasprotnega udeleženca je pri tem pomembno upoštevati, da je bil sodnik s predmetnim sporom lahko seznanjen že zaradi njegove medijske odmevnosti ter da se je sporni tvit nanašal prav na delo pritožnice kot novinarke omenjenega javnega zavoda.
3.
Pritožnica v odgovoru na ustavno pritožbo z dne 25. 7. 2023 meni, da sodniku dr. Roku Čeferinu v tej zadevi ni mogoče očitati dvojne vloge v postopku, ki bi lahko ogrozila videz njegove nepristranskosti, saj sodnik v pretekli vlogi odvetnika nikdar ni zastopal katere od strank tega sodnega postopka. Pritožnica poudarja, da RTV Slovenija ni stranka tega postopka in da odločitev v tem postopku tudi sicer ne zadeva njenih pravic, pravnih koristi ali interesov. Poudarja še, da zasleduje z odškodninskim zahtevkom zaradi razžalitve, katerega zavrnitev s sodbo Vrhovnega sodišča je predmet preizkusa v postopku pred Ustavnim sodiščem, zgolj lastne interese. Dodaja, da Odvetniška družba Čeferin, o. p., d. o. o., nje osebno nikdar ni zastopala ali ji pravno svetovala.
4. Skladno z drugim odstavkom 33. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS)
se ima sodnik Ustavnega sodišča, katerega izločitev se zahteva, pravico izreči o navedbah v zahtevi. Sodnik dr. Rok Čeferin v zvezi z navedbami nasprotnega udeleženca v zahtevi za njegovo izločitev navaja, da drži, da Odvetniška družba Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o., Grosuplje (oziroma prej Odvetniška družba Čeferin, o. p., d. o. o., Grosuplje), v kateri je družbenik, zastopa oziroma je tudi v preteklosti zastopala javni zavod RTV Slovenija. Dodaja še, da sam pritožnice nikoli ni srečal ali z njo kakor koli komuniciral.
B.
5. Ustavno sodišče lahko sodnika izloči ob smiselni uporabi izločitvenih razlogov v postopkih pred sodišči (prvi odstavek 31. člena ZUstS). Glede na trditve, ki jih podaja nasprotni udeleženec, je treba v obravnavanem primeru preizkusiti, ali okoliščine, ki jih zatrjuje, vzbujajo dvom o sodnikovi nepristranskosti (6. točka 70. člena Zakona o pravdnem postopku, Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17 – ZPP).
6. Bistvo pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave in prvega odstavka 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP) je jamstvo, da o posameznikovi zadevi odloča sodnik, ki ni zainteresiran za izid postopka in ki pri odločanju nima vnaprej ustvarjenega mnenja, temveč je odprt za dokaze in trditve strank ter odločitev sprejme na podlagi v postopku izraženih dejstev in argumentov.
[1]
To med drugim pomeni, da sodnik niti s stranko niti s predmetom spora ne sme biti povezan tako, da ne bi mogel soditi objektivno, nepristransko in z izključnim upoštevanjem pravnih
meril.
[2]
V ustavnosodni presoji in praksi Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) je izoblikovano stališče, da gre za kršitev pravice do nepristranskega sojenja že, če ima sodišče videz pristranskosti, ker obstajajo okoliščine, ki bi razumnemu opazovalcu vzbudile upravičen dvom o sodnikovi nepristranskosti
(t. i. objektivni vidik nepristranskosti), in ne le tedaj, ko bi bilo ugotovljeno osebno sodnikovo prepričanje – torej njegova dejanska pristranskost (subjektivni vidik).
[3]
7. Osebne, poklicne ali finančne povezave sodnika z udeleženci postopka oziroma z njihovimi pooblaščenci lahko v okoliščinah posameznega primera vzbudijo upravičen dvom o sodnikovi nepristranskosti.
[4]
Nasprotni udeleženec v tej zadevi trdi, da je v obravnavani zadevi videz nepristranskosti sodnika dr. Roka Čeferina okrnjen prav zaradi njegove pretekle poklicne povezanosti z odvetniško družbo, ki opravlja oziroma je že v času sodnikove zaposlitve pri omenjeni odvetniški družbi opravljala odvetniške storitve za javni zavod RTV Slovenija, pri katerem je bila pritožnica zaposlena v času spornega dogodka, ki je predmet presoje v tej zadevi. Nasprotni udeleženec torej zatrjuje obstoj poslovne povezave med odvetniško družbo, s katero je (bil) sodnik poslovno povezan, in nekdanjim pritožničinim delodajalcem, javnim zavodom RTV Slovenija. Zatrjuje, da zatrjevana poslovna povezava pomembno krni videz nepristranskosti sodnika ne le zaradi pritožničine pretekle zaposlitve pri tem javnem zavodu, ampak tudi zaradi vsebine spora, ki se nanaša na njegovo izjavljanje o pritožnici v zvezi z opravljanjem njenega dela v okviru tega javnega zavoda. Vendar je po presoji Ustavnega sodišča v tej zadevi pomembno, da je odškodninsko tožbo zaradi razžalitve zoper nasprotnega udeleženca vložila pritožnica osebno, in ne morebiti javni zavod. Nasprotni udeleženec pa ne trdi, da bi bila RTV Slovenija (oziroma omenjena odvetniška družba kot njena pooblaščenka) kakor koli udeležena v sodnem postopku, v katerem je bila izdana izpodbijana sodna odločba, ali da bi bila morebiti udeležena v kakšnem drugem sodnem postopku, ki bi bil vsebinsko povezan z obravnavanim. To tudi ne izhaja iz razpoložljive dokumentacije v spisu. Nasprotni udeleženec tudi ne trdi, da bi bile zadeve, v katerih je Odvetniška družba Čeferin, o. p., d. o. o., Grosuplje (oziramo zdaj Odvetniška družba Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o., Grosuplje) opravljala odvetniške storitve za javni zavod RTV Slovenija, kakor koli povezane z obravnavano zadevo. Oziroma nasprotni udeleženec ne trdi niti, da bi bil lahko za pritožnico ugoden izid tega spora v premoženjskem interesu javnega zavoda, ki ga sicer zastopa omenjena odvetniška družba, ali da bi lahko odločitev v tej zadevi kakor koli vplivala na pravni položaj tega javnega zavoda. Navedbe nasprotnega udeleženca o preteklem sodnikovem opravljanju odvetniškega poklica v okviru odvetniške družbe, ki je med drugim opravljala in še opravlja določene odvetniške storitve tudi za RTV Slovenija kot nekdanjega pritožničinega delodajalca, v ločenih, s predmetom te ustavne pritožbe nepovezanih zadevah oziroma postopkih, pa same po sebi ne morejo objektivno upravičiti suma, da sodnik v tej zadevi ne bi mogel odločati objektivno in nepristransko ter z izključnim upoštevanjem pravnih kriterijev.
[5]
Navedenega zaključka glede na doslej navedeno ne more spremeniti niti zatrjevanje nasprotnega udeleženca, da se sporna, za pritožnico žaljiva izjava nanaša prav na opravljanje njenega dela pri javnem zavodu RTV Slovenija. Čeprav nasprotni udeleženec tega izrecno niti ne izpostavlja, Ustavno sodišče še dodaja, da tudi okoliščina sama po sebi, da je sodnik dr. Rok Čeferin še vedno družbenik v omenjeni odvetniški družbi, v tej zadevi – upoštevaje doslej navedeno – ne vzbuja dvomov o njegovi nepristranskosti.
8. Upoštevaje vse navedeno in ker nasprotni udeleženec tudi ne zatrjuje obstoja kakšne osebne, poklicne ali finančne povezave sodnika s samo pritožnico (obstoj takšnih povezav pa tako sodnik kot tudi pritožnica izrecno zanikata), Ustavno sodišče ugotavlja, da na strani sodnika dr. Roka Čeferina niso podane okoliščine, ki bi razumnemu opazovalcu vzbudile upravičen dvom o njegovi nepristranskosti. Kajti seznanjenost z zadevo zaradi njene medijske odmevnosti sama po sebi očitno tudi ni okoliščina, ki bi lahko upravičeno ustvarjala vtis o sodnikovi pristranskosti.
Glede na navedeno je Ustavno sodišče neutemeljeno zahtevo za izločitev zavrnilo.
C.
9. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi drugega odstavka 33. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena
ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnici in sodnika dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Sklep je sprejelo soglasno.
dr. Matej Accetto
Predsednik
[1]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-92/96 z dne 21. 3. 2002 (Uradni list RS, št. 32/02, in OdlUS XI, 45), 16. točka obrazložitve, št. Up-879/14 z dne 20. 4. 2015 (Uradni list RS, št. 30/15, in OdlUS XXI, 13), 49. točka obrazložitve, in št. Up-57/14 z dne 26. 1. 2017, 5. točka obrazložitve.
[2]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-92/96, 16. točka obrazložitve, št. Up-679/06, U-I-20/07 z dne 10. 10. 2007 (Uradni list RS, št. 101/07, in OdlUS XVI, 109), 41. točka obrazložitve, in št. Up-185/14, U-I-51/16 z dne 28. 9. 2016 (Uradni list RS, št. 65/16, in OdlUS XXI, 27), 9. točka obrazložitve.
[3]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-346/04 z dne 11. 10. 2006 (Uradni list RS, št. 112/06), 6. točka obrazložitve, št. Up-799/13 z dne 22. 1. 2015 (Uradni list RS, št. 9/15, in OdlUS XXI, 9), 9. in 10. točka obrazložitve, in št. Up-185/14, U-I-51/16, 10. točka obrazložitve. Glej tudi sodbi ESČP v zadevah
Piersack proti Belgiji
z dne 1. 10. 1982, 30. točka obrazložitve, in
De
Cubber
proti Belgiji
z dne 26. 10. 1984
, 24. do 26. točka obrazložitve.
[4]
Tako Ustavno sodišče med drugim v sklepu št. Up-155/19 z dne 4. 4. 2019, 8. točka obrazložitve. Glej tudi sodbe ESČP v zadevah
Pétur Thór Sigurðsson proti Islandiji
z dne 10. 4. 2003,
Pescador Valero proti Španiji
z dne 17. 6. 2003,
Micallef proti Malti
z dne 15. 10. 2009, idr.
[5]
Prim. s sklepoma Ustavnega sodišča št. U-I-169/19 z dne 1. 7. 2021, 4. točka obrazložitve, in št. Up-465/20 z dne 13. 1. 2022, 7. točka obrazložitve.
⇒
Up-472/20-23
14. 2. 2024
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Mojce Šetinc Pašek, Škofljica, ki jo zastopa Stojan Zdolšek, odvetnik v Ljubljani, na seji 14. februarja 2024
odločilo:
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 75/2019 z dne 6. 2. 2020 se razveljavi in zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo sojenje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnica je s tožbo z dne 1. 7. 2016 zahtevala od nasprotnega udeleženca (tedaj toženca) plačilo odškodnine v višini 6.000 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi, in sicer za duševne bolečine, ki jih je trpela zaradi razžalitve z naslednjo njegovo objavo na družbenem omrežju Twitter z dne 21. 3. 2016: "Na neki FB strani javne hiše ponujajo poceni usluge odsluženih prostitutk Evgenije C in Mojce PŠ. Eno za 30 EUR, drugo za 35 EUR. #ZvodnikMilan."
2. Sodišče prve stopnje je z zamudno sodbo z dne 25. 10. 2016 pritožničinemu tožbenemu zahtevku v pretežnem delu ugodilo (le v obrestnem delu je bil zahtevek deloma zavrnjen). Nasprotni udeleženec je vložil predlog za vrnitev v prejšnje stanje, vendar je bil ta pravnomočno zavrnjen. Višje sodišče je zavrnilo tudi pritožbo nasprotnega udeleženca zoper zamudno sodbo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Zoper pravnomočno ugodilno sodbo je nasprotni udeleženec vložil predlog za dopustitev revizije. Vrhovno sodišče je s sklepom št. II DoR 52/2019 z dne 1. 4. 2019 dopustilo revizijo (i) glede procesnega vprašanja, ali so bile nasprotnemu udeležencu z vročitvijo tožbe na način, da se je sodno pisanje po poteku 15-dnevnega roka za njegov prevzem na pošti vrnilo sodišču, ker je bil njegov hišni predalčnik v splošnem sicer uporaben, vendar za konkretno sodno pisanje premajhen, zagotovljene zadostne možnosti za izjavljanje v postopku s tem, ko je bil nasprotni udeleženec na vrnitev sodne pošiljke sodišču opozorjen le s tipskim obvestilom, v katerem je bilo navedeno, da bo pisanje vrnjeno sodišču, če naslovnik predalčnika nima ali je ta neuporaben; ter (ii) glede materialnopravnega vprašanja pravilnosti presoje nižjih sodišč, da je nasprotni udeleženec s sporno objavo nedopustno posegel v pritožničine osebnostne pravice. S sodbo št. II Ips 75/2019 z dne 6. 2. 2020 je Vrhovno sodišče na prvo vprašanje odgovorilo pritrdilno; na drugo pa, da je zmotna materialnopravna presoja nižjih sodišč o prekomernem posegu nasprotnega udeleženca v pritožničine osebnostne pravice. Po presoji Vrhovnega sodišča gre pri sporni izjavi za visoko varovano politično izražanje, zaradi česar bi njegovo omejevanje nesorazmerno hudo poseglo v svobodo izražanja ne le nasprotnega udeleženca, marveč v svobodo izražanja na družbenih omrežjih, kot je Twitter, nasploh. Zato je Vrhovno sodišče ugodilo reviziji nasprotnega udeleženca ter spremenilo izpodbijano pravnomočno sodbo tako, da je pritožničin tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo.
3. Po presoji Vrhovnega sodišča pritožničine navedbe v tožbi (da je šlo pri sporni izjavi za odziv na prispevek Evgenije Carl v oddaji Dnevnik z istega dne, v katerem je novinarka poročala, da so se med člani Facebook skupine Legija smrti znašli tudi vidni člani stranke SDS, katere predsednik je nasprotni udeleženec) zadoščajo za oceno, da gre pri spornem zapisu za politično izražanje. Kajti šlo naj bi za izražanje o pomembni družbeni temi, to je o (ne)pristranskosti uredniške politike dnevnoinformativnega programa javne radiotelevizije. Upoštevaje ne le temo, pač pa predvsem osebo izjavitelja, ki je bil v tistem času poslanec Državnega zbora, vodja največje opozicijske stranke (SDS) in mnenjski voditelj, ki ima na Twitterju 39.600 sledilcev, gre po oceni Vrhovnega sodišča pri spornem tvitu za politični govor
par excellence
, ki uživa najvišjo možno stopnjo varstva. Vrhovno sodišče se pri tem sklicuje na sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevah
Makraduli proti Nekdanji jugoslovanski republiki Makedoniji
z dne 19. 7. 2018 (61. in 66. točka obrazložitve),
Karácsony in drugi proti Madžarski
z dne 17. 5. 2016 (137. točka obrazložitve) ter
Castells proti Španiji
z dne 23. 4. 1992 (42. točka obrazložitve).
4. Vrhovno sodišče je pri tehtanju pravic v koliziji upoštevalo tudi družbeni položaj s sporočilom prizadete osebe. Poudarilo je, da je bila pritožnica v času objave sporne izjave urednica dnevnoinformativnih oddaj na nacionalni radioteleviziji, ki je kot taka nosila tudi institucionalno odgovornost. Po presoji Vrhovnega sodišča je zato pritožnica – enako kot nasprotni udeleženec – javna oseba, pri teh pa so meje dovoljene kritike širše kot pri zasebnikih, zlasti kadar se kritika nanaša na njihovo delo. Pri tem se je sklicevalo na sodbe ESČP v zadevah
Thoma proti Luksemburgu
z dne 29. 3. 2001 (47. točka obrazložitve),
Milisavljević proti Srbiji
z dne 4. 4. 2017 (40. točka obrazložitve) ter
Grebneva in Alisimchik proti Rusiji
z dne 22. 11. 2016 (58. točka obrazložitve). Vrhovno sodišče je pri svoji presoji za pomembno štelo še okoliščino, da je pomenila sporna izjava odziv nasprotnega udeleženca na predhodno ravnanje pritožnice oziroma novinarke Evgenije Carl, ki je v že omenjeni televizijski oddaji izpostavila člane politične stranke, katere predsednik je nasprotni udeleženec. Pri tem se je sklicevalo na sodbo ESČP v zadevi
Sanocki proti Poljski
z dne 17. 7. 2007.
5. Vrhovno sodišče je veliko težo pripisalo tudi okoliščini, da je šlo pri sporni izjavi za izražanje na Twitterju, to je na spletnem družbenem omrežju, na katerem naj bi se oblikovala specifična subkultura izražanja in komuniciranja. Vrhovno sodišče je v okviru tega merila upoštevalo po eni strani način nastajanja sporočil na Twitterju (praviloma naj bi šlo za ekspresivne, zelo kratke, hitre, tudi pikre, zajedljive, nemalokrat prostaške odzive, napisane v pogovornem stilu, brez poglobljenega razmisleka) in po drugi strani način, kako uporabniki Twitterja sprejemajo informacije, objavljene na njem (ti naj bi tvite brali hitro in naj jih ne bi preučevali; razumeli pa naj bi jih v kontekstu, ki je specifičen za to družbeno omrežje). Upoštevaje navedene posebne okoliščine komuniciranja na Twitterju, po oceni Vrhovnega sodišča pri presoji protipravnosti sporne izjave ni pravilen jezikovnoanalitičen pristop, ampak je treba izhajati iz tega, kakšen je bil hipni učinek objave na povprečnega uporabnika oziroma sledilca.
6. Glede oblike sporne izjave je Vrhovno sodišče poudarilo, da svoboda izražanja varuje tudi izjave, ki žalijo, šokirajo, vznemirjajo, če so te del razprave o vprašanju, ki je v javnem interesu. Le če je avtorju izjave šlo zgolj za žalitev in zaničevanje, naj tudi pri satiričnih političnih izjavah protipravnost ne bi bila izključena.
[1]
Za oceno protipravnosti sporne izjave tako po presoji Vrhovnega sodišča ne zadošča njena morebitna žaljivost, ampak je treba oceniti, kakšno vsebinsko sporočilo je govorec z žaljivo izjavo hotel posredovati ter kakšen je družbeni in politični kontekst izjave.
[2]
Kajti ko gre za visoko varovan politični govor, naj bi bilo treba poleg vsebine varovati tudi obliko izjave.
[3]
Vrhovno sodišče poudarja, da pravice do svobode izražanja ni dopustno omejiti zgolj zato, ker bi se nasprotni udeleženec lahko odzval na drugačen, manj žaljiv način. Tako stališče naj bi že sprejelo tudi Ustavno sodišče v odločbi št. Up-614/15 z dne 21. 5. 2018 (Uradni list RS, št. 44/18, in OdlUS XXIII, 23, 21. točka obrazložitve).
7. Prav zato, ker je šlo za izjavo na Twitterju, po oceni Vrhovnega sodišča zgolj to, da je nasprotni udeleženec s tvitom objavil le satirično, sarkastično ter za pritožnico žaljivo prispodobo, verbalno karikaturo, ne pa tudi obsežnejšega vsebinskega odziva na televizijsko oddajo, ne zadošča za oceno o njegovem izključnem namenu zaničevanja in razvrednotenja pritožnice. Kajti po presoji Vrhovnega sodišča je povprečen sledilec razumel, da se je sporni zapis nanašal na pritožničino delo urednice dnevnoinformativnega programa na nacionalni radioteleviziji in da pomeni očitek o njeni pristranskosti. Povprečen razumen sledilec naj bi torej razumel, da se sporni zapis ni nanašal na pritožničino zasebno življenje, da ga torej ni mogoče razumeti dobesedno. Zato naj sporne izjave ne bi bilo mogoče oceniti za posebej žaljivo. Sicer pa naj bi se politična žalitev pogosto razširila na osebno področje in po stališču ESČP, izraženem med drugim v sodbi v zadevi
Mladina d. d. Ljubljana proti Sloveniji
(46. točka obrazložitve), naj bi bila takšna tveganja nujna za svobodno razpravljanje o idejah, ki pomenijo zagotovilo demokratične družbe. Tudi Ustavno sodišče naj bi v odločbi št. Up-614/15 poudarilo, da je opredeljevanje pomena sporne izjave s stališča prestrogih meril nezdružljivo s svobodo izražanja.
8. Vrhovno sodišče je poudarilo, da imajo družbena omrežja v sodobni družbi vedno večjo vlogo pri omogočanju lažjega dostopa javnosti do informacij in tudi pri njihovem učinkovitem razširjanju
[4]
ter da so lahko ravno zato, kot tudi iz razloga, ker je objavljene izjave težko povsem odstraniti z medmrežja, posledice kršitve v primeru posega v pravice posameznika bistveno hujše. Vrhovno sodišče se je tudi strinjalo s pritožnico, da nasprotni udeleženec ni slehernik, ampak predsednik največje opozicijske stranke in mnenjski voditelj, zaradi česar so njegove izjave deležne bistveno večje pozornosti in so predmet bolj poglobljenih analiz s strani sledilcev, političnih analitikov, pa tudi drugih medijev. Zato naj bi jih bilo treba obravnavati drugače kot nepremišljene, pogosto vulgarne odzive anonimnih posameznikov prek spleta, ki imajo zamejen domet.
[5]
Vendar je treba po presoji Vrhovnega sodišča v tej zadevi večjo težo pripisati okoliščini, da je šlo za visoko varovano politično izražanje vodje največje opozicijske stranke o pomembni politični temi, in to na specifičnem družbenem omrežju Twitter, s specifičnim slogom in načinom izražanja, katerega omejevanje naj bi imelo toliko večje zastraševalne učinke (
chilling effect
). Vrhovno sodišče je zaključilo, da je treba glede na vse navedeno v tej koliziji človekovih pravic dati prednost razsvetljenskemu načelu, da samo svobodna razprava o pomembnih družbenih temah omogoča približevanje resnici. Glede na to po presoji Vrhovnega sodišča nasprotni udeleženec s sporno izjavo ni protipravno posegel v pritožničine človekove pravice.
9. Pritožnica Vrhovnemu sodišču očita kršitev ustavnih procesnih jamstev iz 22., 23. in 25. člena Ustave. Poudarja, da nasprotni udeleženec sploh ni odgovoril na tožbo. Sklicujoč se na drugi odstavek 214. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17 – v nadaljevanju ZPP), meni, da je treba zato šteti za neprerekana vsa v tožbi navedena dejstva (o tem, da je zapis objektivno žaljiv, da ni šlo za kritiko njenega dela, ampak za zaničevanje pritožnice kot osebe, ter da izjava ne prispeva k javni razpravi). Kajti po mnenju pritožnice so "žaljivost", "namen sporočila" ter "razumevanje zapisa s strani povprečnega bralca" dejanska in ne pravna vprašanja, zato naj jih Vrhovno sodišče ne bi smelo drugače presojati. Vrhovno sodišče naj bi svojo odločitev kljub temu oprlo na dejstva, ki naj bi bila v nasprotju s tistimi, ki jih je pritožnica navedla v tožbi in ki jih je v sodbi povzelo sodišče prve stopnje. Tako ravnanje Vrhovnega sodišča naj bi bilo arbitrarno, pomenilo naj bi tudi arbitraren odstop od njegove ustaljene presoje, (i) po kateri resničnosti tožbenih trditev, ki jih sodišče prve stopnje povzame v dejansko podlago zamudne sodbe, s pravnimi sredstvi ni mogoče izpodbijati (tako sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 457/2008 z dne 14. 10. 2010) in (ii) po kateri je Vrhovno sodišče pri odločanju o reviziji glede dejanskega stanja vezano na ugotovitve nižjih sodišč (tako sodbi Vrhovnega sodišča št. II Ips 29/2019 z dne 5. 12. 2019 in št. II Ips 237/2018 z dne 7. 11. 2019). Kajti Vrhovno sodišče naj bi drugače od nižjih sodišč, in to ne da bi opravilo glavno obravnavo, zaključilo, da sporni zapis nasprotnega udeleženca ni pretirano žaljiv, ker da ga je treba razumeti kot prispodobo, usmerjeno v kritiko pritožničinega dela, ter da kot tak prispeva k javni razpravi o (ne)pristranskosti uredniške politike RTV Slovenija, pri čemer naj bi bila vsebina zapisa skladna s subkulturo komunikacije na Twitterju in zato v opisanem pomenu razumljiva tudi povprečnemu sledilcu. S tem naj bi Vrhovno sodišče mimo postavljenih navedb strank v korist nasprotnega udeleženca samo ugotavljalo dejansko stanje (glede teme sporne izjave ter vpliva uporabljenega medija), kar naj bi bilo nesprejemljivo tudi z vidika pritožničine pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Pritožnica naj bi v tožbi sicer res zapisala, da je pomenil zapis nasprotnega udeleženca odziv na prispevek novinarke Evgenije Carl v oddaji Dnevnik 21. 3. 2016, v katerem je novinarka poročala, da so se med člani Facebook skupine Legija smrti znašli tudi vidni člani stranke SDS, katere predsednik je nasprotni udeleženec. Vendar po prepričanju pritožnice taka dejanska podlaga tožbe ne zadošča za sklep, da je odziv nasprotnega udeleženca pomenil prispevek k razpravi v splošnem interesu, ko pa naj vsebina njegovega odziva ne bi imela zveze s temo, saj v njem nasprotni udeleženec ni zanikal ali dopolnjeval dejstev iz omenjenega prispevka. Zaradi spremembe pravnomočne sodbe na taki, po mnenju pritožnice novi dejanski podlagi naj bi Vrhovno sodišče kršilo tudi pritožničino pravico do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave.
[6]
10. Pritožnica uveljavlja tudi kršitev pravice do osebnega dostojanstva iz 34. člena Ustave in osebnostnih pravic iz 35. člena Ustave. Vrhovnemu sodišču očita, da je ustavnopravno pomembna merila presoje, ki sta jih za primer kolizije pravice do svobode izražanja na eni strani ter pravice do časti in dobrega imena na drugi strani izoblikovali Ustavno sodišče in ESČP, napačno ovrednotilo, upoštevaje pri tem kontekst celotne zadeve ter pomen njene pravice do časti in ugleda. Pritožnica se sicer strinja, da je v okviru pravno varovane svobode izražanja dopustna določena stopnja pretiravanja, provokacije in celo uporaba objektivno žaljivih izrazov, dokler gre za legitimno izražanje mnenj v skladu z namenom pravice do izražanja. Vendar poudarja, da v tem okviru niso varovane žaljive izjave, katerih primarni namen je napad na osebnost oškodovanca, sramotitev, ponižanje ali zasmehovanje.
[7]
Pritožnica meni, da vodi v obravnavani zadevi upoštevanje vseh ustavnopravno upoštevnih meril presoje do sklepa o nedopustnem posegu nasprotnega udeleženca v njene osebnostne pravice.
11. Po mnenju pritožnice je Vrhovno sodišče napačno ocenilo, da zapis nasprotnega udeleženca prispeva k razpravi v javnem interesu. Pritožnica poudarja, da nasprotni udeleženec v zapisu ni niti z besedo omenil njenega novinarskega dela, zavoda RTV Slovenija ali prispevka Evgenije Carl, niti ni navedel spletne povezave do navedenega prispevka. V tem naj bi se obravnavana zadeva v bistvenem razlikovala od zadeve
Grebneva in Alisimchik proti Rusiji
. Jasno vsebinsko povezavo med žaljivimi izjavami ter delom odgovornega urednika razvedrilnih oddaj na RTV Slovenija, na katerega so se izjave nanašale, naj bi v 24. točki obrazložitve odločbe št. Up-614/15 kot bistveno izpostavilo tudi Ustavno sodišče. V obravnavani zadevi pa po mnenju pritožnice povprečen bralec spornega zapisa ni mogel razumeti kot kritiko pristranskosti uredniške politike na RTV Slovenija. Čeprav zapisa ni razumel dobesedno, naj bi si na njegovi podlagi naslikal podobo pritožnice kot nemoralne in neprivlačne osebe brez časti in dostojanstva, ne pa podobe pristranske novinarke. Zato pritožnica vztraja, da spornega zapisa ni mogoče razumeti kot kritiko njenega dela (
ad rem
), ampak kot neposredni napad nasprotnega udeleženca nanjo (
ad personam
),
[8]
ki ni mogel, in to ne glede na osebo izjavitelja, prispevati k razpravi v javnem interesu.
[9]
12. Pritožnica meni, da je Vrhovno sodišče napačno ovrednotilo tudi merilo "položaj osebe, na katero se izjava nanaša". Poudarja, da sama za razliko od nasprotnega udeleženca ni javna oseba
par ex
c
ellence
, ampak zgolj relativna javna oseba. Zato naj bi bila dolžna trpeti le kritiko na račun svojega dela, ne pa na račun svoje osebnosti. Pritožnica se pri tem sklicuje na sodbo v zadevi
Khadija Ismayilova proti Azerbajdžanu (št. 3)
, v kateri je ESČP prav tako obravnavalo razžalitev novinarke s strani politika. Pritožnica Vrhovnemu sodišču očita, da je merila, ki jih je ESČP izoblikovalo za varstvo svobode medijev, nekritično uporabilo v diametralno nasprotnem položaju, v katerem je žaljiv zapis uperjen zoper novinarko in urednico. Novinarsko delo naj bi bilo nedvomno podvrženo javni kritiki. Vendar naj bi se bilo treba hkrati zavedati pomena neodvisnega novinarstva v demokratični družbi. Pritožnica meni, da bi se morali politiki izogibati osebnim napadom in obračunavanjem z novinarji zaradi njihovega kritičnega poročanja, saj naj bi to pomenilo svojevrstno obliko pritiska na novinarje, ki naj bi lahko privedla do podobnega zastraševalnega učinka, kot ga povzročijo obsodbe zaradi posegov v čast in dobro ime. Sklicuje se na sodbo ESČP v zadevi
Andreas Wabl proti Avstriji
z dne 21. 3. 2000, iz katere naj bi izhajalo, da so meje dopustne kritike novinarjev s strani nosilcev oblasti bistveno ožje kot meje dopustne kritike nosilcev oblasti s strani novinarjev. Pritožnica meni, da v tej zadevi pravica nasprotnega udeleženca do svobode izražanja ni v koliziji le z njeno pravico do časti in dobrega imena, ampak tudi z njeno pravico do svobode izražanja kot novinarke.
13. Pritožnica nasprotuje tudi vrednotenju merila "predhodnega ravnanja osebe", kot ga je opravilo Vrhovno sodišče. Poudarja, da so ob upoštevanju tega merila zelo žaljive izjave po presoji ESČP sprejemljive le v primerih, ko gre za odzive na izrazito sporne, provokativne predhodne izjave nosilcev oblasti. Tak naj bi bil položaj v zadevah, ki jih je ESČP obravnavalo v sodbah
Oberschlick proti Avstriji (št. 2)
z dne 1. 7. 1997 in
Mladina d. d. Ljubljana proti Sloveniji
. ESČP naj po drugi strani ne bi ugotovilo kršitve pravice do svobode izražanja kljub obsodbi novinarke zaradi razžalitve političarke pred domačimi sodišči v sodbi v zadevi
Tammer proti Estoniji
z dne 6. 2. 2001. Po prepričanju pritožnice njeno predhodno ravnanje v tej zadevi oziroma ravnanje novinarke Evgenije Carl ni upravičevalo uporabe tako žaljivih izrazov. Ne le zato, ker naj sporni prispevek ne bi bil žaljiv niti do nasprotnega udeleženca niti do stranke SDS, ampak predvsem zato, ker nasprotni udeleženec v tem postopku ni niti zatrjeval niti dokazal, da bi bile novinarkine izjave v prispevku neresnične ali da bi bil prispevek nekorekten, žaljiv ali pristranski. Pritožnica meni, da bi lahko nasprotni udeleženec, če bi res želel odpreti razpravo o vsebini prispevka ali o kvaliteti njenega novinarskega oziroma uredniškega dela, to storil z bistveno manj žaljivimi izjavami ter na bistveno bolj vsebinski način, denimo z zahtevo po objavi popravka ali z daljšo izjavo za javnost.
[10]
14. Pritožnica nasprotuje tudi vrednotenju merila "vsebina, oblika in posledice izjave", kot ga je opravilo Vrhovno sodišče. Napačno naj bi bilo stališče Vrhovnega sodišča, da je šlo pri sporni izjavi za satirično kritiko njenega dela in da naj bi takšnemu slogu izražanja, kot je lastno Twitterju, pripadalo posebno varstvo tudi zaradi preprečevanja zastraševalnega učinka. Iz spornega zapisa naj ne bi izhajalo, da gre za satiro. Tudi sicer naj Twitter ne bi bil tipično mesto za objavo satiričnih vsebin. V tem naj bi se ta primer bistveno razlikoval od primera, ki ga je ESČP obravnavalo v zadevi
Grebneva in Alisimchik proti Rusiji
, v kateri naj bi bil sporni članek objavljen v rubriki, ki je bila v celoti posvečena takim vsebinam. Skrajno nenavadno je po mnenju pritožnice tudi sklicevanje Vrhovnega sodišča na posebno subkulturo komuniciranja na Twitterju, ki naj bi vključevala prostaška in brez resnega razmisleka objavljena sporočila. Čeprav naj bi bili tviti sicer res krajši, jim po mnenju pritožnice na splošno prostaškosti ni mogoče pripisati. Predvsem pa naj bi bilo absurdno enačenje prostaških odzivov s pravno varovanim žanrom oziroma slogom pisanja. Pritožnica meni, da se od vsakega posameznika, še posebej pa od vidnega politika, pričakuje, da pred javno objavo sporočila premisli, ali to ustreza minimalnim pravnim in etičnim standardom demokratične družbe, saj je to nujen pogoj za vzdrževanje kulturne javne razprave. Po pritožničinem mnenju tudi ne obstajajo razumni razlogi za sklepanje, da naj bi povprečen bralec Twitterja izjavo politika, objavljeno s tvitom, vzel manj resno ter razumel drugače od njegovih izjav, podanih prek drugih komunikacijskih kanalov. Prav tako naj ne bi obstajali razlogi za to, da bi pravo zaradi specifičnih lastnosti tega komunikacijskega kanala varovalo tudi prostaške in nepremišljene izjave. Zato po mnenju pritožnice okoliščina objave spornega zapisa na Twitterju ne more biti odločilna za varstvo tega zapisa. Ta okoliščina naj bi bila nasprotno pomembna z vidika pritožničinih osebnostih pravic, saj naj bi imela objava v takem mediju velik vpliv in posledice glede na to, da je tam dostopna vsakomur in da je imel nasprotni udeleženec v spornem času skoraj 40.000 sledilcev, ki so objavo delili na svojem zidu, ter da so sporno izjavo povzemali tudi drugi mediji. Ker naj bi sporna izjava dosegla zelo širok krog ljudi, naj bi bile posledice posega nasprotnega udeleženca v pritožničino čast in dobro ime še toliko hujše.
15. Glede na vse navedeno naj bi nosilno stališče izpodbijane sodbe, da pomeni sporna izjava nasprotnega udeleženca dopustno, v okviru 39. člena Ustave varovano izražanje, kršilo pritožničini človekovi pravici iz 34. in 35. člena Ustave. Pritožnica Ustavnemu sodišču zato predlaga, naj njeni ustavni pritožbi ugodi ter izpodbijano sodbo spremeni tako, da revizijo nasprotnega udeleženca zavrne, oziroma podrejeno pritožnica predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve Vrhovnemu sodišču v ponovno sojenje.
16. Ustavno sodišče je 15. 7. 2020 prejelo pisanje nasprotnega udeleženca, da sta se o protipravnosti njegove izjave izjavila tudi dva ugledna tuja pravnika, in sicer profesor evropskega prava človekovih pravic na Pravni fakulteti Bristol Gavin Phillipson ter profesorica ustavnega in medijskega prava in svobode tiska na Univerzi Utah RonNell Andresen Jones. Oba naj bi bila mnenja, da take izjave ni mogoče šteti za protipravno, če tvit ni mišljen dobesedno, ampak kot metafora. Nasprotni udeleženec prilaga članek, objavljen na SiolNET 11. 7. 2020, ter hkrati predlaga vpogled v video, objavljen na internetu.
17. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-472/20 z dne 19. 6. 2023 sprejelo pritožničino ustavno pritožbo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS)
je o sprejemu obvestilo Vrhovno sodišče. Na podlagi drugega odstavka 56. člena ZUstS je bila ustavna pritožba poslana nasprotnemu udeležencu, ki je nanjo odgovoril.
18. Nasprotni udeleženec meni, da bi pomenila ugoditev pritožničini ustavni pritožbi nedopusten poseg v njegovo pravico do svobode izražanja iz 39. člena Ustave, saj naj bi sporna izjava pomenila njegov odziv na dolgotrajno skrajno žaljivo poročanje obeh v tvitu omenjenih novinark RTV Slovenija o njem osebno in o politični stranki SDS, ki ji predseduje. Sporni komentar naj bi se zato nanašal na "medijsko prostitucijo". Sicer pa se nasprotni udeleženec v celoti sklicuje na svoje navedbe iz ustavne pritožbe št. Up-950/21, ki jo je Ustavno sodišče prav tako sprejelo v obravnavo in v kateri je predmet presoje sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 22/2021 z dne 1. 9. 2021, ki obravnava isti historični dogodek (le da je Vrhovno sodišče tam sprejelo diametralno nasprotno odločitev o njegovem prekomernem posegu v čast in dobro ime novinarke Evgenije Carl). Osrednji argument nasprotnega udeleženca iz te vloge je, da sporna izjava glede na njen sporočilni pomen (o pristranski politiki osrednjih medijev) ustreza pojmu visoko varovane politične izjave, upoštevaje pri tem ne le njeno vsebino, ampak tudi širši kontekst zadeve. Tega naj bi predstavljala ne le okoliščina, da je šlo pri spornem tvitu za ekspresiven odziv nasprotnega udeleženca na televizijski prispevek Evgenije Carl (s čimer naj bi bil povprečni sledilec seznanjen – če ne prej, prek medijev, ki so poobjavili sporni tvit; sicer pa je to, da je šlo za odziv na sporni prispevek, navajala že pritožnica v tožbi), ampak tudi splošno znano dejstvo o medijski neuravnoteženosti v Republiki Sloveniji, o katerem piše tudi vrhovni sodnik Jan Zobec v odklonilnem ločenem mnenju k sodbi Vrhovnega sodišča št. II Ips 22/2021. Že upoštevanje takega širšega konteksta zadeve naj bi zadoščalo za sklep, da je imel nasprotni udeleženec za sporno izjavo zadostno podlago v dejstvih. Nasprotni udeleženec je prepričan, da mu
pravica do svobode izražanja dovoljuje izjavljanje takih stališč (ne glede na njihovo resničnost), saj ta varuje tudi slog izražanja
. Ker je šlo za objavo na Twitterju, za katerega sta značilna specifična subkultura izražanja ter komuniciranje, ki naj bi bilo primerljivo z živahno polemično debato, naj bi bila njegova izjava, čeprav neprijetna, tudi zato deležna posebej visoke stopnje varstva. Posebej visoko stopnjo varstva pa naj bi uživala njegova izjava tudi zato, ker jo je izjavil kot opozicijski poslanec in ker se je nanašala na delo novinarke javne RTV. Od novinarjev naj bi se namreč pričakoval visok tolerančni prag v zvezi s kritiko njihovega dela. To naj bi še posebej veljalo za novinarja javne RTV, ker naj bi imeli avdiovizualni mediji neposrednejši in močnejši vpliv na oblikovanje političnih in nazorskih usmeritev prejemnikov njihovih uslug. Glede na navedeno nasprotni udeleženec meni, da sankcioniranje spornega tvita ne bi bilo ustavno sprejemljivo, saj bi se zažiralo v samo ustavno varovano jedro njegove pravice do svobode izražanja.
19. Pritožnica se je odzvala na odgovor nasprotnega udeleženca. Trdila je, da so njegove navedbe o domnevno dolgotrajnem skrajno žaljivem poročanju obeh novinark RTV Slovenija o njem neresnične in protispisne. Poudarila je, da nasprotni udeleženec takih trditev v sodnem postopku tudi sicer ni podal ali jih dokazal, saj na tožbo sploh ni odgovoril, zaradi česar je bila izdana zamudna sodba. Ob pomanjkanju ustrezne trditvene podlage naj sodišče ne bi moglo sámo ugotavljati morebitnega širšega konteksta spornega zapisa. Zato naj bi bile omenjene navedbe nasprotnega udeleženca neupoštevne. Kljub temu je pritožnica dodala, da prispevek Evgenije Carl ni bil žaljiv niti do nasprotnega udeleženca osebno niti do stranke SDS. Pritožnica je pojasnila, da je novinarka pred pripravo prispevka prosila vse v njem omenjene člane stranke SDS za odzive, te pa naj bi v prispevku tudi dosledno povzela. Po mnenju pritožnice je zato pravilno stališče Vrhovnega sodišča iz sodbe št. II Ips 22/2021, da navedeni prispevek nasprotnemu udeležencu ni dal povoda za tako grob in žaljiv osebni napad nanjo.
20. Pritožnica je 5. 1. 2024 predložila Ustavnemu sodišču sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 14840/2016 z dne 13. 12. 2023, s katero je bila zavrnjena zahteva za varstvo zakonitosti nasprotnega udeleženca (tam obsojenca), vložena zoper pravnomočno sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. VII K 14840/2016 z dne 25. 2. 2022, s katero je bil nasprotni udeleženec za isti historični dogodek, kot je predmet obravnave v tem postopku ustavne pritožbe, spoznan za krivega storitve dveh kaznivih dejanj razžalitve po prvem in drugem odstavku 158. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20, 91/20, 95/21, 186/21 in 16/23 – KZ-1) ter zato obsojen na pogojno obsodbo, v kateri mu je bila za vsako kaznivo dejanje določena kazen dveh mesecev zapora in zatem enotna kazen treh mesecev zapora ter preizkusna doba v trajanju enega leta.
B. – I.
Presoja zadeve z vidika 22., 23. in 25. člena Ustave
21. Pritožnica trdi, da je Vrhovno sodišče kršilo ustavna procesna jamstva iz 22., 23. in 25. člena Ustave s tem, ko naj bi v njeno škodo arbitrarno spremenilo pravnomočno odločitev nižjih sodišč, in to na podlagi drugačne presoje dejanskega stanja zadeve, čeprav naj bi bilo Vrhovno sodišče po zakonu vezano na dejanske ugotovitve nižjih sodišč (to naj bi še posebej veljalo za izdajo sodbe v zamudnem postopku), tako stališče pa naj bi izhajalo tudi iz njegove ustaljene presoje. Ti pritožničini očitki bi lahko bili pomembni z vidika 22. in 25. člena Ustave.
22. Po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča iz 22. člena Ustave med drugim izhaja tudi prepoved sodniške samovolje, ki je prekršena tedaj, ko je sodna odločba že na prvi pogled očitno napačna oziroma ko je sodišče sploh ne utemelji s pravnimi argumenti, zaradi česar je utemeljen sklep stranke, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, pač pa na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev – torej povsem samovoljno.
[11]
Po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča 25. člen Ustave zagotavlja načelo instančnosti, katerega bistvena vsebina je v tem, da lahko organ druge stopnje presoja odločitev prvostopenjskega organa z vidika vseh vprašanj, ki so pomembna za odločitev o pravici ali obveznosti.
[12]
To pomeni, da je pravica do pritožbe kršena tedaj, ko Vrhovno sodišče sodbo opre na ugotovitve, ki niso bile predmet dvostopenjskega sodnega preverjanja;
[13]
medtem ko je pravica do pritožbe spoštovana, če je podlaga za spremembo (pravnomočne) sodbe samo drugačna pravna presoja dejanskega stanja, ugotovljenega v (pravnomočni) sodbi.
[14]
23. Pritožnica sicer utemeljeno navaja, da je institut zamudne sodbe po 318. členu ZPP izraz afirmativne litiskontestacije (tj. neovrgljive domneve, da toženec priznava tožnikove trditve, na katere je oprt zahtevek), kar pomeni, da sodišče v zamudnem postopku ne preizkuša resničnosti tožnikovih dejanskih navedb.
[15]
Vendar pa ta institut ne pomeni priznanja pravilnosti tožnikovih pravnih stališč ali celo utemeljenosti njegovega zahtevka. Pritožnica zmotno meni, da Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi ni sprejelo kot resničnih vseh njenih dejanskih trditev (o tem, kako se glasi sporna izjava; na koga se nanaša; kdo je izjavitelj; da gre za odziv na televizijski prispevek novinarke Evgenije Carl; da je šlo za objavo na družbenem omrežju Twitter; da je profil nasprotnega udeleženca v celoti javen; da je javnost v spornem zapisu prepoznala pritožnico; da je izjava pritožnico močno psihično pretresla). Vrhovno sodišče je le drugače od nižjih sodišč ocenilo pravna vprašanja. Pri tem ni arbitrarna njegova presoja, da gre pri vprašanjih, (i) kakšen je sporočilni pomen sporne izjave, (ii) ali je sporni zapis pretirano žaljiv, (iii) kakšen je pri oceni dopustnosti sporne izjave vpliv uporabljenega medija, (iv) ali sporna izjava prispeva k razpravi v javnem interesu in (v) ali je izkazan namen zaničevanja, za pravna vprašanja. Očitno neutemeljeni so zato tako pritožničini očitki o arbitrarnem neupoštevanju zakona s strani Vrhovnega sodišča oziroma o njegovem arbitrarnem odstopu od ustaljenega stališča, da je pri odločanju o reviziji glede dejanskega stanja vezano na ugotovitve nižjih sodišč, kot tudi pritožničini očitki o kršitvi pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave.
B. – II.
Presoja zadeve z vidika 34. in 35. člena Ustave
Splošna izhodišča presoje
24. Pritožnica trdi, da je Vrhovno sodišče kršilo njeno pravico do časti in dobrega imena, ker je ni ustrezno uravnovesilo s pravico nasprotnega udeleženca do svobode izražanja.
25. Po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča pravica do osebnega dostojanstva iz 34. člena Ustave in jamstvo nedotakljivosti osebnostnih pravic iz 35. člena Ustave skupaj varujeta posameznikovo pravico, da se mu prizna vrednost, ki jo ima kot človek, in vrednost, ki jo je pridobil z legitimnim razvojem svoje osebnosti (v očeh družbe), torej pravico do časti in dobrega imena oziroma ugleda.
[16]
Svoboda izražanja pa je v splošnem varovana v okviru prvega odstavka 39. člena Ustave. V obravnavanem primeru gre torej za kolizijo dveh človekovih pravic. Ker nobena od njiju ni absolutna, brezmejna, lahko nosilca svoji pravici uresničujeta z zoženim dometom, tako da pri izvrševanju pravice enega ne pride do prekomernega posega v pravico drugega. Skladno z ustaljeno ustavnosodno presojo mora sodišče v primerih take kolizije človekovih pravic odločiti, kakšno naj bo glede na konkretne okoliščine posameznega primera njuno sobivanje. Sodišče mora obseg izvrševanja vsake od nasproti si stoječih pravic zmanjšati na tisto mero, ki je nujna zaradi uresničitve človekove pravice drugega (t. i. metoda praktične konkordance).
[17]
Presoja, ali izvrševanje ene pravice že nesorazmerno omejuje izvrševanje druge, terja vrednostno tehtanje pomena obeh pravic in teže posega, oboje ob upoštevanju vseh okoliščin konkretnega primera.
[18]
Iz ustavnosodne presoje in judikature ESČP izhaja, da je odločanje sodišč v tovrstnih primerih izrazito vrednostno in poudarjeno kontekstualno.
26. Ustavno sodišče v primeru kolizije človekovih pravic do časti in dobrega imena na eni strani in svobode izražanja na drugi strani v postopku z ustavno pritožbo preizkuša najprej, ali so sodišča pri sojenju opravila tehtanje pravic v koliziji, torej ali niso ene od ustavnih pravic nemara prezrla. Če so tehtanje opravila, Ustavno sodišče preizkuša, ali so pri tem upoštevala ustavnopravno odločilne okoliščine oziroma merila, izoblikovana v presoji Ustavnega sodišča in ESČP, med katera sodijo predvsem naslednje okoliščine: (i) ali je sporna izjava prispevala k razpravi v javnem interesu; (ii) kakšna je družbena vloga naslovnika izjave; (iii) v kakšnem kontekstu je bila izjava izrečena; (iv) ali je morebiti pomenila odziv na predhodno ravnanje naslovnika izjave; (v) kakšne so vsebina, oblika in posledice izjave; (vi) kolikšna je resnost naložene sankcije.
[19]
Če tovrstnih meril oziroma ustavnopravno pomembnih okoliščin sodišča pri svoji presoji niso prezrla, Ustavno sodišče presoja končno tudi, ali so jih glede na pomen in cilj upoštevnih človekovih pravic ustrezno ovrednotila.
[20]
27. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da se je Vrhovno sodišče zavedalo soobstoja in kolizije pritožničine pravice do časti in dobrega imena na eni strani ter pravice nasprotnega udeleženca do svobode izražanja na drugi strani. Vrhovno sodišče je tudi upoštevalo ustavnopravno pomembne okoliščine oziroma merila, ki so se v primerih tovrstne kolizije človekovih pravic izoblikovala v sodni praksi, predvsem ESČP in Ustavnega sodišča. Vendar pritožnica Vrhovnemu sodišču očita, da teh ustavnopravno pomembnih meril presoje ni ustavnopravno ustrezno ovrednotilo. Po mnenju pritožnice je v izpodbijani sodbi ustavnopravno sporno predvsem vrednotenje (i) prispevka sporne izjave k razpravi v javnem interesu; (ii) družbene vloge pritožnice, še posebej v razmerju do družbene vloge nasprotnega udeleženca; (iii) pritožničinega predhodnega ravnanja ter (iv) vsebine, oblike in posledic sporne izjave. Glede na to mora Ustavno sodišče opraviti preizkus izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča z vidika ustreznega vrednotenja omenjenih meril presoje, upoštevaje pri tem vsebino in domet kolidirajočih človekovih pravic ter okoliščine primera kot celote.
O stopnji varstva političnega izražanja opozicijskega poslanca
28. Vrhovno sodišče je pri tehtanju človekovih pravic v koliziji odločilno težo pripisalo okoliščini, da gre v tej zadevi za visoko varovano politično izražanje (politični govor
par excellence
), upoštevaje pri tem ne le temo (to je vprašanje (ne)pristranskosti uredniške politike dnevnoinformativnega programa javne radiotelevizije, kar je pomembna politična tema), ampak predvsem osebo izjavitelja. Kot je poudarilo Vrhovno sodišče, je namreč nasprotni udeleženec ne le pomemben mnenjski voditelj, ampak je bil v času spornega izjavljanja vodja največje opozicijske stranke in poslanec Državnega zbora. Pritožnica po drugi strani poudarja, da tudi izjavljanje politika, opozicijskega poslanca, ni neomejeno, še posebej ne v razmerju do novinarja in še posebej ne v primeru, ko naj bi sporna izjava pomenila osebni napad nanjo. V takem primeru naj bi šlo za izvajanje pritiska na novinarje, ki kritično poročajo o družbenem dogajanju, kar naj bi imelo podobne zastraševalne učinke kot njihova morebitna obsodba zaradi nedopustnega posega v čast in dobro ime druge osebe.
29. Ustavno sodišče ustaljeno pripisuje velik pomen svobodi izražanja izvoljenega predstavnika ljudstva
[21]
in poudarja visoko raven dopustnosti pisanja o političnih vprašanjih in o zadevah javnega pomena.
[22]
Tudi po presoji ESČP mnenjske izjave politikov v okviru splošne svobode izražanja, zagotovljene v prvem odstavku 10. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP), izstopajo.
[23]
Politična razprava tvori jedro demokratične družbe,
[24]
zato jo je dopustno omejevati le izjemoma. Posegi v tovrstne izjave so podvrženi enakim zahtevam sorazmernosti kot posegi v svobodo tiska oziroma medijev.
[25]
Omejitev svobode izražanja izvoljenega predstavnika ljudstva, ki je v svoji izjavi načel pomembno družbeno temo, je zato podvržena še posebej skrbni presoji. To velja še posebej, ko gre za izjavljanje opozicijskega poslanca.
[26]
30. Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi utemeljuje, da gre v tej zadevi za politični govor
par excellence
, ki uživa najvišjo možno stopnjo varstva, predvsem iz razloga, ker gre za politično izjavljanje opozicijskega poslanca. Sklicuje se na sodbe ESČP v zadevah
Makraduli proti Nekdanji jugoslovanski republiki Makedoniji
,
Karácsony in drugi proti Madžarski
in
Castells proti Španiji
. Izjave izvoljenih predstavnikov ljudstva, ki opozarjajo na težave volivcev in branijo njihove interese, uživajo – kot je pojasnjeno že v prejšnji točki obrazložitve te odločbe – visoko stopnjo varstva. Vendar je tudi stopnja varstva njihove pravice do svobode izražanja odvisna od celotnega konteksta posamezne zadeve. Tako po oceni Ustavnega sodišča pri pripisovanju posebej velike teže pravici do svobode izražanja opozicijskega poslanca v zadevah, na katere se sklicuje Vrhovno sodišče, ni bila brez pomena okoliščina, da je šlo tam vsakič za kritično izjavo opozicijskega poslanca v razmerju do vladajoče stranke oziroma do visokih vladnih uradnikov, torej do oblasti.
[27]
V obravnavani zadevi pa ne gre za tak primer. Sporen zapis nasprotnega udeleženca je bil naperjen proti novinarkama, ki nista bili predstavnici oblasti. Merila iz zadev, na katere se sklicuje Vrhovno sodišče, torej v obravnavani zadevi niso neposredno uporabljiva.
31. Pri presoji dopustnosti uveljavljanja svobode izražanja tako ni pomemben le status avtorja izjave, ampak tudi druge okoliščine primera.
[28]
Tako je pomembno, kakšni so vsebina in oblika ter širši kontekst sporne izjave, in v tem okviru med drugim tudi, zoper koga je ta izjava uperjena ter kako je nanj učinkovala. Tudi po presoji ESČP so poslančeve meje dopustne kritike širše v razmerju do vlade kot v razmerju do zasebnega državljana ali celo do drugega politika.
[29]
Predvsem pa je izraženo mnenje izvoljenega predstavnika ljudstva visoko varovano le, dokler prispeva k razpravi o pomembni družbeni temi, dokler torej ne vsebuje žaljivih izjav
ad personam
, ki ne prispevajo k razpravi v javnem interesu.
[30]
Pri tem Ustavno sodišče poudarja, da položaj politika oziroma poslanca ni olajševalna okoliščina, ko gre za govor, ki spodbuja sovraštvo, ki temelji na verskih, etničnih ali kulturnih predsodkih in ki je grožnja socialnemu miru in politični stabilnosti v demokratičnih državah.
[31]
Zelo pomembno za politike, ko se izražajo v javnosti, je, da se izogibajo komentarjem, ki spodbujajo nestrpnost. Njihova dolžnost je braniti demokracijo in njena načela.
[32]
32. Stopnja varstva svobode izražanja nasprotnega udeleženca v zvezi s spornim tvitom je torej odvisna predvsem od vprašanja, ali je nasprotni udeleženec z njim načel javno razpravo o družbeno pomembni temi oziroma ali je imel za sporno izjavo zadostno podlago v dejstvih. V tem okviru pa je predvsem pomembno, ali je ostrino njegovega odziva upravičevalo predhodno ravnanje pritožnice, upoštevaje pri tem tako njen družbeni položaj kot tudi širši kontekst zadeve, med drugim tudi vrsto medija, ki ga je nasprotni udeleženec uporabil.
O družbeni vlogi pritožnice kot naslovnice izjave
33. Pritožnica Vrhovnemu sodišču očita, da ni ustavnopravno ustrezno ovrednotilo merila, kako intenzivnemu posegu v svoje osebnostne pravice se mora podvreči glede na svoj družbeni položaj. Vrhovno sodišče je v izpodbijani sodbi poudarilo, da je bila pritožnica v času objave spornega tvita urednica dnevnoinformativnih oddaj na nacionalni radioteleviziji in je kot taka nosila tudi institucionalno odgovornost. Po presoji Vrhovnega sodišča je zato pritožnica – enako kot nasprotni udeleženec – javna oseba, pri teh pa so meje dopustne kritike širše kot pri zasebnikih, zlasti kadar se kritika nanaša na njihovo delo. Vrhovno sodišče se pri tem sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Thoma proti Luxemburgu
z dne 29. 3. 2001. Pritožnica po drugi strani zatrjuje, da sama za razliko od nasprotnega udeleženca ni absolutna javna oseba, ampak zgolj relativna javna oseba. Zato naj bi bila dolžna trpeti le kritiko na račun svojega dela, ne pa na račun svoje osebnosti. Sklicuje se na sodbo ESČP v zadevi
Khadija Ismayilova proti Azerbajdžanu (št. 3)
. Po mnenju pritožnice so meje dopustne kritike novinarjev s strani nosilcev oblasti tudi sicer bistveno ožje kot meje dopustne kritike nosilcev oblasti s strani novinarjev. Sklicuje se na sodbo ESČP v zadevi
Andreas
Wabl proti Avstriji
.
34. Ustavno sodišče je že poudarilo pomen razlikovanja med t. i. absolutno in relativno javnimi osebami, pri čemer med prve sodijo politiki in druge osebe, ki se javno udejstvujejo, med druge pa v javnosti manj izpostavljene osebe, ki so dolžne trpeti blažje posege v svoje osebnostne pravice. Med slednje je Ustavno sodišče med drugim uvrstilo zgodovinarja, ki v širšem časovnem obdobju, v katerem je bil objavljen sporni članek, ni opravljal nobene javne funkcije in se je le občasno politično udejstvoval (glej odločbo št. Up-417/16, 25. točka obrazložitve), in denimo gospodarstvenika, predsednika slovenske smučarske zveze, člana strateškega sveta za bančne zadeve pri nekdanjem ministru za finance (glej odločbo št. Up-538/20, 59. točka obrazložitve). Javni uslužbenci se na splošno sicer prav tako ne izpostavljajo namerno pogledu javnosti kot politiki. Vendar Vrhovno sodišče utemeljeno poudarja, da pritožnica ni bila navadna javna uslužbenka, ampak je kot odgovorna urednica dnevnoinformativnega programa RTV Slovenija nosila tudi institucionalno odgovornost. Tudi Ustavno sodišče je že sprejelo stališče, da mora zaradi velikega pomena javne razprave o določenem vprašanju večjo stopnjo tolerantnosti do kritike v zvezi s svojim delom pokazati javni uslužbenec, ki nastopa v funkciji odgovornega urednika (tedaj sicer razvedrilnih oddaj) na nacionalni televiziji (glej odločbi št. Up-584/12, 11. točka obrazložitve, in št. Up-614/15, 19. točka obrazložitve). Ni torej mogoče trditi, kot meni pritožnica, da so meje dopustne kritike politika v razmerju do novinarja ne glede na vse okoliščine posameznega primera postavljene bistveno ožje kot meje dopustne kritike novinarja v razmerju do politika.
[33]
Kako so postavljene, je odvisno od konkretnih okoliščin posameznega primera.
[34]
O vsebini in širšem kontekstu izjave
35. Pri uravnoteženju pravice do svobode izražanja na eni strani in pravice do časti in dobrega imena na drugi strani pomeni vprašanje, ali je sporne izjave mogoče šteti za prispevek k razpravi o temi v javnem interesu, eno od pomembnejših meril presoje. Po presoji Vrhovnega sodišča pritožničine navedbe v tožbi (da je sporni tvit pomenil odziv nasprotnega udeleženca na prispevek Evgenije Carl v oddaji Dnevnik z istega dne, v katerem je novinarka poročala, da so se med člani Facebook skupine Legija smrti znašli tudi vidni člani politične stranke SDS, katere predsednik je nasprotni udeleženec) zadoščajo za oceno, da pomeni sporna izjava tako visoko varovano politično izražanje. Nasprotni udeleženec naj bi namreč z njo načel pomembno družbeno temo o (ne)pristranskosti uredniške politike dnevnoinformativnega programa javne RTV. Pri tem naj bi nasprotni udeleženec sicer uporabil satirično, sarkastično ter za pritožnico osebno žaljivo prispodobo, verbalno karikaturo, vendar naj bi s tem političnim izražanjem ostal v mejah sprejemljive kritike, upoštevaje pri tem še dve ustavnopravno pomembni okoliščini, (i) da je šlo za izražanje opozicijskega poslanca, in to (ii) na družbenem omrežju. Pritožnica po drugi strani zatrjuje, da izjava nasprotnega udeleženca ne prispeva k razpravi o temi v javnem interesu, saj v njej niso niti z besedo omenjeni njeno novinarsko delo, zavod RTV Slovenija ali novinarski prispevek Evgenije Carl, niti ni nasprotni udeleženec izjavi dodal spletne povezave do navedenega prispevka. V tem naj bi se ta primer bistveno razlikoval od primera, ki ga je ESČP obravnavalo v sodbi v zadevi
Grebneva in Alisimchik proti Rusiji
, v katerem je bil oškodovani državni tožilec v novinarskem članku sicer zmerjan s prostitutko, vendar naj bi bilo iz vsebine članka jasno razvidno, da gre za kritiko njegovega dela, pri čemer so bili navedeni tudi razlogi za kritiko. Pritožnica vztraja, da spornega zapisa nasprotnega udeleženca ni mogoče razumeti kot kritiko njenega dela (
ad rem
), ampak kot neposredni napad nanjo (
ad personam
). Sklicuje se na sodbo ESČP v zadevi
Khadija Ismayilova proti Azerbajdžanu (št. 3)
.
36. Ustavno sodišče pritrjuje stališču Vrhovnega stališča, da razprava o položaju, vlogi in avtonomnosti medijev nedvomno pomeni razpravo o pomembni družbeni temi. Ustavno sodišče na načelni ravni pritrjuje tudi stališču Vrhovnega sodišča, da je treba politiku, kadar je deležen provokativne kritike s strani novinarja, priznati pravico varovati svoj ugled in ugled svoje stranke, zato se lahko tudi on, tako kot novinar, kritično in provokativno odzove na novinarjeve obtožbe.
[35]
Predvsem pa je pomembno, da lahko opozicijski poslanec načne tako pomembno družbeno temo, kot je vprašanje domnevne politične pristranskosti uredniške politike dnevnoinformativnega programa javne RTV. A paziti je treba, da se ta sicer pomembna družbena tema ne zlorabi za osebni napad na novinarja z namenom njegove diskreditacije.
[36]
Glede na pritožničine očitke v tej zadevi je treba oceniti prav to, namreč, ali je nasprotni udeleženec s spornim tvitom kljub njegovi
prima facie
objektivni žaljivosti argumentirano načel to pomembno družbeno temo
[37]
ali pa jo je predvsem zlorabil za žalitev pritožnice.
37. Sporna izjava, ki etiketira pritožnico z "odsluženo prostitutko", z gledišča nepristranske, razumne in povprečne javnosti pomeni objektivno žaljivo vrednostno sodbo. Vendar zajema po ustaljeni presoji ESČP, začenši s sodbo v zadevi
Handyside proti Združenemu kraljestvu
z dne 7. 12. 1976 (glej 49. točko obrazložitve), svoboda izražanja tudi izjave, ki žalijo, pretresajo ali motijo državo ali katerikoli del družbe. To so zahteve pluralizma, strpnosti in široke razgledanosti, brez katerih ni demokratične družbe. Po ustaljeni presoji ESČP dopušča svoboda izražanja tudi možnost zateči se k določeni stopnji pretiravanja ali celo provokacije, torej k uporabi pretiranih izjav.
[38]
Tudi Ustavno sodišče ustaljeno poudarja, da izražanje nepriljubljenega ali celo žaljivega mnenja samo po sebi ne zadošča za oceno o njegovi nedopustnosti, temveč je treba presoditi, ali je za sporno izjavo, ki je prepoznana kot žaljiva vrednostna sodba, obstajala zadostna dejanska podlaga (zaradi česar jo je mogoče šteti za še sprejemljivo kritiko) ali ne (zaradi česar je mogoč sklep, da je bila podana z namenom zaničevanja).
[39]
Ta presoja je odvisna zlasti od konteksta, v katerem je bila izjava podana. V tem okviru pa ima pomembno težo tako predhodno ravnanje tistega, na katerega se izjava nanaša,
[40]
kot tudi narava oziroma značaj izražanja, na primer, ali gre za politično izmenjavo mnenj, satirično izražanje ali izražanje v živi polemični debati.
[41]
Za oceno tega, ali je sporni tvit pomenil sicer žaljivo, vendar še dopustno polemično izražanje mnenja ali pa je šlo po drugi strani za nedopustno zaničevanje pritožnice, je torej pomembno oceniti: (i) kakšno je bilo razumevanje spornega tvita s strani nepristranske, razumne in povprečne javnosti, upoštevaje pri tem tudi širši kontekst zadeve; (ii) ali je imel nasprotni udeleženec za svojo vrednostno sodbo zadostno podlago v dejstvih, v tem okviru pa, ali je bil pri svojem grobem odzivu izzvan s predhodnim ravnanjem pritožnice; in (iii) kakšne stopnje varstva (visoke, kot velja za živo, neposredno komunikacijo, ali nižje, kot velja za pisno izražanje) je deležna sporna izjava glede na to, da je bila objavljena na družbenem omrežju Twitter oziroma zdaj X (Ustavno sodišče bo pri omembi tega družbenega omrežja v nadaljevanju uporabljalo ime X). Ta merila presoje se med seboj prepletajo, zato jih ni mogoče vrednotiti povsem ločeno.
38. Vrhovno sodišče meni, da je povprečen sledilec nasprotnega udeleženca razumel sporni tvit kot očitek pritožnici, da je pri delu urednice dnevnoinformativnega programa RTV Slovenija pristranska. Čeprav nasprotni udeleženec skupaj s tvitom ni objavil še dodatnega vsebinskega odziva na televizijsko oddajo, naj subjektivni motiv zaničevanja ne bi bil izkazan, saj naj bi bilo treba upoštevati posebnosti izražanja na družbenem omrežju X, pri čemer naj bi bilo že glede na navedbe pritožnice v tožbi, da je šlo za odziv nasprotnega udeleženca na že omenjeni televizijski prispevek, mogoče šteti, da je šlo za politično izražanje.
39. Ustavno sodišče pritrjuje stališču Vrhovnega sodišča, da povprečna razumna javnost (čeprav jo Ustavno sodišče pojmuje širše kot Vrhovno sodišče – o tem več v 41. točki obrazložitve te odločbe) spornega tvita kljub odsotnosti obsežnejšega vsebinskega odziva nasprotnega udeleženca na zanj sporni televizijski prispevek ni razumela dobesedno (kot sta menili nižji sodišči), ampak da je nasprotni udeleženec z uporabo pojmov "odslužena prostitutka", ki "ponuja poceni usluge na neki FB strani javne hiše", in s pripisom k izjavi #Zvodnik Milan uporabil prispodobo, s katero je izrazil svoje mnenje o pritožnici in delovanju javne RTV. Ne drži torej, kot meni pritožnica, da si je povprečen razumen bralec na podlagi spornega tvita naslikal zgolj podobo nemoralne in neprivlačne osebe brez časti in dostojanstva, ne pa tudi podobe politično pristranske novinarke oziroma odgovorne urednice. Po presoji Ustavnega sodišča je bil sporni tvit zmes obojega, tako kritike domnevne pristranskosti javnega medija ter njegovih novinark in urednic kot tudi poskusa osebne diskreditacije pritožnice. Nasprotni udeleženec namreč pri izražanju svojega mnenja o pritožnici izraza "prostitutka" ni navezal na pritožničino delo, ampak je z uporabo izrazov, kot so "odslužena prostitutka", ki "nudi poceni usluge", in tudi navedbo cene teh uslug
ad personam
še stopnjeval žaljivost svoje izjave nasproti pritožnici. Glede na visoko stopnjo žaljivosti uporabljenih izrazov in dejstvo, da nasprotni udeleženec ni izkazal, da bi imel za tako grobe izjave zadostno podlago v dejstvih (o tem podrobneje v naslednjih točkah obrazložitve te odločbe), je po oceni Ustavnega sodišča povprečna razumna javnost razumela sporočilni pomen sporne izjave tudi oziroma predvsem kot poskus diskreditacije in sramotitve pritožnice kot novinarke in ženske (o tem več v 53. točki obrazložitve te odločbe).
40. Za oceno ustavne sprejemljivosti sporne, objektivno žaljive vrednostne sodbe je bistveno predvsem, v kakšen kontekstu je bila ta izrečena oziroma ali je imel nasprotni udeleženec za svojo negativno vrednostno sodbo o pritožnici zadostno podlago v dejstvih. Nasprotni udeleženec v zvezi s sporno izjavo ob sami objavi tvita ni podal nobenega drugega vsebinskega konteksta, kot da je omenil "FB stran neke javne hiše" in "#Zvodnika Milana". Strinjati se je sicer mogoče s stališčema Vrhovnega sodišča, da izjavitelju na družbenem omrežju X ni treba obširno razlagati, za kakšen odziv gre pri njegovi izjavi, ter da vsebine tvita ni mogoče razlagati na tradicionalen način. Tudi po presoji Ustavnega sodišča je torej treba v okviru konteksta zadeve pri objavah na družbenem omrežju, kot je X, upoštevati posebnosti komuniciranja na taki interaktivni spletni platformi. Vrhovno sodišče je zato utemeljeno upoštevalo, da so zapisi na družbenem omrežju X ne le stilistično posebni, ampak tudi zelo omejeni v številu (tisti čas zgolj na 140) znakov. Vendar obstajajo med obširnim vsebinskim odzivom na eni strani in odzivom brez skorajda vsakršnega vsebinskega konteksta na drugi strani tudi vmesne nianse. Nasprotni udeleženec, kot poudarja pritožnica, svojega odziva ni dodatno vsebinsko pojasnil niti z objavo hiperpovezave na sporni televizijski prispevek (s čimer bi povabil bralce, da si sami ustvarijo mnenje o domnevni pristranski drži pritožnice v zvezi s konkretnim televizijskim prispevkom) ali denimo s kakšno drugo vsebinsko obrazložitvijo, ki bi jo lahko podal v morebitnem nadaljnjem (ali predhodnem) nizu tvitov.
[42]
Stališče Vrhovnega sodišča, da pomeni sporni zapis politično izražanje, ki naj bi ga izzval televizijski prispevek novinarke Evgenije Carl z istega dne, je namreč oprto (razen na vsebino same sporne izjave) zgolj na tožbene navedbe pritožnice, ne pa tudi na kakšne dodatne ugotovitve, do katerih bi sodišče morebiti lahko prišlo (ob ustreznih ugovornih navedbah nasprotnega udeleženca) na podlagi vsebine nadaljnjega ali predhodnega niza njegovih tvitov. Prav te okoliščine so namreč lahko – enako kot ključnik ali denimo emotikoni – pomembne pri ovrednotenju pomena spornega tvita.
[43]
41. Vrhovno sodišče je v okviru širšega konteksta sporne izjave sicer upoštevalo pritožničine tožbene navedbe, da je tvit pomenil odziv nasprotnega udeleženca na pritožničino predhodno ravnanje, to je na televizijski prispevek Evgenije Carl z istega dne, ki ga je odobrila kot odgovorna urednica, v katerem so bili izpostavljeni nekateri člani politične stranke, katere predsednik je nasprotni udeleženec. To, da je šlo za odziv na določen televizijski prispevek, je ob branju spornega tvita verjetno lahko zaznala tudi povprečna razumna javnost. Vendar tej (kljub omembi "FB strani javne hiše" in kljub ključniku #ZvodnikMilan, ki kažeta na politični kontekst izjave v smislu že večkrat izraženega mnenja nasprotnega udeleženca o domnevni politični pristranskosti novinarjev RTV Slovenija) ni mogel biti poznan konkretnejši kontekst zadeve (ne le z vidika vprašanja, za odziv na kateri televizijski prispevek konkretno je šlo,
[44]
ampak predvsem z vidika vprašanja, kaj je bilo v njem za nasprotnega udeleženca tako spornega, da je upravičevalo tako grob odziv) glede na to, da širšega konteksta zadeve nasprotni udeleženec po že obrazloženem podrobneje ni pojasnil. Pri razumevanju pomena sporne izjave s strani povprečne razumne javnosti je namreč treba izhajati iz standarda "povprečnega razumnega bralca", ki ni podrobno, ampak le površno seznanjen z aktualnimi družbenimi temami. Pri tem po presoji Ustavnega sodišča standarda "povprečnega razumnega bralca", čeprav gre za objavo na družbenem omrežju X, vsaj v obravnavanem primeru, ko gre za tvit pomembnega mnenjskega politika na odprtem profilu, ki je predmet nadaljnjih objav in komentarjev ter povzemanj v medijih, ni mogoče razumeti tako ozko, da bi zajemal zgolj povprečnega sledilca nasprotnega udeleženca (kot ga je razumelo Vrhovno sodišče), ampak zajema širšo povprečno razumno javnost (torej vsakogar, ki se je lahko seznanil s spornim tvitom, neodvisno od tega, ali gre za sledilca, ali za osebo, ki ima odprt račun na tem družbenem omrežju, ali za osebo, ki se je seznanila s spornim tvitom prek njegovih poobjav v drugih medijih).
42. Ne le, da nasprotni udeleženec ob sami objavi tvita oziroma neposredno zatem javnosti ni pojasnil, čemu tak njegov grob odziv, tega ni pojasnil niti v postopku pred sodišči, saj ni odgovoril na tožbo. Tako niti v pravdi ni pojasnil, kaj v spornem televizijskem prispevku je bilo zanj tako žaljivega, da se je nanj tako grobo odzval. V postopku pred sodiščem prve stopnje se denimo ni branil z ugovori, da bi bile v spornem prispevku objavljene neresnične, nepreverjene informacije ali da bi bil ta nekorekten do politične stranke SDS oziroma do njenih članov. Zato Ustavno sodišče ne more upoštevati njegovih navedb iz odgovora na ustavno pritožbo, da naj bi sporni tvit pomenil odziv na dolgotrajno skrajno žaljivo poročanje pritožnice oziroma druge novinarke iz spornega tvita o njem oziroma njegovi stranki. Ta primer tako ni primerljiv s primerom, ki ga je ESČP obravnavalo v sodbi v zadevi
Sanocki proti Poljski
z dne 17. 7. 2007, na katero se sklicuje Vrhovno sodišče in v kateri je ESČP sprejelo stališče, da je treba politiku, kadar je deležen pretirane, provokativne kritike, priznati pravico varovati svoj ugled in ugled svoje stranke.
[45]
Zgolj navedba pritožnice v tožbi, da je šlo pri spornem tvitu za odziv nasprotnega udeleženca na televizijski prispevek novinarke Evgenije Carl, v katerem je ta poročala, da so se med člani Facebook skupine Legija smrti znašli tudi vidni člani politične stranke SDS, katere predsednik je nasprotni udeleženec, pa po oceni Ustavnega sodišča še ne utemeljuje sklepa o obstoju zadostne dejanske podlage za tako žaljivo vrednostno sodbo nasprotnega udeleženca o pritožnici. Ta okoliščina sama po sebi namreč ne razkriva, da bi bil nasprotni udeleženec z omenjenim televizijskim prispevkom zaradi visoke stopnje njegove provokativnosti izzvan k podaji tako grobe izjave o pritožnici.
[46]
43. Tudi vztrajanje nasprotnega udeleženca pri njegovem stališču o domnevni politični pristranskosti javne RTV ne more utemeljiti sklepa o obstoju zadostne dejanske podlage za tako žaljive izjave, uperjene zoper konkretno novinarko. Najprej zato, ker Ustavno sodišče ne sprejema teze nasprotnega udeleženca, da je domnevna politična pristranskost javne RTV splošno znano, notorično dejstvo,
[47]
ki je skladno s 4. točko prvega odstavka 318. člena ZPP lahko ovira za izdajo zamudne sodbe.
[48]
Da je neko dejstvo notorično, mora namreč o njem obstajati splošen družbeni konsenz – tako dejstvo mora biti torej znano neomejeni množici ljudi ter mora biti preprosto in zanesljivo preverljivo.
[49]
Sklicevanje nasprotnega udeleženca na domnevno splošno znano dejstvo politične pristranskosti novinarjev javne RTV pa ne more utemeljiti sklepa o obstoju zadostne dejanske podlage za sporni tvit tudi zato, ker tudi ta okoliščina sama po sebi ne bi mogla upravičiti tako grobega odziva nasprotnega udeleženca na konkretni televizijski prispevek. Iz danega konteksta zadeve namreč izhaja, da je sporni televizijski prispevek odpiral pomembno družbeno temo (tj. o razraščanju sovraštva ter o morebitni vpletenosti predstavnikov politične stranke v skrajne desničarske organizacije oziroma na drugi strani o strpnosti in pluralizmu kot družbenih vrednotah) in da je nasprotni udeleženec s spornim tvitom (upoštevaje takšne navedbe pritožnice v tožbi) sicer odreagiral na obtožbe iz prispevka (da naj bi bili vidni člani njegove stranke člani Facebook skupine Legija smrti, ki naj bi spodbujala sovraštvo), vendar ne z zatrjevanjem dejstev, ki bi se nanašala na konkretni televizijski prispevek in ki bi tako lahko razodela, ali je imela novinarka za tako poročanje zadostno podlago v dejstvih ali ne, ampak zgolj z žaljivimi očitki zoper pritožnico kot novinarko in žensko. Na nasprotnemu udeležencu kot izjavitelju objektivno žaljivih izjav o pritožnici je bilo namreč dokazno breme, da vsaj v pravdi dokaže spornost televizijskega prispevka, na katerega bi se smel zato odzvati na posebej grob način.
[50]
44. Vrhovno sodišče utemeljuje svoje stališče o še sprejemljivi kritiki pritožničinega dela kljub uporabi objektivno žaljivega izraza "prostitutka" s sklicevanjem na po njegovi oceni primerljiva primera, ki ju je ESČP obravnavalo v sodbah v zadevah
Milisavljević proti Srbiji
in
Grebneva in Alisimchik proti Rusiji
. Vendar nobena od teh zadev ni v vseh bistvenih prvinah primerljiva z obravnavano. To velja še posebej za zadevo
Milisavljević proti Srbiji,
ki je primerljiva z obravnavano le v prvini, da je bila tudi tam relativno javna oseba v zvezi s svojim delom označena za prostitutko
.
[51]
V zadevi
Grebneva in Alisimchik proti Rusiji
je bil izraz prostitutka sicer prav tako uporabljen v zvezi z institucionalno odgovornostjo naslovnika izjave (tam javnega tožilca), ESČP pa je zaradi obsodbe novinarja za tako izjavo pred domačimi sodišči ugotovilo kršitev 10. člena EKČP. Vendar ne le, da je šlo v omenjeni zadevi za objavo v očitno satiričnem prispevku v ruskem tedniku v času parlamentarnih volitev, ampak je bil ob zmerjanju lokalnega tožilca s prostitutko že tam podan širši kontekst zadeve.
[52]
V obravnavanem primeru ti prvini nista podani (glej 47. točko in 40. do 43. točko obrazložitve te odločbe). Omenjena primera pa nista primerljiva z obravnavanim tudi zato, ker nasprotni udeleženec ni uporabil zgolj izraza prostitutka, s katerim je izrazil svoje mnenje o domnevni politični pristranskosti javne RTV, ampak je žaljivost svoje izjave še stopnjeval s pridevnikom "odslužena", z zapisom, da "ponuja poceni usluge" ter z navedbo cen teh spolnih uslug (več o tem v 53. točki obrazložitve te odločbe).
45. Doslej navedeno napeljuje na sklep (kot ga je sprejelo Vrhovno sodišče pri presoji odškodninske odgovornosti nasprotnega udeleženca v razmerju do novinarke Evgenije Carl v sodbi št. II Ips 22/2021), da obe izjavi po vsebini, slogu in sporočilni moči nista bili primerljivi. Nasprotni udeleženec namreč ni dokazal, da bi se zaradi posebej visoke stopnje provokativnosti televizijskega prispevka Evgenije Carl lahko tako grobo odzval nanj, in to z ostjo, uperjeno zoper konkretno osebo. Odpiranje pomembne družbene teme, kot je opozarjanje na spodbujanje sovraštva, nasilja in nestrpnosti ter problematiziranje sovražnih ideologij in gibanj, pri čemer naj bi bili v eno od njih vključeni tudi člani politične stranke, katere predsednik je nasprotni udeleženec, pa samo po sebi očitno ne more pomeniti provokativnega ravnanja, ki bi lahko upravičevalo tako grob odziv nasprotnega udeleženca. Ta primer torej zaradi neizkazane izzivalnosti predhodnega ravnanja pritožnice, na katerega se je odzval nasprotni udeleženec, ni primerljiv s primerom, ki ga je ESČP obravnavalo v zadevi
Mladina d. d. Ljubljana proti Sloveniji
. Ta primer iz istega razloga, pa tudi zaradi pomanjkanja močne vsebinske navezave sporne izjave na predhodno ravnanje pritožnice ni primerljiv s primerom, ki ga je Ustavno sodišče obravnavalo v odločbi št. Up-614/15, na katero se prav tako sklicuje Vrhovno sodišče.
[53]
A za sprejetje dokončnega stališča glede ustavnopravno ustreznega uravnoteženja kolidirajočih pravic v tej zadevi mora Ustavno sodišče oceniti še, kakšen pomen ima pri presoji obravnavanega primera okoliščina, da je šlo za izražanje politika na družbenem omrežju X.
O pomenu posebnosti izražanja na družbenem omrežju X
46. Vrhovno sodišče pripisuje posebej veliko težo okoliščini, da je šlo za izražanje na družbenem omrežju X, za katero naj bi bila značilna ne le izjemno kratka sporočila, tviti, ampak tudi spontanost, lahkotno vzdušje v komunikaciji, zaradi česar naj bi bile te, praviloma ekspresivne izjave pogosto pikre, zajedljive, prostaške, napisane v pogovornem slogu, brez poglobljenega razmisleka. Po presoji Vrhovnega sodišča uživa sporna izjava kljub zbadljivosti in sarkazmu visoko stopnjo varstva med drugim prav zaradi spontanega načina komunikacije na tem družbenem omrežju, ker naj bi lahko imela obsodba za sporni tvit, s katerim je nasprotni udeleženec izrazil satirično, sarkastično prispodobo, verbalno karikaturo, neželene zastraševalne učinke za tak način izražanja na družbenih omrežjih. Pritožnica po drugi strani meni, da sporna izjava ne pomeni satirične kritike njenega dela in da X tudi ni tipično mesto za objavo satiričnih, kot tudi ne prostaških vsebin. V tem naj bi se ta primer bistveno razlikoval od primera, ki ga je ESČP obravnavalo v zadevi
Grebneva in Alisimchik proti Rusiji
, v kateri naj bi bil sporni članek objavljen v rubriki, ki je bila v celoti posvečena takim vsebinam.
47. Ustavno sodišče je v okviru konteksta zadeve upoštevalo tudi posebnosti izražanja na družbenem omrežju X.
[54]
Prevlada pogovornega ter pogosto ekspresivnega, hiperboličnega izražanja na družbenem omrežju nedvomno vpliva na to, kako povprečna razumna javnost razume določen tvit. Vendar to ne pomeni, da je zato treba posebej široko varovati vsako, še tako vulgarno, zoper konkretno osebo uperjeno mnenje na družbenem omrežju, neupoštevaje pri tem posebne okoliščine posameznega primera. Po presoji Ustavnega sodišča ni mogoče trditi, da uživa izjavljanje na družbenem omrežju X na splošno posebej visoko stopnjo varstva zgolj zato, ker naj bi bilo zanj značilno satirično ali hiperbolično izražanje. Če iz vsebine tvita ne izhaja očiten namen zabavljanja oziroma ni očitno, da naj bi šlo za satiro, se lahko od uporabnika družbenega omrežja pričakuje, da to okoliščino vsaj ustrezno nakaže, denimo s ključnikom (#).
[55]
Ker nasprotni udeleženec tega ni storil, in kar je še pomembneje, ker povprečna razumna javnost takšnega očitnega humornega tona v spornem tvitu (ne glede na (ne)uporabo ustreznega ključnika) glede na uporabljene grobe, žaljive izraze ni mogla zaznati, ni mogoče pritrditi stališču Vrhovnega sodišča, da je očitno šlo zgolj za satirično prispodobo, ki ji kljub odsotnosti dodatnega vsebinskega odziva nasprotnega udeleženca ni mogoče očitati namena zaničevanja, ko pa je vendarle šlo za objavo na družbenem omrežju X. Pritožnica ima tako prav, da se ta primer bistveno razlikuje od primera, ki ga je ESČP obravnavalo v sodbi v zadevi
Grebneva in Alisimchik proti Rusiji
, ker je bil sporni prispevek (s kolažem fotografij) objavljen v nizu serije objav stripov, in to v rubriki, katere ime je že samo po sebi dalo vedeti, da gre za objavo s humoristično vsebino (glej 59. točko obrazložitve navedene sodbe ESČP).
48. Po presoji Ustavnega sodišča tudi ni mogoče na splošno trditi, da gre pri izražanju na družbenem omrežju X iz razloga, ker se njegovi uporabniki na njem pogosto s kratkimi sporočili odzivajo na aktualno družbeno dogajanje, vedno za obliko spontanega izražanja, ki je primerljivo z izražanjem v živi, neposredni razpravi, ki je po ustaljeni presoji ESČP deležno višje stopnje varstva.
[56]
Ustavno sodišče se sicer strinja z načelnim stališčem, da bi bilo za svobodo izražanja še posebej škodljivo, če bi se od izjavitelja zahtevalo, da tudi pri spontanem izražanju pretehta vsako svojo besedo. A hkrati poudarja, da bi bilo po drugi strani za osebnostne pravice posameznikov pretirano omejujoče stališče, da je izjavljanje na družbenem omrežju X vedno primerljivo z živo, neposredno razpravo. Nasprotno, komunikacija na družbenem omrežju X daje (za razliko od izražanja v živi, neposredni razpravi) izjavitelju praviloma na razpolago čas za razmislek. Le od izjavitelja samega je torej odvisno, kako hitro se bo odzval na aktualno družbeno dogajanje. Zato se zdi to izražanje primerljivejše s pisnim izražanjem, pri katerem se zahteva večja stopnja razmisleka in zadržanosti. Sicer pa je treba vprašanje, ali določena izjava na družbenem omrežju pomeni spontani,
ad hoc
odziv v razgreti razpravi in je zato deležna višje stopnje varstva, presojati v luči vsakokratnih okoliščin posameznega primera. V tej zadevi niti vsebina spornega tvita niti druge okoliščine primera ne utemeljujejo sklepa o spontanosti izjave nasprotnega udeleženca. Sporni tvit je sicer pomenil neposredni odziv nasprotnega udeleženca na novinarski prispevek RTV Slovenija z istega dne, vendar pa tega, da bi šlo pri tem za povsem nepremišljen odziv v afektu, primerljiv s spontanim odzivom v živi razpravi, že njegova vsebina in oblika ne nakazuje. Ta glede na uporabljeni ključnik (#) in formulacijo izjave, ki naj ima kot sarkastična prispodoba poseben učinek na javnost, prej kaže na določeno stopnjo premišljenosti izjave (upoštevaje pri tem tudi dejstvo, da je bila ta tisti čas omejena na zgolj 140 znakov, zato je bilo treba tako prispodobo še posebej premišljeno oblikovati). Takšen sklep pa v tej zadevi utemeljuje še posebej širši kontekst zadeve. Dejstvo namreč je, da gre pri nasprotnem udeležencu za pomembnega mnenjskega voditelja, spretnega govorca, ne le nasploh, ampak tudi v "X-skupnosti", ki se je nedvomno zavedal (ali pa bi se vsaj moral zavedati) sporočilnega pomena svoje izjave, ki je presegel zgolj mnenje o domnevni politični pristranskosti pritožnice. Prav ta okoliščina pomeni eno od posebej pomembnih okoliščin presoje v tej zadevi. Od takšnega govorca se namreč lahko še toliko bolj pričakuje, da bo premislil, kdaj in na kakšen način se bo z objavo svojega mnenja na družbenem omrežju odzval na neko aktualno družbeno temo (več o tem v naslednji točki obrazložitve te odločbe). Poleg tega sklepu o spontanem izjavljanju nasprotnega udeleženca tistega večera nasprotuje tudi okoliščina, da v sodnem postopku ni bil ugotovljen obstoj nadaljnjega (ali predhodnega) niza tvitov nasprotnega udeleženca, ki bi morebiti lahko kazali na to, da bi vendarle šlo za ekspresivno odzivanje nasprotnega udeleženca v okviru razgrete politične razprave.
O odgovornosti politikov pri vodenju politične razprave na družbenih omrežjih
49. Okoliščina, da je nasprotni udeleženec dolgoleten politik z znatnim vplivom na javno mnenje in vodja največje opozicijske stranke, je pri tehtanju kolidirajočih pravic v tej zadevi še posebej pomembna. Vendar ne le v smislu, kot jo je za odločilno štelo Vrhovno sodišče. Ta okoliščina je posebej pomembna z vidika ocene, kakšna raven izražanja na družbenem omrežju, kot je X, je za tako osebo še lahko sprejemljiva. Kot je poudarilo Vrhovno sodišče, tviti nasprotnega udeleženca niso deležni le bežnega preleta kot tviti pogosto celo anonimnih posameznikov, ampak so predmet bolj poglobljenih analiz in razprav ter poobjav. Poleg tega, čeprav so zapisi na družbenem omrežju X pogosto spontani, stilistično posebni ter omejeni v številu znakov in čeprav se na družbenih omrežjih pogosto uporablja ne le pogovorni, ampak tudi vulgaren jezik, to ne pomeni, da je na družbenem omrežju dovoljeno grobo žaliti brez vsakršnega vsebinskega konteksta, še posebej ne, ko gre za primer enosmernega izražanja mnenja pomembnega mnenjskega voditelja, kot je nasprotni udeleženec. Drži sicer, da je kultura izražanja na družbenih omrežjih v splošnem žal nizka. ESČP je zato že štelo, da so lahko učinki vulgarne izjave na družbenem omrežju v posameznem primeru tudi zato – ne le iz razloga, ker gre denimo za komentar na manj branem blogu
[57]
– manj hudi, kot se morda lahko zdi na prvi pogled zaradi uporabe tega spletnega orodja, ki omogoča lahkotno, obsežno in hitro širjenje žaljivih izjav.
[58]
Vendar po presoji Ustavnega sodišča stališče, da je zaradi specifičnosti izražanja na družbenem omrežju X merilo presoje ustavne sprejemljivosti žaljivih izjav "internetna govorica", nikakor ne more veljati za izražanje pomembnega mnenjskega voditelja, politika, ki ima na tem družbenem omrežju skoraj 40.000 sledilcev. Zaradi politikove prepoznavnosti in avtoritete imajo njegove besede večji odmev in s tem tudi vpliv na javno oblikovanje mnenja.
[59]
Zato nosijo politiki – drugače od zasebnikov – tudi po presoji ESČP posebno odgovornost pri vodenju politične razprave na družbenih omrežjih.
[60]
Politiki so namreč pri opravljanju svoje javne funkcije dolžni varovati demokracijo in njena načela.
[61]
Tudi po presoji Ustavnega sodišča je politik odgovoren za to, da prispeva k ustvarjanju strpnega, kulturnega družbenega okolja na družbenem omrežju. Pomembno je torej razlikovati na eni strani med množico posameznikov, ki s svojimi izjavami načeloma ne dosegajo širše javnosti, ter na drugi strani politiki, odločevalci, ki so pomembni generatorji javne razprave in ki zato nosijo največjo javno odgovornost za posledice svojih dejanj.
[62]
Izpodbijana sodba Vrhovnega sodišča tega ne upošteva. Čeprav načelno pritrdi pritožnici, da nasprotni udeleženec ni slehernik, ampak pomemben mnenjski voditelj, čigar izjave je treba obravnavati drugače kot nepremišljene, pogosto vulgarne odzive pogosto anonimnih posameznikov prek spleta, ki imajo zamejen domet, po oceni Vrhovnega sodišča kljub temu pretehta, da je šlo za politično izražanje opozicijskega poslanca.
[63]
Pri tem pa Vrhovno sodišče v premajhni meri upošteva, da svoboda izražanja tudi v primeru, ko jo uveljavlja izvoljeni predstavnik ljudstva, ni absolutna človekova pravica. Od tako pomembnega politika in mnenjskega voditelja se tudi pri zapisu tvita in še posebej v primeru, ko gre za enosmerno podajanje mnenja, in ne za izjavljanje v spontani razgreti razpravi, ki bi bila primerljiva z živo neposredno razpravo, pričakuje večja stopnja skrbnosti pri izbiri in uporabi besed. Po oceni Ustavnega sodišča za svobodo izražanja nasprotnega udeleženca kot vidnega politika in pomembnega mnenjskega voditelja ni pretirano omejujoče pričakovanje, da pred objavo tvita, s katerim enosmerno izraža svoje mnenje, četudi gre za odziv na televizijski prispevek z istega dne, premisli, kakšen bo učinek njegove izjave in ali ta ustreza minimalnim pravnim in etičnim standardom demokratične družbe, saj je to nujen pogoj za vzdrževanje kulturne javne razprave. Po mnenju Ustavnega sodišča uporaba komunikacijskega kanala X po že navedenem izjavitelju to omogoča, saj narava tega spletnega orodja od izjavitelja praviloma ne terja hipnih reakcij, ampak ima izjavitelj možnost, da o vsebini svojega odziva razmisli in ga oblikuje tako, da ne poseže nedopustno v človekove pravice drugih oseb.
50. Ustavno sodišče se mora tako opredeliti še do pritožničinega temeljnega očitka iz ustavne pritožbe, da je bil primarni namen nasprotnega udeleženca v njenem ponižanju, zaničevanju, in ne v spodbujanju javne razprave o domnevni politični pristranskosti novinarjev javne RTV.
O namenu zaničevanja, sramotenja drugega
51. Po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča je za sklep, da je bila izjava podana z namenom zaničevanja, ključna ugotovitev, da se taka izjava ne nanaša več na predmet javne razprave in predhodno ravnanje oškodovanca, ampak je v ospredju žalitev oziroma blatenje prizadete osebe. Zaničljiva izjava mora tudi zunaj političnega konteksta polemične in pretirane kritike pomeniti osebno ponižanje. Bistvena značilnost take izjave je osebna žalitev, pri kateri je predmet javne razprave potisnjen v ozadje.
[64]
Pretirana in žaljiva kritika sama po sebi, brez obstoja drugih posebnih okoliščin, še ne pomeni izražanja, ki bi ga bilo mogoče označiti za zaničevanje. Sklep, da je bila določena izjava podana z namenom zaničevanja, je po oceni Ustavnega sodišča mogoč tedaj, ko je izkazan tudi subjektivni namen izjavljajočega, da z izjavo predvsem poniža prizadeto osebo.
52. Tudi po presoji ESČP žaljiv jezik ne sodi pod zaščito 10. člena EKČP, če pomeni brezobzirno zaničevanje posameznika oziroma če je edini ali prevladujoči namen izjavitelja v sramotenju naslovnika izjave.
[65]
Po presoji ESČP je za tako končno oceno bistveno, ali je izjavitelj s sporno, čeprav žaljivo, lahko celo vulgarno izjavo načel pomembno temo v javnem interesu,
[66]
pri čemer je imel zanjo zadostno podlago v dejstvih,
[67]
ali pa je šlo po drugi strani kljub na videz obrambni naravi sporne izjave le za poskus diskreditacije nasprotnika.
[68]
53. Vrhovno sodišče utemeljuje, da pomeni sporna izjava, čeprav gre za negativno vrednostno sodbo o pritožnici, zaradi njenega sporočilnega pomena še sprejemljivo kritiko in ne zaničevanja pritožnice, upoštevaje pri tem tudi širši kontekst zadeve. Pri tem se sklicuje na stališče ESČP in Ustavnega sodišča (izraženo med drugim v sodbah ESČP v zadevah
Mladina d. d. Ljubljana proti Sloveniji
in
Tuşalp proti Turčiji
ter v odločbi Ustavnega sodišča št. Up-584/12), da je zaradi vsebine visoko varovanega političnega govora nasprotnega udeleženca oblika varovana tako kot vsebina. Vendar že zaradi tega, ker nasprotni udeleženec niti ob sami sporni objavi niti kasneje v pravdi ni izkazal, da je imel za tako grob odziv, uperjen zoper pritožnico, zadostno podlago v dejstvih, ne gre za primerljive primere.
[69]
Sporne izjave same po sebi namreč povprečen razumen bralec po že obrazloženem v 39. točki obrazložitve te odločbe ni razumel le kot prispodobe, s katero je nasprotni udeleženec izrazil svoje mnenje o domnevni pristranskosti uredniške politike dnevnoinformativnega programa javne RTV, ampak glede na uporabljene izraze in splošen ton sporne izjave predvsem kot zmerljivko, uperjeno zoper osebo pritožnice. Za izkaz zaničevalnega namena sicer ni nujno odločilna uporaba vulgarnih izrazov samih po sebi, ampak tudi okoliščina, da nasprotni udeleženec s takšno osebno zmerljivko, podano brez vsebinskega odziva na konkretni televizijski prispevek, očitno ni mogel prispevati k razpravi v splošnem interesu. Nasprotni udeleženec namreč z njo ni argumentirano odprl pomembne družbene teme o domnevni politični pristranskosti novinarjev RTV Slovenija,
[70]
ampak je svojo ost kritike usmeril predvsem zoper novinarko. Pri tem je zlorabil pritožničino osebno okoliščino, torej njen spol, ter ji z navezovanjem te osebne okoliščine na družbeno stigmatizirano prostitucijo pripisal nemoralne lastnosti. S takšno izjavo nasprotni udeleženec ni le poskušal odvzeti legitimnosti pritožničinemu novinarskemu delu, ampak je pritožnico očrnil in ponižal tudi kot žensko. Nasprotni udeleženec namreč ni uporabil le izraza "prostitutka", ampak izraze, kot so "odslužena prostitutka", ki ponuja "poceni usluge", pri čemer je navedel tudi cene teh uslug, kar očitno kaže na njegov zaničevalni namen. Nasprotni udeleženec je torej temo domnevne "politične pristranskosti javne RTV" uporabil kot izgovor za osebni napad na pritožnico in tudi na novinarko Evgenijo Carl, ki sta pripravili kritičen prispevek o njegovi politični stranki. Taka njegova izjava glede na uporabljen sramotilni jezik in glede na pomanjkanje širšega vsebinskega konteksta ni pomenila prispevka k razpravi o sicer pomembni družbeni temi.
[71]
Glede na navedeno sporne izjave ne glede na osebo izjavitelja po presoji Ustavnega sodišča ni mogoče šteti za visoko varovano politično izražanje.
54. S stališčem Vrhovnega sodišča, da je šlo pri sporni izjavi le za satirično kritiko pritožničinega dela, izraženo v obliki prispodobe, zaradi česar naj bi takšnemu slogu izražanja, čeprav gre za žaljivo izražanje, pripadalo posebno varstvo, upoštevaje pri tem posebnosti izražanja na družbenem omrežju X ter dejstvo, da naj bi nasprotni udeleženec s sporno izjavo načel pomembno družbeno temo, torej ni mogoče soglašati. Pritožnica utemeljeno uveljavlja, da če je nasprotni udeleženec s spornim tvitom res želel odpreti pomembno temo o njeni domnevni politični pristranskosti, potem bi to lahko izrazil na bistveno bolj vsebinski, predvsem pa na bistveno manj žaljiv način. Vrhovno sodišče je v izpodbijani sodbi sicer zavrnilo takšen argument pritožnice, sklicujoč se na stališče Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-614/15, da pravice do svobode izražanja ni dopustno omejiti zgolj zato, ker bi se pritožnik na ravnanje tožnika lahko odzval na drugačen, nežaljiv način. Vendar po že obrazloženem (glej opombo 53 te odločbe) primera nista primerljiva. Drugače kot v navedenem primeru je v obravnavanem primeru vsebinska navezava spornih izjav na predhodno ravnanje pritožnice zelo šibka (zgolj sklic na Facebook stran RTV ter uporaba ključnika #ZvodnikMilan – glej 40. do 42. točko obrazložitve te odločbe). Poleg tega gre za sramotilno, zaničevalno izražanje politika, pomembnega mnenjskega voditelja, na družbenem omrežju, ki ima ne le za pritožnico kot novinarko ženskega spola, ampak tudi za demokratično družbo nasploh, posebej škodljive posledice (več o tem v 56. točki obrazložitve te odločbe). Glede na navedeno ni mogoče pritrditi Vrhovnemu sodišču, da pri tehtanju kolidirajočih pravic v tej zadevi ni upoštevno tudi, ali bi se lahko nasprotni udeleženec izrazil na bistveno manj žaljiv način. To vprašanje je ob pomanjkljivem vsebinskem kontekstu sporne izjave ter ob upoštevanju osebe izjavitelja in na drugi strani pritožnice še posebej pomembno.
[72]
O učinkih sporne izjave
55. Poleg tega, kot poudarja tudi Vrhovno sodišče, so lahko posledice žaljivih izjav, objavljenih na družbenih omrežjih, zaradi njihovega učinkovitega razširjenja, kot tudi zmožnosti shranjevanja, bistveno hujše kot pri drugih oblikah izjavljanja. Žaljivi prispevki na spletu so neomejenemu krogu uporabnikov spleta dostopni v zelo dolgem časovnem obdobju, kar pomeni zelo intenziven poseg v pravico do časti in dobrega imena razžaljene osebe. To velja še posebej za objave nasprotnega udeleženca kot dolgoletnega politika, nekdanjega predsednika vlade, s širokim krogom političnih podpornikov, ki so prav zaradi njegove družbene vplivnosti deležne posebne pozornosti in so predmet analiz s strani sledilcev, političnih analitikov, pa tudi drugih medijev. Kljub temu Vrhovno sodišče pomenu učinka razširjanja izjave ni pripisalo nobene teže, čeprav je pritožnica v tožbi poudarila ne le, da ima nasprotni udeleženec 39.600 sledilcev, ampak tudi, da so njegove objave zaradi odprtega profila dostopne vsem uporabnikom svetovnega spleta in da so sporni objavi sledili odzivi pristašev nasprotnega udeleženca ter medijske poobjave spornega tvita v več člankih. Takšne izjave pa imajo lahko, upoštevaje pri tem na eni strani družbeno vlogo nasprotnega udeleženca ter na drugi strani vlogo pritožnice, predvsem pa okoliščino, da je šlo za sramotilno izjavljanje na družbenem omrežju, škodljive posledice ne le za pritožničin ugled, ampak tudi za družbo nasploh.
56. V današnji družbi je zaznaven močan porast verbalnih napadov na novinarke na podlagi njihovega spola.
[73]
K temu so pomembno prispevale vedno večja razpoložljivost in dostopnost ter uporaba spleta in družbenih omrežij.
[74]
Rezultati številnih raziskav so namreč pokazali, da spletno nadlegovanje, namenjeno novinarkam, temelji predvsem na njihovem spolu, kar med drugim vključuje seksistične žaljivke.
[75]
Takšni spletni napadi ne posegajo le v osebno dostojanstvo žensk, temveč lahko povzročijo in povzročajo, da se te umaknejo iz javnega in političnega življenja, kar spodkopava pravico do svobode govora in mnenja v demokratični družbi. Še posebej, ko gre za sramotilne spletne napade na novinarke, ti ne prizadenejo le njihovih pravic do osebnega dostojanstva ter časti in ugleda, ampak – prek poskusa utišanja kritičnih novinarskih glasov – tudi javni interes do obveščenosti s strani različnih medijev.
[76]
To ima lahko resne posledice za javno razpravo in medije ter končno, zaradi spodbujanja predsodkov do žensk kot tradicionalno zapostavljene družbene skupine, za demokracijo in razvoj nasploh. Tudi zaradi varstva javnega interesa po medijskem pluralizmu, ki je pomemben za vzpostavljanje in ohranjanje javne debate ter za uresničevanje ustavne demokracije, in zaradi varstva javnega interesa po vključujoči in enakopravni družbi je torej treba žaljivim seksističnim tvitom vplivnih oseb zoper novinarke postaviti strožje meje. Zaradi velikega vpliva žaljivega, pogosto tudi sovražnega izražanja na družbenih omrežjih na demokratično družbo (še posebej s strani oseb iz ekonomskih in političnih centrov moči) je torej pomembno, da se prepreči širjenje sramotilnega seksističnega govora
[77]
in s tem utrjevanje sistemske prikrajšanosti žensk.
[78]
Govor, ki ga zaznamujejo stereotipi na račun žensk, namreč vpliva na njihovo družbeno podobo in s tem na njihovo sodelovanje v demokratični družbi. Take potencialno škodljive družbene učinke ima po presoji Ustavnega sodišča glede na njen zaničljivi in seksistični ton in glede na sposobnost njenega razširjanja, upoštevaje pri tem tako osebo izjavitelja kot tudi medij, ki ga je uporabil, tudi sporna izjava nasprotnega udeleženca.
[79]
57. Vrhovno sodišče je pri tehtanju kolidirajočih pravic v tej zadevi pripisalo posebno težo okoliščini, da bi imela lahko odločitev, ki bi sankcionirala sporni tvit, nesprejemljive škodljive učinke za svobodo (spontanega) izražanja na družbenih omrežjih, kot je X, nasploh (t. i.
chilling effect
)
.
Drži sicer, da je treba iz razloga, ker je splet postal eno od primarnih sredstev za uresničevanje svobode izražanja posameznika, skrbno presojati omejevanje svobode izražanja na njem, saj ima lahko obsodba za objave na njem zastraševalni učinek, kar predstavlja nevarnost samocenzure.
[80]
A po presoji Ustavnega sodišča je treba v tej zadevi pripisati bistveno večjo težo okoliščini, da lahko tudi dopuščanje sramotilnih seksističnih izjav vplivnega politika o novinarki na družbenem omrežju hudo prizadene ne le osebnostne pravice novinarke, ampak da lahko to samoomejujoče vpliva na svobodo izražanja drugih družbeno angažiranih žensk, ker bi se te v strahu pred nesankcionirano izpostavljenostjo podobnim žaljivkam morebiti umaknile iz javne razprave. Predvsem pa lahko dopuščanje tako grobih izjav vplivnega politika spodbudi širjenje takega sramotilnega govora na družbenih omrežjih.
[81]
Po presoji Ustavnega sodišča lahko torej tudi zavrnilna sodba v odškodninski pravdi v takem primeru pomeni nevarnost za svobodno izmenjavo mnenj v demokratični družbi in za demokratično družbo nasploh.
[82]
Kajti za demokracijo ni škodljivo le, če se varuhinje javnega interesa, kot so novinarke, ne upajo javno izjavljati zaradi strahu pred "kaznovanjem" s pravnomočno sodno določbo, ampak tudi, če imajo strah pred zasebno diskriminacijo (t. i.
silencing effect
).
[83]
Sklepno
58. Ker v tej zadevi ni šlo za primer spontanega izražanja, primerljivega z živo, neposredno politično razpravo, ki je bolj varovano, saj ga ni mogoče preoblikovati, ugladiti, ampak za izražanje na družbenem omrežju X, ki se nasploh, še posebej pa ob upoštevanju konkretnih okoliščin primera, zdi bližje pisnemu izražanju mnenja, pri katerem se praviloma zahteva večja mera razmisleka in skrbnosti pri izbiri in uporabi besed, tako vulgarno izražanje ne more uživati visoke stopnje varstva. To velja še posebej, ko gre za vplivnega politika in pomembnega mnenjskega voditelja, čigar izjave imajo večjo težo in s tem tudi sposobnost, da v večji meri prizadenejo ugled naslovnika izjave. Čeprav naj bi sporna izjava nasprotnega udeleženca pomenila odziv na predhodno ravnanje pritožnice in novinarke Evgenije Carl (glede katerega nasprotni udeleženec ni izkazal, da bi pomenilo provokativno, izzivalno ravnanje, ki bi upravičevalo njegov grobi odziv) in čeprav naj bi ta na prvi pogled odpirala razpravo o pomembni družbeni temi, to je o domnevni politični pristranskosti novinarjev RTV Slovenija, sprožitev neargumentirane javne razprave na to temo ne more upravičiti sporne negativne vrednostne sodbe o pritožnici. Ta je namreč pomenila predvsem blatenje, razvrednotenje in sramotitev pritožnice kot novinarke ženskega spola ter spodbujanje predsodkov o njej v njenem poklicnem in družbenem okolju.
[84]
Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da imajo novinarji oziroma pravne osebe, ki se poklicno ukvarjajo z javnim obveščanjem, ključno vlogo v demokratični družbi pri širjenju informacij o zadevah v javnem interesu.
[85]
Zato v obravnavani zadevi ne le učinkovito varstvo osebnostnih pravic pritožnice (za katero imajo take spletne objave bistveno daljnosežnejše posledice, kot če bi šlo za neposredno politično razpravo ali, po drugi strani, za tvit posameznika, ki nima takšnega vpliva kot tvit nasprotnega udeleženca), ampak tudi javni interes terja (glej 56. in 57. točko obrazložitve te odločbe),
[86]
da se pri tehtanju kolidirajočih pravic prizna pritožničinim osebnostnim pravicam toliko večja teža.
[87]
Tako zasnovano izhodišče za tehtanje kolidirajočih pravic pravice nasprotnega udeleženca do svobode izražanja ne utesnjuje prekomerno, saj je bil njegov prispevek k razpravi v javnem interesu prav s spornim tvitom zanemarljivega pomena.
[88]
59. Glede na vse navedeno se izkaže, da je Vrhovno sodišče v nasprotju z ustavnopravnimi standardi v korist nasprotnega udeleženca in v pritožničino škodo pripisalo odločilno težo okoliščini, da je šlo pri sporni izjavi za izražanje izvoljenega predstavnika ljudstva, pomembnega politika in mnenjskega voditelja, in to na družbenem omrežju X. Vrhovno sodišče tudi ni ustavnopravno ustrezno ovrednotilo okoliščine, da je šlo za posebej žaljivo izražanje o novinarki. Res je sporni, objektivno žaljivi tvit na prvi pogled načenjal pomembno družbeno temo, vendar ne na argumentiran način, temveč predvsem z namenom osramotitve in diskreditacije pritožnice kot novinarke in ženske. Nasprotni udeleženec bi nedvomno lahko na manj žaljiv način izrazil svoje mnenje o domnevni politični pristranskosti novinarjev RTV Slovenija. Takšno manj žaljivo izražanje terjajo tako njegov družbeni položaj kot tudi položaj pritožnice, predvsem pa vedno večji vpliv družbenih omrežij na oblikovanje mnenja v sodobni demokratični družbi. V kontekstu objav na družbenih omrežjih torej družbene spremembe terjajo vzpostavitev drugačnega ravnovesja med varstvom svobode izražanja na eni strani in zaščite posameznika pred posegi v čast in dobro ime na drugi strani vsaj v primeru, ko gre za primer enosmernega izražanja zaničevalnega mnenja vplivnega politika o novinarki na podlagi njenega spola.
60. Vrhovno sodišče je torej z neustreznim ovrednotenjem pomena žaljivega izjavljanja vplivnega mnenjskega voditelja, opozicijskega poslanca, na družbenem omrežju o novinarki izhodišče presoje zasnovalo pretirano omejujoče za pritožničino pravico do časti in dobrega imena. S tem je sprejelo odločitev, ki ni v skladu s 34. in 35. členom Ustave. Glede na to je Ustavno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču v ponovno odločanje.
C.
61. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnice in sodniki dr. Rok Čeferin,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs.
Odločbo je sprejelo s šestimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodniki Jaklič, Svetlič in Šorli. Sodniki Jaklič, Svetlič in Šorli so dali odklonilna ločena mnenja, sodnik Accetto pa pritrdilno ločeno mnenje.
dr. Matej Accetto
Predsednik
[1]
Vrhovno sodišče se sklicuje na stališče ESČP iz sodbe v zadevi
Mladina d. d. Ljubljana proti Sloveniji
z dne 17. 4. 2014, 45. točka obrazložitve.
[2]
Vrhovno sodišče se pri tem sklicuje na stališče ESČP iz sodbe v zadevi
Grebneva in Alisimchik proti Rusiji
, 52. in 64. točka obrazložitve.
[3]
Vrhovno sodišče se sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-584/12 z dne 22. 5. 2014 (Uradni list RS, št. 42/14, in OdlUS XX, 34) in na sodbi ESČP v zadevah
Mladina d. d. Ljubljana proti Sloveniji
, 45. točka obrazložitve, in
Tuşalp proti Turčiji
z dne 21. 2. 2012, 48. točka obrazložitve.
[4]
Vrhovno sodišče se sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Cengiz in drugi proti Turčiji
z dne 1. 12. 2015, 49. in 52. točka obrazložitve.
[5]
Vrhovno sodišče se sklicuje na odločitev ESČP v zadevi
Payam Tamiz proti Združenemu kraljestvu
z dne 19. 9. 2017, 75. in 81. točka obrazložitve.
[6]
Pritožnica se sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-455/13 z dne 25. 9. 2014 (Uradni list RS, št. 72/14, in OdlUS XX, 37).
[7]
Pritožnica se sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-226/95 z dne 8. 7. 1999 (Uradni list RS, št. 60/99, in OdlUS VIII, 174), 10. in 15. točka obrazložitve, ter na sodbi ESČP v zadevah
Khadija Ismayilova proti Azerbajdžanu (št. 3)
z dne 7. 5. 2020, 61. točka obrazložitve, in
Uj proti Madžarski
z dne 19. 7. 2011, 20. točka obrazložitve.
[8]
Pri tem se pritožnica sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 45741/2012 z dne 15. 9. 2016, 13. do 15. točka obrazložitve.
[9]
Pritožnica se sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Khadija Ismayilova proti Azerbajdžanu (št. 3)
, 68. do 70. točka obrazložitve.
[10]
Pritožnica se sklicuje na sodbi ESČP v zadevah
Tammer proti Estoniji
, 59. in 60. točka obrazložitve, in
Andreas Wabl proti Avstriji
, 43. točka obrazložitve.
[11]
Glej denimo sklep Ustavnega sodišča št. Up-464/01 z dne 15. 12. 2003, 4. točka obrazložitve, in odločbo Ustavnega sodišča št. Up-572/06 z dne 8. 11. 2007 (Uradni list RS, št. 107/07, in OdlUS XVI, 112), 5. točka obrazložitve.
[12]
Glej denimo odločbo Ustavnega sodišča št. Up-2938/07 z dne 10. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 74/09, in OdlUS XVIII, 81), 10. točka obrazložitve.
[13]
Glej odločbo št. Up-455/13 z dne 25. 9. 2014 (Uradni list RS, št. 72/14, in OdlUS XX, 37), 9. točka obrazložitve.
[14]
Glej med drugim sklep Ustavnega sodišča št. Up-13/92 z dne 15. 2. 1995 (OdlUS IV, 142) in odločbo Ustavnega sodišča št. Up-46/99 z dne 18. 12. 2002 (Uradni list RS, št. 5/03, in OdlUS XI, 290), 11. točka obrazložitve.
[15]
Glej J. Zobec v: L. Ude, A. Galič (red.), Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 3. knjiga, Uradni list Republike Slovenije in GV Založba, Ljubljana 2009, str. 89, 91 in 121.
[16]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-226/95, 10. točka obrazložitve, in št. Up-407/14 z dne 14. 12. 2016 (Uradni list RS, št. 2/17, in OdlUS XXI, 37), 11. točka obrazložitve.
[17]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-191/09, Up-916/09 z dne 30. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 85/10, in OdlUS XIX, 7), 12. točka obrazložitve, in št. Up-538/20 z dne 19. 1. 2023, 38. in 39. točka obrazložitve.
[18]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-538/20, 38. in 39. točka obrazložitve.
[19]
O merilih ESČP Ustavno sodišče podrobno v 16. točki obrazložitve odločbe št. Up-407/14. Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-515/14 z dne 12. 10. 2017 (OdlUS XXII, 29), 16. točka obrazložitve. Glede meril za opredeljevanje meja svobode izražanja glej tudi sodbo ESČP v zadevi
Axel Springer AG proti Nemčiji
z dne 7. 2. 2012, 89. do 95. točka obrazložitve.
[20]
Glej na primer odločbi Ustavnega sodišča št. Up-530/14 z dne 2. 3. 2017 (Uradni list RS, št. 17/17, in OdlUS XXII, 18), 14. in 20. do 22. točka obrazložitve, in št. Up-417/16 z dne 18. 3. 2021 (Uradni list RS, št. 65/21, in OdlUS XXVI, 41), 21. točka obrazložitve.
[21]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. Up-462/02 z dne 13. 10. 2004 (Uradni list RS, št. 120/04, in OdlUS XIII, 86), 6. točka obrazložitve, in št. Up-1128/12 z dne 14. 5. 2015 (Uradni list RS, št. 37/15, in OdlUS XXI, 14), 17. točka obrazložitve.
[22]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-530/14, 15. točka obrazložitve, št. Up-515/14, 10. točka obrazložitve, in št. Up-538/20, 34. točka obrazložitve.
[23]
Glej med drugim sodbe ESČP v
zadevah Piermont proti Franciji
z dne 27. 4. 1995, 76. točka obrazložitve,
Jerusalem proti Avstriji
z dne 27. 2. 2001, 36. točka obrazložitve
, Lombardo in drugi proti Malti
z dne 24. 4. 2007, 53. točka obrazložitve
, Kubaszewski proti Poljski
z dne 2. 2. 2010, 42. točka obrazložitve
, Otegi Mondragon proti Španiji
z dne 15. 3. 2011, 50. točka obrazložitve, in sodbo velikega senata ESČP v zadevi
Sanchez proti Franciji
z dne 15. 5. 2023, 147. točka obrazložitve.
[24]
Glej npr. sodbo ESČP v zadevi
Lingens proti Avstriji
z dne 8. 7. 1986, 42. točka obrazložitve.
[25]
Tako tudi Ustavno sodišče v odločbi št. Up-515/14, 13. točka obrazložitve.
[26]
Glej sodbe ESČP v zadevah
Makraduli proti Nekdanji jugoslovanski republiki Makedoniji
, 66. točka obrazložitve,
Karácsony in drugi proti Madžarski
, 137. točka obrazložitve, in
Castells proti Španiji
, 42. točka obrazložitve.
[27]
V zadevi
Makraduli proti Nekdanji jugoslovanski republiki Makedoniji
je opozicijski poslanec na sedežu njegove stranke kritiziral vodjo obveščevalne službe in hkrati poslanca vladajoče stranke ter predsednika vlade oziroma njegovega bratranca, vsakič v okviru odpiranja pomembne družbene teme. V zadevi
Kar
ácsony in drugi proti Madžarski
je opozicijski poslanec v parlamentu kritiziral vladajočo stranko ob sprejemanju sprememb zakona glede uporabe tobačnih izdelkov
.
V zadevi
Castells proti Španiji
je senator, izvoljen z liste politične skupine, ki je podpirala odcepitev Baskije, kritiziral vlado in javne uslužbence v novinarskem prispevku, v katerem je pisal o nerazkritih umorih.
[28]
Prim. denimo z odločitvijo v zadevi
Le Pen proti Franciji
z dne 20. 4. 2010, v kateri je ESČP štelo obsodbo francoskega politika, izvoljenega predstavnika ljudstva, na denarno kazen 10.000 EUR za njegove sovražne izjave o muslimanih, podane v okviru politične razprave, za dopustno omejitev svobode izražanja.
[29]
Glej sodbi ESČP v zadevah
Castells proti Španiji
, 46. točka obrazložitve, in
Lombardo in drugi proti Malti
, 54. točka obrazložitve.
[30]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Kubaszewski proti Poljski
, 44. točka obrazložitve.
[31]
Glej sodbo velikega senata ESČP v zadevi
Sanchez proti Franciji
, 150. točka obrazložitve, in sodbo ESČP v zadevi
Féret proti Belgiji
z dne 16. 7. 2009, 75. točka obrazložitve.
[32]
Prav tam.
[33]
To tudi iz sodbe ESČP v zadevi
Andreas Wabl proti Avstriji
, na katero se sklicuje pritožnica, ne izhaja. ESČP je v tej zadevi sicer ugotovilo, da je politik presegel meje dopustne kritike s tem, ko se je odzval na novinarjevo pisanje o njem z izjavo, da gre za "nacinovinarstvo". Vendar so bile za tako presojo ESČP bistvene naslednje okoliščine primera: (i) da pomeni oznaka nacionalni socializem v Avstriji težko stigmo; (ii) da ni šlo za neposredni odziv politika na (sicer obrekljiv) novinarjev članek; (iii) da politik ni bil obsojen na plačilo denarne odškodnine, ampak mu je bilo zgolj prepovedano ponovno izrekanje takih izjav.
[34]
Ta primer tudi ni v vseh bistvenih prvinah primerljiv s primerom, ki ga je ESČP obravnavalo v zadevi
Khadija Ismayilova proti Azerbajdžanu (št. 3)
, kajti tam so se sporne izjave provladnega časopisa (o novinarki, ki je pogosto kritizirala aktualno vlado), da "naj si jo opozicijski poslanci imenujejo za svojo pornozvezdnico Ciccolino v javni zbornici" (glede katerih je ESČP ugotovilo, da so pomenile osebni napad na pritožnico), nanašale izključno na novinarkino zasebno življenje (nanašale so se namreč na skrivno posnete ter nato na spletu objavljene videoposnetke njenega intimnega življenja).
[35]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Sanocki proti Poljski
, 65. točka obrazložitve.
[36]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Khadija Ismayilova proti Azerbajdžanu (št. 3)
, 68. točka obrazložitve.
[37]
Zahteva po zadostni dejanski podlagi za podano mnenje je namreč v odvisnosti od resnosti izrečene obtožbe: resnejša kot je, bolj mora biti podprta z dejstvi. Glej sodbo ESČP v zadevi
Barata Monteiro de Costa Nogueira in Patricio Pereira proti Portugalski
z dne 11. 1. 2011, 38. točka obrazložitve.
[38]
Glej med drugim sodbo velikega senata ESČP v zadevi
Delfi AS proti Estoniji
z dne 16. 6. 2015, 132. točka obrazložitve.
[39]
Tako Ustavno sodišče med drugim v odločbah št. Up-584/12, 11. in 12. točka obrazložitve, št. Up-515/14, 21. točka obrazložitve, in št. Up-614/15, 17. točka obrazložitve.
[40]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-614/15, 17. točka obrazložitve, ter sodbo ESČP v zadevi
Mladina d. d. Ljubljana proti Sloveniji
, 43. točka obrazložitve.
[41]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-614/15, 17. točka obrazložitve.
[42]
V spornem obdobju se je hiperpovezava (oziroma URL) sicer vštevala v omejitev znakov posameznega tvita (drugače torej, kot velja od 19. 9. 2016 dalje, ko se URL na koncu tvitov ne všteva v omejitev znakov). Zato nasprotnemu udeležencu ni mogoče očitati, da ni delil dodatne vsebine že v samem tvitu. A prav zaradi navedenih omejitev je postalo običajno, da se tvit razdeli na več delov, da lahko izjavitelj na ta način v celoti razvije in deli svoje misli (glej denimo članek L. Barnett Lidsky, R. Andersen Jones, Of Reasonable Readers and Unreasonable Speakers: Libel Law in a Networked World, Virginia Journal of Social Policy and the Law, let. 23, št. 2 (2016), str. 161–163). Takšen način objavljanja tvitov nasprotnemu udeležencu kot pomembnemu mnenjskemu voditelju tudi v "X-skupnosti" (po ugotovitvah sodišč je imel nasprotni udeleženec tisti čas na tem družbenem omrežju že 39.600 sledilcev) nedvomno ni bil tuj.
[43]
Več o tem v članku L. Barnett Lidsky, R. Andersen Jones, nav. delo, str. 163–166.
[44]
Trditve nasprotnega udeleženca v postopku pred Ustavnim sodiščem, da je bil povprečen razumen bralec, če ne prej, z objavo spornega tvita v medijih seznanjen s to okoliščino, sicer sodijo v trditveno in dokazno breme nasprotnega udeleženca, ki mu nasprotni udeleženec v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zadostil. Vendar v tej zadevi zadošča, da je trditve o tem, da je pri spornem tvitu očitno šlo za odziv nasprotnega udeleženca na televizijski prispevek in da je bil sporni dogodek deležen številnih odzivov v drugih medijih, podala pritožnica v tožbi.
[45]
V tej zadevi se je župan v časopisnem članku odzval na pisanje dnevnika Trybune o njem v obdobju zadnjih dveh let. Sporni članek je bil naslovljen "Laži, sprožene s strani Trybune". Pritožnik je v njem med drugim navajal, da časopis uporablja metode boljševikov, da daje opravljive ovadbe, da se bo kmalu spustil na nivo obcestnega jarka, da so take lažne objave sramota za direktorja. ESČP se je sicer strinjalo, da je pritožnik uporabil provokativen jezik. Vendar je poudarilo, da je šlo za razpravo v javnem interesu (namreč o verodostojnosti politikov in resničnosti informacij, podanih v tisku), pri čemer naj bi domača sodišča pripisala premajhno težo okoliščini, da je šlo pri spornem članku za odziv pritožnika na obtožbe o njegovem delu (češ da ne zna ravnati z javnimi financami) v skoraj petdesetih novinarskih člankih.
ESČP je ugotovilo kršitev 10. člena EKČP.
[46]
Po presoji ESČP se namreč lahko avtor sporne izjave sklicuje na to, da je bil izzvan, samo v primeru provokativnega ravnanja osebe, ki jo nato razžali. Glej sodbi ESČP v zadevah
Oberschlick proti Avstriji
(št. 2)
, 32. do 34. točka obrazložitve, in
Bodrožić proti Srbiji
z dne 23. 6. 2009, 54. in 56. točka obrazložitve.
[47]
V pravni teoriji in sodni praksi je sicer sporno vprašanje, ali splošno znanih dejstev, ki jih skladno s četrtim odstavkom 214. člena ZPP ni treba dokazovati, stranki ni treba niti navajati. Tako J. Zobec v: L. Ude, A. Galič (red.), Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 2. knjiga, Uradni list Republike Slovenije in GV Založba, Ljubljana 2009, str. 354–355, meni, da mora stranka tudi pravno pomembna splošno znana dejstva zatrjevati oziroma da splošno znana dejstva ne morejo biti podlaga za zamudno sodbo, s katero bi sodišče tožbeni zahtevek zavrnilo. Enako meni Vrhovno sodišče v sodbi št. II Ips 22/2021. Drugače J. Zobec v odklonilnem ločenem mnenju k navedeni sodbi Vrhovnega sodišča, v katerem meni, da ko gre za kontekst, ki tvori zadostno dejansko podlago vrednostnih sodb, sodišče lahko upošteva tudi splošno znana dejstva, četudi se stranke nanje ne sklicujejo.
[48]
Ta zakonska določba kot enega od pogojev za izdajo zamudne sodbe določa, "da dejstva, na katera se opira tožbeni zahtevek, niso v nasprotju z dejstvi, ki so splošno znana".
[49]
Tako tudi J. Zobec v: L. Ude, A. Galič (red.), Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 2. knjiga, nav. delo, str. 374, sklicujoč se na stališča nemške pravne teorije. Da dejstvo domnevne politične pristranskosti RTV Slovenija v času sporne izjave (leta 2016) ni pomenilo takega notoričnega dejstva, kaže že utemeljevanje vrhovnega sodnika Jana Zobca v odklonilnem ločenem mnenju k sodbi Vrhovnega sodišča št. II Ips 22/2021, v katerem se sodnik sklicuje na empirične raziskave (kar nasprotuje pogoju preproste in zanesljive preverljivosti), in to iz leta 2020.
[50]
Njegove navedbe glede dejanskega stanja zadeve šele v pritožbi pa glede na drugi odstavek 338. člena ZPP, po katerem se zamudna sodba ne more izpodbijati zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, niso mogle biti več upoštevane.
[51]
V navedeni zadevi je bila novinarka pred domačimi sodišči obsojena v zvezi z objavo članka o aktivistki za človekove pravice zaradi navedbe, da jo nekateri kličejo čarovnica in prostitutka. Ker novinarka teh izrazov ni dala v navednice, jih je po oceni domačih sodišč
tacite
štela za svojo izjavo o njej. ESČP je ugotovilo kršitev 10. člena EKČP, pri tem pa je za bistveno štelo ne le, da je članek odpiral pomembno politično temo, ampak tudi, da je iz članka očitno izhajalo, da ni šlo za mnenje novinarke (prva razlikovalna okoliščina), da je to že bilo objavljeno v drugih časopisih (druga razlikovalna okoliščina) in da je novinarka o oškodovanki pisala ne le negativno, ampak tudi pozitivno, zato ni šlo za omalovaževanje (tretja razlikovalna okoliščina).
[52]
Šlo je namreč za pisanje o korupciji oziroma o neenakomerni denarni podpori iz državnih sredstev kandidatom v predvolilnem času ter o javnem tožilcu, ki naj bi pri tem zamižal na eno oko, in za objavo kolaža fotografij z njegovo glavo in telesom, prelepljenim z bankovci za 1 USD.
[53]
V navedeni zadevi je namreč izjavitelj (pritožnik) ne le v pravdi, ampak že v sami izjavi (to je v intervjuju) pojasnil širši kontekst zadeve. Prav zaradi močne vsebinske navezave sporne izjave na predhodno ravnanje tožnika po presoji Ustavnega sodišča ni vzdržala presoja sodišč, da naj bi bil izključni namen pritožnika v sramotitvi tožnika.
[54]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Magyar Tartalomszolgáltatók Egyesülete in Index.hu Zrt proti Madžarski
z dne 2. 2. 2016, 77. točka obrazložitve, in sodbo velikega senata ESČP v zadevi
Sanchez proti Franciji
, 175. točka obrazložitve.
[55]
Prim. M. Klemm, Bloggen, Twittern, Posten und Co, Grundzüge einer "Social-Media-Rhetorik", Rhetorik, let. 36, št. 1 (2017), str. 17–18. Prim tudi L. Barnett Lidsky, R. Andersen Jones, nav. delo, str. 165–166.
[56]
Prim. sodbe ESČP v zadevah
Gavrilovici proti Moldaviji
z dne 15. 12. 2009, 59. točka obrazložitve (v kateri je ESČP pripisalo posebno težo okoliščini, da je šlo za izjavljanje na sestanku),
Otegi Mondragon proti Španiji
z dne 15. 3. 2011 (v kateri je ESČP pripisalo posebno težo okoliščini, da je šlo za izjavljanje na tiskovni konferenci), ter
Fuentes Bobo proti Španiji
z dne 29. 2. 2000, 48. točka obrazložitve (v kateri je ESČP pripisalo posebno težo okoliščini, da je šlo za izjavljanje na radiu).
[57]
To okoliščino je denimo ESČP med drugim štelo v korist svobode izražanja v sodbi v zadevi
Savva Terentyev proti Rusiji
z dne 28. 8. 2018, glej 81. in 82. točko obrazložitve.
[58]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Magyar Tartalomszolgáltatók Egyesülete in Index.hu Zrt proti Madžarski
, 77. točka obrazložitve.
[59]
Prim. odločbo št. Up-1128/12, 17. točka obrazložitve, v kateri je Ustavno sodišče poudarilo, da ima izjava politika, poslanca temu položaju ustrezno (večjo) težo. Enako ESČP v zadevi
Mesić proti Hrvaški
z dne 5. 5. 2022, 104. točka obrazložitve.
[60]
Prim. sodbo velikega senata ESČP v zadevi
Sanchez proti Franciji
, 187. in 188. točka obrazložitve, ki se sicer nanaša na sovražni govor.
[61]
Prav tam, 150. točka obrazložitve.
[62]
Glej V. Bajt, Sovražni govor kot spodbuda kritičnega delovanja, Zagovor javnosti: Med svobodo izražanja in sovražnim govorom, Slovenska akademija znanosti in umetnosti, Razprave 33, Ljubljana 2017, str. 73.
[63]
Zato ta primer ni primerljiv s primerom, ki ga je ESČP obravnavalo v odločitvi
Payam Tamiz proti Združenemu kraljestvu
(s čimer se sicer strinja tudi Vrhovno sodišče), saj je ESČP v navedeni zadevi štelo za pomembno, da je šlo tam sicer za vulgarne, vendar hkrati trivialne komentarje anonimnih posameznikov, ki imajo zamejen domet (prim. 80. in 81. točko obrazložitve); poleg tega je šlo tam za civilno tožbo oškodovanca zoper družbo Google Inc., in ne zoper samega izjavitelja (prim. 82. točko obrazložitve).
[64]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-1019/12 z dne 26. 3. 2015 (Uradni list RS, št. 30/15, in OdlUS XXI, 12), 15. točka obrazložitve, št. Up-1128/12, 19. in 20. točka obrazložitve, št. Up-417/16, 29. točka obrazložitve, in št. Up-614/15, 25. točka obrazložitve.
[65]
Glej sodbo v zadevi
Khadija Ismayilova proti Azerbajdžanu (št. 3)
, 68. do 74. točka obrazložitve, v kateri je ESČP štelo, da je bil prevladujoč namen spornega članka žaljenje, diskreditacija opozicijsko usmerjenih novinarjev, češ da so pristranski, predvsem pa diskreditacija pritožnice, čeprav je članek vseboval tudi splošno kritiko ravnanja članov opozicije iz časov, ko so bili ti na oblasti.
[66]
Za tak primer je po oceni ESČP denimo šlo v sodbah v zadevah
Uj proti Madžarski
(glej 23. in 24. točko obrazložitve) in
Tuşalp proti Turčiji
(glej 47. do 49. točko obrazložitve)
.
[67]
Da te ni imel, je ESČP denimo menilo v sodbah v zadevi
Barata Monteiro da Costa Nogueira in Patr
ício Pereira proti Portugalski
z dne 11. 1. 2011 (glej 36. točko obrazložitve) in v zadevi
Skalka proti Poljski
z dne 27. 5. 2003 (glej 36. in 37. točko obrazložitve); ESČP drugače v sodbi v zadevi
Lopes Gomes de Silva proti Portugalski
z dne 28. 9. 2000 (glej 32. do 35. točko obrazložitve).
[68]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Mesić proti Hrvaški
. Po oceni ESČP je pritožnik (tedaj predsednik države) presegel meje sprejemljive kritike, čeprav je njegova izjava pomenila odziv na novinarjevo pisanje o tem, da naj bi bil (po izjavah odvetnika) domnevno povezan z organiziranim kriminalom, saj je šel dlje od zgolj svoje obrambe s tem, ko je poskušal diskreditirati odvetnika z omalovažujočo, zaničevalno izjavo, da "potrebuje psihiatrično zdravljenje" (glej 103. do 110. točko obrazložitve).
[69]
Da obravnavani primer ni primerljiv s primerom iz sodbe ESČP v zadevi
Mladina d. d. Ljubljana proti Sloveniji
tudi z vidika izzvanosti izjavitelja s predhodnim ravnanjem naslovnika izjave, je Ustavno sodišče že pojasnilo v 45. točki obrazložitve te odločbe.
[70]
Glej opombo 37 te odločbe.
[71]
V tem pogledu je ta primer kljub nekaterim drugačnim bistvenim prvinam primera primerljiv s tistim, ki ga je ESČP obravnavalo v sodbi v zadevi
Khadija Ismayilova proti Azerbajdžanu (št. 3).
[72]
Prim. s stališčem ESČP iz sodbe v zadevi
Mesić proti Hrvaški
, da bi se lahko predsednik države (zaradi velikega vpliva njegovih izjav in s tem sposobnosti, da zaradi njihovega razširjanja posamezniku povzročijo večjo škodo) o odvetniku izrazil manj žaljivo, namesto da ga je poskušal s sporno izjavo osebno diskreditirati – čeprav je sporne izjave podal v kontekstu svoje obrambe pred pisanjem v tisku o njegovih domnevnih povezavah z organiziranim kriminalom (glej 101. točko obrazložitve).
[73]
Glej Recommendation CM/Rec(2016)4 of the Committee of Ministers to member states on the protection of journalism and safety of journalists and other media actors, ki vključuje izrecno priznanje posebnih nevarnosti, povezanih s spolom, s katerimi se srečujejo novinarke, in ki državam članicam nalaga pozitivne obveznosti glede zaščite novinarjev.
[74]
Glej GREVIO General Recommendation No. 1 on the digital dimension of violence against women.
[75]
Glej Report on Gender Justice and the Right to Freedom of Opinion and Expression, ki ga je 30. 7. 2021 izdal posebni poročevalec za svobodo mnenja in izražanja (Special Rapporteur on freedom of opinion and expression). Glej tudi The Recommendation CM/Rec(2019)1 of the Committee of Ministers to member states on preventing and combating sexism, ki se zavzema za to, da bi veljala za seksistični sovražni govor enaka pravila kot za rasistični sovražni govor. Glej tudi Memorandum komisarke za človekove pravice Sveta Evrope o svobodi izražanja in medijski svobodi v Sloveniji (Memorandum on freedom of expression and media freedom in Slovenia) z dne 21. 5. 2021, v katerem komisarka izraža posebno zaskrbljenost zaradi seksističnega nadlegovanja novinark v Republiki Sloveniji.
[76]
Glej med drugim poročilo Napadi in nadlegovanje: Vpliv na novinarke in njihovo poročanje (
Attacks and Harassment: The Impact on Female Journalists and Their Reporting)
, dostopno na <
https://www.iwmf.org/attacks-and-harassment/
>
.
[77]
Tudi ESČP je v svoji presoji že sprejelo stališče, da ne morejo biti deležni varstva po prvem odstavku 10. člena EKČP grobi komentarji, ki utrjujejo negativne in stigmatizirane stereotipe o ženskah (glej sodbo v zadevi
C8 (Canal8) proti Franciji
z dne 9. 2. 2023).
[78]
Iz Resolucije o nacionalnem programu za enake možnosti žensk in moških 2023–2030 (Uradni list RS, št. 105/23) izhaja, da kljub razmeroma visoki stopnji dosežene enakosti nobeni državi, vključno z Republiko Slovenijo, ni uspelo niti na enem področju merjenj (na podlagi različnih indeksov
enakosti spolov)
popolnoma odpraviti vrzeli med spoloma. Na nekaterih področjih so se razlike celo povečale. V Republiki Sloveniji se – tako kot v številnih drugih državah članicah Evropske unije – neenakosti kažejo med drugim tudi v stereotipnih prepričanjih, ki zavirajo razvoj zmožnosti ne glede na spol.
[79]
Ustavno sodišče pri tem poudarja, da sporne izjave s tem ni opredelilo za seksistični sovražni govor.
[80]
Tako tudi veliki senat ESČP v sodbi v zadevi
Sanchez proti Franciji
, 184. točka obrazložitve.
[81]
Prim. s stališčem ESČP v sodbi v zadevi
Sanchez proti Franciji
, da bi opustitev kaznovanja za komentarje na Facebook zidu pomembnega politika, ki so pomenili rasistični in ksenofobni sovražni govor, spodbujala ne le podoben sovražni govor, ampak tudi manipulacije, laži in dezinformacije (glej 185. točko obrazložitve).
[82]
Prim. s sodbo ESČP v zadevi
Mesić proti Hrvaški
, v kateri je ESČP menilo, da ima sporna žaljiva, zaničevalna izjava, upoštevaje pri tem družbeno vlogo obeh, tako izjavitelja (vplivnega politika) kot naslovnika izjave (odvetnika), hude škodljive posledice tako za oškodovančev ugled kot za družbo nasploh (glej 107. do 109. in 113. točko obrazložitve)
.
[83]
Prim. E. M. Bredler in N. Markard, Grundrechtsdogmatik der Beleidigungsdelikte im digitalen Raum, Juristen Zeitung, št. 18 (2021), str. 864–872, ter E. Hoven in A. Witting
,
Das Beleidigungsrecht im digitalen Zeitalter, Neue Juristische Wochenschrift, št. 33 (2021), str. 2397–2401.
[84]
Kot izhaja tudi iz povzetka pritožničinih tožbenih navedb v sodbi sodišča prve stopnje, je Svet Evrope na podlagi prijave Društva novinarjev Slovenije ocenil sporno izjavo za najvišjo možno, tj. rdečo stopnjo pritiska na novinarje.
[85]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-349/14 z dne 16. 5. 2019 (Uradni list RS, št. 44/19, in OdlUS XXIV, 29), 9. točka obrazložitve, št. Up-570/09 z dne 2. 2. 2012 (Uradni list RS, št. 18/12, in OdlUS XIX, 40), 5. točka obrazložitve, in št. Up-538/20, 36. točka obrazložitve.
[86]
Tretji odstavek 15. člena Ustave sicer določa, da so človekove pravice in temeljne svoboščine omejene "samo s pravicami drugih in v primerih, ki jih določa ta Ustava". Vendar Ustavno sodišče to določbo ustaljeno razlaga tako, da je človekove pravice mogoče omejiti le v primerih, ki jih določa Ustava, zaradi varstva pravic drugih ali javne koristi (tako na primer odločba Ustavnega sodišča št. U-I-40/12 z dne 11. 4. 2013 (Uradni list RS, št. 39/13, in OdlUS XX, 5), 47. točka obrazložitve).
[87]
Prim. s stališčem Zveznega ustavnega sodišča Nemčije (
Bundesverfassungsgerich
– v nadaljevanju BVerfG) v odločitvi št. 1 BvR 2397/19 z dne 19. 5. 2020, da je treba, ko gre za objave na družbenem omrežju, na strani osebnostnih pravic javnih oseb upoštevati tudi stranske učinke sramotilnih izjav na demokracijo (glej 32. odstavek obrazložitve). Podobno BVerfG v odločitvi št. 1 BvR 1073/20 z dne 19. 12. 2021, v kateri je prav tako poudarilo, da je v javnem interesu, da se prepreči sramotenje javnih oseb na družbenih omrežjih, saj je od varstva njihovih osebnostnih pravic (tam političarke) odvisna njihova pripravljenost sodelovati v državi in družbi (glej 34. in 35. odstavek obrazložitve).
[88]
Prim. z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-417/16, 32. točka obrazložitve.
⇒
Up-472/20-24
7. 3. 2024
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA MARKA ŠORLIJA
K ODLOČBI ŠT.
Up-472/20
Z DNE 14. 2. 2024
1. Z odločbo Ustavnega sodišča, ki razveljavlja sodbo Vrhovnega sodišča, se ne strinjam. Razlogi, s katerimi večina utemeljuje svojo odločitev, so deloma poljubni, deloma nelogični, presoja pa se tudi odločilno opira na dejstva, ki jih ugotavlja Ustavno sodišče samo, čeprav bi jih smelo le sodišče prve stopnje. Na ta način odločba obrne na glavo pravno vrednotenje okoliščin, ki ga je korektno opravilo Vrhovno sodišče. Razveljavitvena odločba je po svoji vsebini tako že sodba v zadevi, ki naj bi jo sprejelo šele v ponovnem sojenju Vrhovno sodišče.
2. Ključna pomanjkljivost odločitve večine pa je po moji oceni to, da ne upošteva konteksta, v katerem je prišlo do spornega tvita in njegove objave. Ustavno sodišče sicer pritrjuje stališču Vrhovnega sodišča, da razprava o položaju, vlogi in avtonomnosti medijev pomeni razpravo o pomembni družbeni temi. Prav tako pritrjuje stališču Vrhovnega sodišča, da spornega tvita kljub odsotnosti obsežnejšega vsebinskega odziva nasprotnega udeleženca (avtorja tvita) povprečna razumna javnost ni razumela dobesedno. In če je tako, potem je jasno, da je povprečna razumna javnost, predvsem pa sledilci družbenega omrežja Twitter, poznala kontekst, v katerem je bila podana sporna izjava. Šlo je za neposreden odziv avtorja tvita na televizijski prispevek novinarke Evgenije Carl, v katerem je ta poročala, da so se med člani Facebook skupine Legija smrti znašli tudi vidni člani stranke SDS, katere predsednik je Janez Janša. Šlo je tako za insinuacijo, da stranka SDS podpira ali celo sodeluje pri vzbujanju sovraštva, kar se sicer pripisuje omenjeni skupini. Takšne diskreditacije parlamentarne opozicijske stranke ni mogoče šteti kot nekaj manj pomembnega oziroma neprimerljivega z odzivom spornega tvita. Povprečen sledilec omrežja Twitter je torej vedel, da je sporni zapis odziv na poskus diskreditacije stranke SDS in njenega predsednika. Kot rečeno, pri spornem tvitu ni šlo za trditev, ki bi jo bilo mogoče razumeti dobesedno, ampak za prispodobo (metaforo), ki v političnem in novinarskem svetu ni nova in je dobro znana, predvsem pa se ne šteje za posebej grobo žalitev.
3.
Presstitution ali novinarska prostitucije je oznaka za novinarstvo, ki ga pri njegovem delu ne vodi temeljna dolžnost nepristranskega poročanja, ampak svoje prispevke kroji v skladu s posameznimi političnimi, finančnimi ali drugimi osebnimi interesi. Mnenje, da novinarka oziroma urednica svojega dela ne opravlja v skladu z zahtevami in pravili novinarstva in novinarske etike, je gotovo objektivno žaljivo. Razumljivo je tudi, da je novinarka, ki se ji očita, da prodaja svoje poklicne usluge, zaradi tega užaljena. Vendar zgolj zato objava takšnega mnenja še ni nujno protipravna.
4. Pri politični razpravi gre pogosto za izrekanje in podajanje kritičnih mnenj o tistih, ki v razpravi sodelujejo oziroma v zvezi z njo delujejo. Kadar kritika ni le splošna, ampak je uperjena na ravnanje posameznika, se ni mogoče izogniti temu, da s svojo ostrino, lahko tudi žaljivostjo, osebno prizadene. Vendar to je v naravi stvari oziroma političnega diskurza, v katerem se soočajo različna nasprotujoča stališča in interesi. Mnenja, da novinarka prodaja svoje poklicne (novinarske) usluge, v danem kontekstu pač ni mogoče razlagati kot napad na novinarko in napad na osebo – žensko. V pomenskem fokusu spornega tvita je ravnanje novinarke in ne njen spol. Prav v zvezi s tem je po mojem mnenju odločba še posebej neprepričljiva, ko ugotavlja, da je šlo pri problematizirani izjavi tako za odziv, ki je bil "zmes" kritike "domnevne" pristranskosti javnega medija ter njegovih novinark in urednic, kot tudi za poskus osebne diskreditacije pritožnice.
5. Odločba ugotavlja, da je bil sporni tvit objavljen z namenom osramotitve in diskreditacije pritožnice kot novinarke in ženske. Pri ugotavljanju namena sramotitve oziroma zaničevanja je treba najprej odgovoriti na vprašanje o namenu avtorja objektivno žaljive izjave, šele potem lahko sledi njeno pravno vrednotenje. Namen je duševna usmerjenost posameznika v določen cilj, gre za dejstvo notranjega sveta. S tem ko je Ustavno sodišče samo ugotavljalo namen avtorja tvita, je nedopustno prevzelo vlogo sodišča prve stopnje. Poleg procesne kršitve pa je ugotovitev o zaničevalnem namenu tudi napačna. Nanj Ustavno sodišče sklepa na podlagi posameznih besed in ne ključne vsebine tvita. Sicer pa v primerih, ko je pri objektivno žaljivi izjavi izključena protipravnost, morebiten soobstoj namena zaničevanja pravno niti ni relevanten.
6. Sklepno. Sporni tvit je nedvomno posegel v osebnostno sfero pritožnice kot novinarke, a po mojem mnenju bi pri presoji morala pretehtati svoboda izražanja njegovega avtorja. Ustavno sodišče je dalo metafori o kupljivih novinarkah pomen in težo, ki ga v resnici nima. Ustavno sodišče sodbe Vrhovnega sodišča ne bi smelo razveljaviti.
Marko Šorli
Sodnik
⇒
Up-472/20-25
26. 2. 2024
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA DR. ROKA
SVETLIČA K ODLOČBI ŠT.
Up-472/20
Z DNE 14. 2. 2024
Ob obravnavanju primerov, ki zadevajo žaljivo izražanje javne osebe, sodnika prevevajo mešani občutki. Težko bi jih bolje opisal, kot jih je vrhovni sodnik Tomaž Pavčnik v uvodnih besedah svojega ločenega mnenja k zadevi št. II Ips 22/2022: "V tej razvpiti odškodninski zadevi (…) si slehernik, domnevam, pred vsem postavlja naslednje vprašanje. Ali si želim(o) politično izražanje, kakršen je zapis: na neki FB stani javne hiše ponujajo (…). Če špekuliram o odgovoru, si tega večina ne želi. Toda tudi če je moja špekulacija točna, to še ne daje odgovora o toženčevi odškodninski odgovornosti. Vprašanji nista in ne smeta biti identični."
[1]
Prav to je prva dolžnost vsakega sodišča, tudi Ustavnega: paziti, da ostaneta ti vprašanji dosledno ločeni. V zadevah, kot je predmetna ustavna pritožba, je po ustaljeni presoji naloga Ustavnega sodišča zgolj, da presodi dve okoliščini: ali 1)
niso sodišča ene od kolidirajočih ustavnih pravic nemara prezrla in ali 2) so jih glede na pomen in cilj upoštevnih človekovih pravic ustrezno ovrednotila.
[2]
Ustavno sodišče je na prvo vprašanje odgovorilo pritrdilno, na drugo pa nikalno: v izpodbijani sodbi naj bi Vrhovno sodišče pripisalo preveliko težo okoliščini, da je šlo pri sporni izjavi za izražanje 1) izvoljenega predstavnika ljudstva in to na 2) družbenem omrežju X; hkrati pa naj ne bi ustrezno ovrednotilo okoliščine, da je bilo to 3) posebej žaljivo izražanje o novinarki.
[3]
Do tega sklepa pride Ustavno sodišče po obširni argumentaciji, ki obsega 43 strani oz. 60 točk obrazložitve. Menim, da lahko odločbo razdelimo na dva, zelo različna dela. Če prvi del zaznamuje metodološko korekten pravni diskurz, pa drugi del – tako ocenjujem – zaide na povsem drugačno raven, ki se bolj približa ideološkemu oz. aktivističnemu narativu.
Na osnovi tega sem ocenil, da ustavnosodna presoja ni mogla opraviti svoje naloge, zaradi česar sem odločbi nasprotoval.
PRVI DEL: OD 1. DO 48. TOČKE OBRAZLOŽITVE
Kot izhodišče preizkusa ustavne (ne)ustreznosti ovrednotenja kolidirajočih pravic odločba ponovi temeljne premise iz ustaljene presoje: "
Ustavno sodišče ustaljeno pripisuje velik pomen svobodi izražanja izvoljenega predstavnika ljudstva,
[4]
in poudarja visoko raven dopustnosti pisanja o političnih vprašanjih in o zadevah javnega pomena.
[5]
Politična razprava tvori jedro demokratične družbe,
[6]
zato jo je dopustno omejevati le izjemoma."
[7]
Za presojo, ali je v tem primeru podana taka izjema, je ključno podpoglavje
O vsebini in širšem kontekstu izjave.
Ustavno sodišče glede načelnega razumevanja tvita sledi ugotovitvi Vrhovnega sodišča, "da povprečna razumna javnost
(…)
spornega tvita (…) ni razumela dobesedno (kot sta menili nižji sodišči)" in da zato "ne drži, kot meni pritožnica, da si je povprečen razumen bralec na podlagi spornega tvita naslikal zgolj podobo nemoralne in neprivlačne osebe brez časti in dostojanstva".
[8]
Pri nadaljnjih
korakih pa
je po mojem mnenju Ustavno sodišče naredilo dve napaki.
Prvič
, premajhno težo pripiše okoliščini, da sporni tvit predstavlja
očitek pristranskosti novinarskemu poročanju
(kar ni sporno niti za pritožnico
[9]
). To je nedvomno pomembna okoliščina, saj očitek pristranskosti zadeva mesto urednika
informativnega
programa in to na
nacionalni
RTV. Nepristranskost novinarskega poročanja odločba omeni sicer na nekem drugem mestu in jo opredeli le kot "pomembno družbeno temo",
[10]
ne prepozna pa v njej
"javnega interesa do obveščenosti", ki mu sicer v zvezi z varstvom pravic pritožnice pripisuje veliko težo
(več v nadaljevanju).
In
drugič
, prezre
eno od specifik
izražanja na družabnih omrežjih. Pri presoji
varstva svobode izražanja na omrežju Twitter si poskuša Ustavno sodišče pomagati z vprašanjem, ali je tako izražanje bližje pisani ali živi besedi ("ki je po ustaljeni presoji ESČP deležna višje stopnje varstva"
[11]
). Ugotovi, da "komunikacija na družbenem omrežju X daje (za razliko od izražanja v živi, neposredni razpravi) izjavitelju praviloma na razpolago
čas
za razmislek", in sklene, da je zato "to izražanje primerljivejše s pisnim izražanjem, pri katerem se zahteva večja stopnja razmisleka in zadržanosti."
[12]
Strinjam se, da je možnost razmisleka pred objavo tvita pomembna okoliščina, menim pa, da je Ustavno sodišče prezrlo neko drugo, prav tako upoštevno okoliščino. Gre namreč za značilno površinsko razpravljanje v neformalnem jeziku, omejeno število zakov objave pa nadomešča neomejeno število objav samih. Zato tako izražanje ne stremi h kakršnikoli konkluziji, k preizkusu veljavnosti povedanega. Gre za verigo odzivov na odzive
ad infinitum
. Tega omrežje niti ne skriva, o čemer priča prevod besede twitt.
O duhu časa, v katerem je tak način komunikacije zamenjal resno in argumentirano razpravo, si lahko mislimo marsikaj (t. i. "
democracy to go
"). Toda ne moremo mimo dejstva, da je popularnost Twitterja ravno v njegovi površinskosti. In prav to je okoliščina, ki jo je Ustavno sodišče spregledalo: če je čas za premislek nekaj, kar izražanje na Twitterju
približuje
pisani besedi, pa je hudournik nikoli končanih površinskih odzivov nekaj, kar ga od pisane besede
oddaljuje
(in približuje živi besedi). Upoštevati bi bilo treba oboje.
Zaradi tega Ustavno sodišče pri presoji teže žaljivosti izjave uporabi enostranska merila. Ko išče denimo "zadostno dejansko podlago",
[13]
ki bi opravičevala žaljiv odziv, bi moralo upoštevati tudi opisano specifiko družabnih omrežij. Podobno velja za oceno glede "neargumentiranosti"
[14]
odpiranja problematike nepristranskosti medijev.
"
Vrhovno sodišče ni ustavnopravno ustrezno ovrednotilo …
"?
Če upoštevamo do sedaj povedano, se vsiljuje vprašanje, ali drži, da Vrhovno sodišče "ni ustavnopravno ustrezno ovrednotilo" kompetitivnih pravic
.
Vrhovno sodišče namreč eksplicitno zapiše, "da je izjava žaljiva in da ji naslovnika hudo prizadela",
[15]
da predstavlja "za tožnico osebno žaljivo prispodobo",
[16]
ki "posega v njeno osebno sfero".
[17]
Nikjer ni najti poskusa zanikanja ali relativizacije žaljivosti objave, nasprotno, za Vrhovno sodišče ni sporno, da gre za žaljivo izjavo, ki ima osebni značaj in je povzročila hudo prizadetost novinarke.
Podobno se zdi glede ovrednotenja izražanja na omrežju Twitter, saj glede tega sodišče v celoti sledi (pri)tožnici: "Tožnica v tožbi utemeljeno opozarja, da toženec ni slehernik, ampak znan politik (…), ki ima 39.600 sledilcev". Zato je treba njegove izjave "obravnavati drugače kot nepremišljene, hipne in pogosto vulgarne odzive anonimnih posameznikov preko interneta, ki imajo zamejen domet".
[18]
Ali torej sodišče res ni ustrezno ovrednotilo okoliščine, da je šlo za posebej žaljivo izražanje o novinarki in za izražanje na družbenem omrežju? Vsaj
prima facie
je temu (na osnovi
v prvem delu odločbe
podane argumentacije) težko pritrditi. Toda odločba se nadaljuje.
DRUGI DEL – OD 49. DO 60. TOČKE OBRAZLOŽITVE
Izpostavil sem pomisleke glede argumentacije v prvem delu odločbe, kateri je treba priznati metodološko korektnost. V tem se razlikuje od drugega dela, v katerem po mojem mnenju Ustavno sodišče uporablja merila in izpeljuje zaključke, ki so v protislovju s prvim delom odločbe. Pri tem pa uporablja razlogovanje, ki na že
apriorni
ravni ne sodi k nalogi te odločbe oz. celo v pravni diskurz kot tak.
1) Protislovja in aktivizem
V poglavju
O odgovornosti politikov pri vodenju politične razprave na družbenih omrežjih
beremo: "Pomembno je torej razlikovati na eni strani med množico posameznic in posameznikov, ki s svojimi izjavami načeloma ne dosegajo širše javnosti, ter na drugi strani politiki, odločevalci, ki so pomembni generatorji javne razprave in ki zato nosijo največjo javno odgovornost za posledice svojih dejanj.
[19]
Izpodbijana sodba Vrhovnega sodišča tega ne upošteva."
[20]
Ta sklep je problematičen iz več razlogov.
Prvič
, vpelje novo merilo, ki ga med ustaljenimi merili ustavnopravne presoje, podanimi v 26. točki obrazložitve ne najdemo.
[21]
Drugič
, vpeljano merilo ima
nasproten
normativni značaj, kot uvodoma citirana doktrina Ustavnega sodišča, po kateri "Ustavno sodišče ustaljeno pripisuje velik pomen svobodi izražanja izvoljenega predstavnika ljudstva", ki jo "je dopustno omejevati le izjemoma".
[22]
Od kvalificiranega
varstva
svobode izražanja demokratičnih predstavnikov odločba preide k kvalificirani
odgovornosti
"politikov" za njihove izjave. Ustavno sodišče tega prehoda ne zazna niti ne pojasni, kaj to pomeni za uvodoma potrjeno široko varstvo svobode izražanja, v katerega je dopustno poseči le izjemoma.
Tretjič
, presoja zapusti horizont predmetne zadeve, ki je odškodninski spor med dvema posameznikoma, in vpelje varstvo javnega interesa (tj. odgovornost "pomembnih generatorjev javne razprave" za njeno vsebino). Da gre za javno odmevnega politika, je v tem primeru relevantna okoliščina, toda za oceno
škode
, ki jo je povzročil žaljiv zapis.
[23]
Nekaj povsem drugega pa je "sankcioniranje" avtorja izjave zaradi njegovega (ne)odgovornega prispevka k javni razpravi. Vključevanje javnega interesa kot merila pri presoji spora med zasebnikoma je včasih nujna,
[24]
toda tvegana gesta, saj lahko privede do izvotlitve človekovih pravic (podrobneje v nadaljevanju).
In
četrtič
, za
terminus maior
Ustavno sodišče ne vzame Ustave ali zakona, pač pa nek
članek
o sovražnem govoru. Ni problem le v arbitrarnosti takega koraka, saj za vsak članek lahko najdemo dva članka z nasprotnim stališčem. V odločbi št. Up-108/00 je Ustavno sodišče zapisalo, da je protiustavna "kakršnakoli razlaga, ki bi dajala" neformalnemu pravnemu viru "učinek za sodnika zavezujočih ugotovitev", saj bi to pomenilo kršitev pravice "do sodnega varstva pred nepristranskim, neodvisnim in naravnim sodnikom po 23. členu Ustave."
V nadaljevanju se odločba posveti skoraj izključno
varstvu javnega interesa
in pri tem zaide na teren, ki razpusti številne standarde pravnega mišljenja. Že hitri pogled na besedilo od 56. točke obrazložitve dalje opozarja, da sta se tako jezik kot način argumentiranja spremenila. Beremo, da je "v današnji družbi zaznaven močan porast verbalnih napadov na novinarke na podlagi njihovega spola", ki "lahko povzročijo in povzročajo, da se te umaknejo iz javnega in političnega življenja". Posledice tega naj bi bile pogubne za prihodnost naše družbe, tj. "za demokracijo in razvoj nasploh". Žaljivo izražanje, ki zadeva novinarke ženskega spola, tj. pripadnice "tradicionalno zapostavljene družbene skupine", tako po oceni Ustavnega sodišča "spodkopava pravico do svobode govora in mnenja v demokratični družbi" in tako ogroža "uresničevanje ustavne demokracije".
[25]
Preden se posvetim temu premiku, je jasno nekaj: zapustili smo napovedan ovir presoje – Ustavno sodišče bi moralo ugotavljati zgolj, ali niso sodišča
prezrla
in ali so ustrezno
ovrednotila
kompetitivne pravice – in vstopili v register, ki je bolj značilen za družbeni aktivizem. Odločba odpre vprašanja, kot so moralna podoba celotne družbe, njena prihodnost in razvoj, poprava sistemskih krivic, identifikacija zgodovinskih žrtev itd. In kar je ključno, za opis nosilcev pravic uporablja
kolektivne
kategorije, pripadnost določeni družbeni skupini, katerih posebna zaščita ne nastopa le kot poprava zgodovinskih prikrajšanj, pač pa tudi kot
sine qua non
za obvarovanje ustavne demokracije v celoti.
2) Opustitev pravnega mišljenja
Prva žrtev takega narativa je pravno mišljenje kot tako. Sklicevanje na okoliščino, da žaljivo izražanje samoomejujoče vpliva na svobodo izražanja, bi dejansko lahko bilo v konkretnem odškodninskem sporu pravno upoštevno, saj če žalitve potisnejo naslovnika v molk, to poseže (tudi) v njegovo svobodo izražanja (39. člen Ustave). Toda glede tega v predmetni zadevi ni podana niti trditvena podlaga niti materialno izčrpanje, zaradi česar ni nobene podlage, da Ustavno sodišče to okoliščino sploh vključuje v presojo. Zato odločba posledice žaljivega izražanja za ustavno demokracijo itd. v nadaljevanju obravnava zgolj v okviru domnevnega
varstva javnega interesa
. To pa je nekaj čisto drugega.
Ne moremo spregledati, da Ustavno sodišče pri tem začne ugotavljati nova dejstva. Trditve o porastu napadov na novinarke, o njihovem posledičnem umiku iz javnega življenja itd. so robustne empirične reference, ki imajo nosilno vlogo pri odločitvi Ustavnega sodišča. S tem ni le presežen okvir ustavnosodne presoje, pač pa je kršena tudi pravica strank do izjave, varovana v 22. členu Ustave. Še posebej, ker si ni težko zamisliti izpodbijanja teh dejstev (npr. s sklicevanjem na delež novinark v tem poklicu in na dinamiko deleža).
Nadalje, z obravnavanjem posledic žaljivega tvita zgolj v okviru
javnega interesa
, odločba obide tudi garantno funkcijo, ki jo zagotavlja institut vzročne zveze. Če naj
umikanje
novinark iz javnega življenja in s tem povezano ogrožanje demokracije – kar po mnenju Ustavnega sodišča
terja, "da se pri tehtanju kolidirajočih pravic prizna pritožničinim osebnostnim pravicam toliko večja teža
" – velja kot posledica
ravnanja
nasprotnega udeleženca, potem ni dovolj
domnevati
, da žalive izjave "lahko povzročijo" tako posledico, ali preprosto
zatrditi
, da jo dejansko "povzročajo".
[26]
To povezavo je treba presojati po standardih adekvatne vzročne zveze. Argumentacija v odločbe pa gradi na abstraktni vzročni zvezi, ki omogoča, da v nekem ravnanju prepoznamo
simbol
protipravnosti, tj. vzrok vseh anomalij v družbi. Primer: "zaradi izražanja kot je to, se v družbi dogaja razkroj". Tako argumentiranje je značilno za ideološki diskurz in je v pravu nedopustno.
Da lahko tok argumentacije naredi toliko zaporednih napak, ni naključje. Vzrok je v približanju diskurzu, ki je sicer v naši družbi vseprisoten. Vzniknil je po padcu berlinskega zidu kot ponovitev krščansko-marksistične predstave o sistemskih anomalijah v družbi, ki se manifestirajo v sistemsko zapostavljeni družbeni skupini, kateri pripade odločilna naloga pri popravi krivic v družbi. Pri Marxu je imelo to vlogo delavstvo, danes je ta vloga pripisana družbenim manjšinam.
Četudi so taka prepričanja legitimna, so popolnoma nezdružljiva z razsvetljensko in nasploh racionalno (pravno) civilizacijo, ki temelji na avtonomnem posamezniku. Namesto tega orientacijo v svetu predstavljajo zelo poenostavljeni koncepti o prav-in-narobe, pomembnih postane le še nekaj tem, ki začnejo delovati kot nekakšne diskurzivne "
no go
" cone. Posameznik je čvrsto umeščen v kolektivne kategorije, zato tu ni prostora za njegovo individualno svobodo izražanja, za njegovo hojo po robu dopustnega. Zgolj približanje taki "
no go
" coni povzroči izbruh emocij, javno ogorčenje, razpust racionalnega mišljenja in pogosto (medijski) linč osebe, ki nima nobene možnosti za obrambo.
3) Svoboda izražanja in "
no go
" cone
Nešteti so primeri, ki pričajo o uničujoči učinkovitosti take mreže prepovedi. Pred leti je povzročila škandal fotografija kanadskega predsednika vlade iz študentskih let, ki se je za pusta našemil v pravljični lik Aladina. Dovolj je bilo, da se je s tem
približal
nevralgični temi, odnosu belega človeka do temnopoltega. Za vprašanja o namenu zaničevanja in v čem bi to ravnanje sploh bilo žaljivo, ni bilo prostora. J. Trudeau si je lahko politično življenje rešil zgolj z brezpogojnim opravičilom.
Nekaj let nazaj je pri nas neko društvo javnemu intelektualcu
[27]
prilepilo oznako za najbolj "seksistično" izjavo leta ("bodičasta neža"). Imenovanje je bilo bizarno, saj je bila izjava razumljena diametralno nasprotno. Toda zaradi razpusta racionalnega mišljenja,
[28]
ki ga povzroči približanje neki "
no go
" coni, podeljevalci naziva tega niso opazili. Kljub temu je novica zakrožila po medijih, brez da bi imel prizadeti kakršno koli možnost za pojasnitev nesporazuma.
Zavedati se je treba, da te nekontrolirane reakcije ogorčenja ustvarjajo velik strah pri posameznikih in s tem nepredstavljiv
zastraševalni učinek (
chilling effect
). Pomenljiva je praksa številnih profesorjev na ameriških univerzah, ki opravljajo ustne izpite pri odprtih vratih kabineta, saj vedo, da ob morebitnem očitku "seksizma" ali spolnega nadlegovanja ne bi imeli nobene možnosti. Priča smo nastajanju slepih peg pri demokratičnem diskurzu, saj se govorci določenih tem na široko izogibajo.
Če lahko že vremensko napoved doleti očitek razpihovanja "mizoginije" (zaradi ženskih imen za nevihte) in "rasizma" (zaradi omembe "afriškega zraka"),
[29]
kdo si bo upal zgolj približati temi glede katere obstaja možnost, da bo v medijih linčan zaradi "rasizma", "seksizma", "ksenofobije" itd. Da niti ne govorimo o izvrševanju svobode izražanja z izjavami, ki niso "sprejete z odobravanjem", temveč so za marsikoga celo "žaljive, šokantne in moteče" – kot se glasi slovita formulacija iz primera
Handsyde proti Združenemu kraljestvu
.
Če kaj, je ta mreža "
no go
" con ta trenutek največja grožnja ustavni demokraciji v Evropi oz. na Zahodu. Disciplinirani, v molk potisnjeni posameznik lahko glede nekaterih tem svobodno spregovori le še v anonimnosti volilne kabine. Toda to je govorica resentimenta, ki se prerado zateče k političnemu populizmu in ekstremizmom.
4) Javni interes:
carte blanche
pri varstvu pravic
Velika nevarnost je, da bi ti ideologemi skozi referenco na "javni interes" dobili dostop do tehtanja individualnih pravic in s tem razgradili sam temelj kulture človekovih pravic. Možnost upoštevanja javnega interesa pri razsojanju spora med dvema individualnima pravicama ni nekaj, kar bi se pojavilo izjemoma. Že sam
obstoj
vsake človekove pravice ima smisel ravno v tem, da zavaruje posameznika pred nekim "javnim interesom". Načelu zakonitosti v kazenskem postopku (28. člen Ustave) stoji nasproti "javni interes" učinkovitega pregona kriminalitete. Pravici do socialne varnosti (50. člen Ustave) stoji nasproti "javni interes" stabilnosti javnih financ. Svoboda izražanja (39. člen Ustave) lahko vnaša nemir v družbo in ogrozi "javni red". In tako dalje.
To pomeni, da lahko
vsako
človekovo pravico v
vsakem
sporu elegantno omejimo, če se pri tehtanju sklicujemo na
tisti
javni interes, pred katerim ta pravica varuje. Odveč je opominjati, da je omejevanje človekovih pravic ustavno dopustno le ob uporabi testa legitimnosti in strogega testa sorazmernosti.
Nadalje, kateri javni interes v nekem sporu velja upoštevati, ne izhaja iz pravnih meril. Interpretacija, kaj je javni interes, je pogosto odvisna od razpoloženja v družbi, od dejavnosti lobijev, dnevne politike itd. To omogoča protežiranje
katerekoli
pravice v sporu. Primer: povečanje rodnosti prebivalstva je nedvomno pomemben javni interes. Toda, ali lahko sodišča na osnovi tega ožijo svobodo izražanja tistim, ki se zavzemajo za pravice istospolnih oseb, za pravico do splava itd.?
In za konec, demonstracija popolne arbitrarnosti: v predmetni zadevi bi lahko "javni interes do obveščenosti" zlahka razlagali
diametralno nasprotno
. Ne kot okoliščino, ki je v prid varstvu pravic pritožnice, pač pa nasprotnega udeleženca. Denimo takole. Ker je nesporno, da žaljiv tvit zadeva problematiko nepristranskosti nacionalne televizije, katera je
sine qua non
za "javni interes do obveščenosti", to terja – če parafraziramo Ustavno sodišče –, "da se pri tehtanju kolidirajočih pravic prizna svobodi izražanja nasprotnega udeleženca toliko večjo težo". V čem se ta sklep razlikuje od tistega iz odločbe?
Ex falso quodlibet.
Javni interes kot
carte blanche
: na ta način lahko v horizontalni spor o odškodnini vnesemo vertikalno oblastno intervencijo z značajem kaznovanja. Lahko obidemo ustavna procesna jamstva, garantno funkcijo instituta vzročne zveze, test ustavne dopustnosti in sorazmernosti itd. Pred vsem pa lahko 1)
arbitrarno
inhibiramo
varstvo
2) katerekoli človekove pravice. Zgoraj smo se omejili na javni interes, ki je že položen v aktualen pravni red. Če pa kot "javni interes" začnemo razumevati boj za bodoči "boljši" svet, ali projekt, ki bo enkrat za vselej poskrbel "
za popravek moralnih bilanc
",
[30]
s tem dosežemo impotentnost varstva človekovih pravic pred katerimkoli ideološkim projektom. Tudi takim, ki gradi na diskurzivnih "
no go
" conah in vodi v razpust razsvetljenske tradicije.
Človekove pravice in njihova načelna zavezujočnost nista temelj našega pravnega reda, ker bi bili koristni. R. Dworkin: "
'Načelo' imenujem standard, ki ga je treba upoštevati, ne ker bi izboljšal ali zavaroval ekonomske, politične ali socialne razmere, ki jih imamo za zaželene, pač pa ker tako zahteva pravičnost ali poštenost ali kaka druga dimenzija morale.
"
[31]
Prav zato morajo biti "
pravne odločitve v civilnih sporih (...) utemeljene na načelih in ne na politikah
".
[32]
In ne na javnem interesu.
5) "Tradicionalna zapostavljenost družbene skupine": kvalificirano varstvo pravic ali institucionalni paternalizem?
In naposled, vsiljuje se vprašanje, ali je umeščanje varstva pravic pritožnice na kolektivni horizont "tradicionalno zapostavljene skupine" nekaj, kar je na ustavni ravni združljivo z dostojanstvom človeka. Tj. nekaj, kar je združljivo z avtonomno posameznico, ki svoj osebni habitus oblikuje sama, na osnovi svojih želja, hrepenenj, idealov, volje in pred vsem lastnega dela. Notranjo povezavo med dostojanstvom in samooblikovanjem človekove osebnosti najlepše povzame stavek iz 2. člena nemške ustave: "Vsakdo ima pravico do svobodnega razvoja svoje osebnosti".
[33]
Sprejeta je doktrina Ustavnega sodišča, da je dopustno
omejevati
človekove pravice le do tiste stopnje, da pri tem ostane "zagotovljena samostojnost človeka kot posameznika".
[34]
Menim, da mora enako veljati tudi za hrbtno stran istega kovanca, za
varstvo
človekovih pravic, zaradi česa mora biti nedopustno kršitev pravice
posameznika
umeščati v npr. mehanizem tisočletne kolektivne krivice. Četudi bi bilo to zanj v konkretnem sporu koristno. Povedano čisto preprosto, je izraz spoštovanja posameznice, če lahko šteje žalitev moškega – ne glede na nebrzdano uporabo ponižujočih stereotipov – le kot poseg v čast in dobro ime, v njenem primeru pa je na voljo tudi uporaba oznake "seksizem", ki zagotavlja razglasitev kolektivnega moralnega alarma in utiša vse drugo?
6)
Javni interes in tresoča roka
Na kratko, v odločbi vidim naslednje napake. V prvem, metodološko korektnem delu je Ustavno sodišče naredilo nekaj enostranskosti pri presoji, ali je Vrhovno sodišče ustrezno ovrednotilo kompetitivni pravici. To sem izpostavil v prvem tega besedila.
V drugem pa, tako menim, argumentacija zdrsne na polje, ki je nezdružljivo z načeli ustavne demokracije. Javni interes uporabi kot
carte blanche
, preko katerega v presojo vpelje brizantne teme, ki funkcionirajo povsem drugače kot pravni instituti. Ob tem odločba spregleda tudi pristojnosti Ustavnega sodišča kot takega in začenja v vse večji meri spor reševati samo. Ne opazi niti, da podaja eksplicitno sugestijo Vrhovnemu sodišču glede njegove odločitve: "Po presoji Ustavnega sodišča lahko torej tudi zavrnilna sodba v odškodninski pravdi v takem primeru pomeni nevarnost za svobodno izmenjavo mnenj v demokratični družbi in za demokratično družbo nasploh."
[35]
To je nezdružljivo s pravico do nepristranskega sodišča, varovano v 23. členu Ustave.
Naravnopravna tradicija nas uči, da mora morala bdeti nad vrednostmi stranpotmi prava. Toda zgodovina nas opominja, da je enako pomembna
nasprotna naloga
: so časi, ko lahko le pravo s svojimi vrednotami poskuša ohraniti trezno glavo družbe. Vsi trije totalitarizmi 20. stoletja so vzniknili kot moralni, ne pravni projekti. In vsem je bilo skupno, da so skušali popraviti zgodovinske krivice nekega kolektiva.
Dominantni moralistični narativ na Zahodu je kombinacija vulgarno razumljenega krščanskega dednega greha zahodne družbe in Marxovega pripisovanja soteriološke funkcije eni družbenih skupini. Vse skupaj se steka v trdo dogmatiko, ki ustvarja za avtonomnega posameznika diskurzivne
"no go
" cone. Rdeča nit mojega dosedanjega raziskovalnega dela
[36]
je spoznanje, da ravno ta pojav, z izjemnim (neoblastnim)
chilling effectom
, najbolj ogroža razsvetljensko kulturo. Z vsemi jamstvi posamezniku na čelu. Zato je po mojem trdnem prepričanju pomembna naloga Ustavnega sodišča, da ne glede na dominantna aktivistična prepričanja, vnaša vidik javnega interesa v varstvo individualnih pravic s tresočo roko.
dr. Rok Svetlič, l.r.
Sodnik
[1]
Točki 1 in 2 obrazložitve.
[2]
Glej npr. št. Up-530/14 in št. Up-417/16 z dne 18. 3. 2021.
[3]
Točka 59 obrazložitve.
[4]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. Up-462/02 z dne 13. 10. 2004 (Uradni list RS, št. 120/04, in OdlUS XIII, 86), 6. točka obrazložitve, in št. Up-1128/12 z dne 14. 5. 2015 (Uradni list RS, št. 37/15), 17. točka obrazložitve.
[5]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-530/14, 15. točka obrazložitve, št. Up-515/14, 10. točka obrazložitve, in št. Up-538/20, 34. točka obrazložitve.
[6]
Glej npr. sodbo ESČP v zadevi
Lingens proti Avstriji
z dne 8. 7. 1986, 42. točka obrazložitve.
[7]
Točka 29 obrazložitve.
[8]
Točka 39 obrazložitve.
[9]
Glej 42. točko obrazložitve.
[10]
"Predvsem pa je pomembno, da lahko opozicijski poslanec načne tako pomembno družbeno temo, kot je vprašanje domnevne politične pristranskosti uredniške politike dnevno-informativnega programa javne RTV" (36. točka obrazložitve).
[11]
Točka 48 obrazložitve.
[12]
Točka 48 obrazložitve.
[13]
Točka 40 obrazložitve.
[14]
Točka 59 obrazložitve.
[15]
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 22/2022, 32. točka obrazložitve.
[16]
Prav tam, 34. točka obrazložitve.
[17]
Prav tam, 35. točka obrazložitve.
[18]
Prav tam, 36. točka obrazložitve.
[19]
Glej V. Bajt, Sovražni govor kot spodbuda kritičnega delovanja, Zagovor javnosti: Med svobodo izražanja in sovražnim govorom, Slovenska akademija znanosti in umetnosti, Razprave 33, Ljubljana 2017, str. 73.
[20]
Točka 49 obrazložitve.
[21]
Odločba v 26. točki obrazložitve vpelje podrobnejša merila, ki omogočajo presojo
ustavne (ne)ustreznosti ovrednotenja kompetitivnih pra
vic: (i) ali je sporna izjava prispevala k razpravi v javnem interesu; (ii) kakšna je družbena vloga naslovnika izjave; (iii) v kakšnem kontekstu je bila izjava izrečena; (iv) ali je morebiti pomenila odziv na predhodno ravnanje naslovnika izjave; (v) vsebina, oblika in posledice izjave; (vi) resnost naložene sankcije.
[22]
Točka 29 obrazložitve.
[23]
Ta vidik je izpostavljen v citirani sodbi Vrhovnega sodišča, ki se pri tem sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Payam Tamiz proti Združenemu kraljestvu
z dne 19. 9. 2017.
[24]
Zlasti, če izvrševanje zasebne pravice izhaja iz kršitve javnopravne vrednote. Tako nemško Zvezno ustavno sodišče v zadevi 1 BvR 272/81 zapiše, da je treba v takih primerih pri tehtanju kolidirajočih pravic upoštevati tudi, kaj taka kršitev pomeni "za pravni sistem" kot tak.
[25]
Vsi navedki 56. točka obrazložitve.
[26]
Točka 56 obrazložitve.
[27]
Glej https://www.rtvslo.si/kultura/drugo/bodeca-neza-za-najbolj-seksisticno-izjavo-zigi-turku/572096.
[28]
Ta pojav ima tudi hrbtno stran: izobilje všečnih "progresivnih" krilatic lahko povzroči odobravanje ne glede na vsebino. Profesorica in dva profesorja v ZDA so na ta način uspeli objavljati članke z abotnimi vsebinami v znanstvenih revijah. Uspelo jim je objaviti celo izsek iz Hitlerjevega propagandnega spisa Moj boj, v katerega so vnesli izobilje "progresivne" terminologije. (https://www.nytimes.com/2018/10/04/arts/academic-journals-hoax.html).
[29]
Glej https://www.dnevnik.si/1042994729.
[30]
P. Sloterdijk, Srd in čas, 2009, str. 46.
[31]
R. Dworkin, Taking Rights Seriously, HUP, 1999, str. 22.
[32]
Prav tam, str. 84.
[33]
Jeder hat das Recht auf die freie Entfaltung seiner Persönlichkeit (2. člen GG).
[34]
OdlUS VI, 58.
[35]
Točka 57 obrazložitve.
[36]
Glej npr. R. Svetlič, Prenašati bit sveta: ontologija prava in države, 2015.
⇒
Up-472/20-26
13. 3. 2024
PRITRDILNO LOČENO MNENJE
SODNIKA DR. MATEJA ACCETTA
K ODLOČBI ŠT. Up-472/20 Z DNE 14. 2. 2024
1. Ustavno sodišče je že večkrat, nekajkrat tudi v zadnjih letih, obravnavalo zadeve, v katerih je šlo za kolizijo nasprotujočih si pravic, tako kot v obravnavani zadevi, v kateri si nasproti stojita svoboda izražanja ter pravica do varstva časti in dobrega imena. V zadevah, pri obravnavi katerih sem sodeloval tudi sam, sem prav tako že večkrat zavzel in pojasnjeval svoj pristop k presoji Ustavnega sodišča v takih zadevah, ki se nekoliko razlikuje od pristopa spoštovanih kolegic in kolegov, čeprav ne vodi vedno do drugačnega izida presoje.
2. Prvič sem svoj pristop pojasnil v zadevi
Hribar
, v kateri se nisem mogel pridružiti izreku odločbe, s katero je Ustavno sodišče ugotovilo, da sta redni sodišči na nedopusten način posegli v pritožnikovo svobodo izražanja, ko sta kljub obstoju dejanske podlage za kritiko presojali primernost načina njegovega izražanja.
[1]
Nato pa še v treh zadevah, od katerih sem v dveh svojih ločenih mnenjih pojasnil, zakaj me je tudi moj pristop k ustavnosodni presoji vodil v podporo izreku odločbe: v eni sem tako lahko podprl odločbo, s katero je Ustavno sodišče ugotovilo, da sta bili pritožniku s sodbo Vrhovnega sodišča kršeni pravici do osebnega dostojanstva ter do varstva časti in dobrega imena;
[2]
v drugi pa odločbo, s katero je Ustavno sodišče zavrnilo ustavno pritožbo, v poglavitnem vsebinskem delu z razlogovanjem, da sta redni sodišči ustavne zahteve v primeru kolizije človekovih pravic, v tem primeru pritožnikove pravice do komunikacijske zasebnosti in pravice do svobode izražanja nasprotnega udeleženca, spoštovali.
[3]
V tretji pa zopet nisem mogel podpreti odločbe, s katero je Ustavno sodišče razveljavilo sodbo Vrhovnega sodišča, ki po presoji Ustavnega sodišča ni opravilo zahtevane celovite presoje posega v svobodo izražanja ustavnega pritožnika.
[4]
3. V teh zadevah, zlasti pa v prvotni zadevi
Hribar
, sem že pojasnil svoje razumevanje korakov presoje, ki bi jih po moji presoji Ustavno sodišče moralo – in smelo – opraviti pri presoji odločitev rednih sodišč v zadevah, v katerih gre za kolizijo človekovih pravic. Kot sem poudaril v zadevi
Hribar
in še nekoliko dopolnil v zadevi
Pirjevec
,
[5]
po mojem razumevanju Ustavno sodišče, čeprav dosledno govori o treh korakih presoje, v vsebinskem smislu v resnici pogosto izvaja štiri korake presoje, saj se v njegovi opredelitvi tretjega koraka v bistvu skrivata dva ločena (pol)koraka. Po moji oceni namreč Ustavno sodišče ob presoji ustreznega ovrednotenja posameznih meril na načelni ravni (pre)hitro preide tudi k dokončnemu vrednotenju ali tehtanju teh meril v luči konkretnih okoliščin obravnavane zadeve. Po mojem pristopu bi torej Ustavno sodišče vedno presojalo prve tri korake (od tako razumljenih štirih): (1) ali je redno sodišče sploh prepoznalo, da gre za kolizijo dveh pravic, (2) ali je v tehtanje pritegnilo vsa upoštevna merila presoje ter (3) ali je vsako od meril na načelni ravni ustrezno vsebinsko opredelilo. Drugače pa bi po moji oceni zadnji (četrti) korak presoje, ovrednotenje teh meril v luči konkretnih dejanskih okoliščin, Ustavno sodišče opravilo le izjemoma, ko bi to narekovali posebej utemeljeni razlogi oziroma bi se postavilo vprašanje razumnosti presoje rednih sodišč.
4. Zaradi takega pristopa bi se torej sam pri presoji včasih ustavil prej kot spoštovani kolegi iz večine, včasih pa tudi podprl drugačno odločitev. Pričujoča zadeva je ena od tistih, pri kateri me ne nagovorijo povsem vsi posamični poudarki in celotna razlogovalna pot v obrazložitvi, a pri kateri me tudi moje razumevanje ustavnosodne presoje vodi do enakega sklepa: Vrhovno sodišče torej tudi po moji presoji posameznih meril ni ustrezno ovrednotilo že na načelni ravni, posledično pa že (in predvsem) iz tega razloga ni ustrezno opravilo tehtanja med pravicama v koliziji. Pri tem se denimo strinjam z ugotovitvijo iz odločbe, da pri ovrednotenju teže ali dopustnosti izražanja kljub poudarjenemu pomenu svobode političnega izražanja izvoljenih predstavnikov ljudstva ne zadošča zgolj status avtorja sporne izjave, ampak so pomembne tudi druge okoliščine (glej 30. in 31. točko obrazložitve odločbe).
[6]
Prav tako se pomembno strinjam z ugotovitvijo, da v nasprotju z zavzetim stališčem Vrhovnega sodišča izražanje na družbenem omrežju X (nekoč Twitter) ne uživa avtomatično višje stopnje varstva zaradi spontane narave tovrstne komunikacije ter da torej ni na splošno primerljivo z izražanjem v živi, neposredni razpravi, ampak je praviloma bolj primerljivo s klasičnim pisnim izražanjem, ki zahteva večjo stopnjo preudarnosti (glej 47. in 48. točko obrazložitve).
[7]
Že iz teh dveh poudarkov, čeprav bi se, kot rečeno, tudi tu sam pri presoji mestoma ustavil prej kot obrazložitev odločbe, sem lahko podprl njen izrek.
5. Že zapisanemu pa končno dodajam še dve misli o vidikih zadeve, glede pravne upoštevnosti katerih sem nekoliko bolj zadržan, a spet ne do te mere, da jima ne bi priznaval nobene teže.
6. Prvi vidik se nanaša na poudarjeno odgovornost politikov pri vodenju politične razprave na družbenih omrežjih. Strinjam se s stališčem iz (49. točke obrazložitve) odločbe, da taka poudarjena odgovornost zaradi pomembne javne vloge politikov obstaja, vendar pa pritrjujem poudarku ESČP iz zadeve
Sanchez
, da je to poudarjeno odgovornost treba presojati ob hkratnem upoštevanju okrepljenih pravic, ki jih ta položaj oziroma status prav tako terja oziroma prinaša.
[8]
Ob ponovljeni presoji bo Vrhovno sodišče po mojem razumevanju ovrednotenje poudarjene odgovornosti pritožnika pri vodenju politične razprave, kot je obrazložena v 49. točki obrazložitve, moralo (ponovno)
[9]
povezati tudi z ovrednotenjem privilegiranega položaja pritožnika, kot je opredeljen v 29. točki obrazložitve odločbe.
[10]
7. Drugi vidik pa se nanaša na poudarek iz odločbe,
[11]
da je šlo pri sporni izjavi tudi za ponižanje pritožnice (in druge novinarke) kot ženske. S tem vidikom se Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi ni posebej ukvarjalo, je pa nanj že v tožbi in tudi ustavni pritožbi opozorila ustavna pritožnica. V tem oziru uvodoma pritrjujem stališču iz (54. točke obrazložitve) odločbe, da tudi morebitno odpiranje družbeno pomembnih tem avtomatično še ne izključuje možnosti za omejitev svobode izražanja, kadar je slednje podano na nepotrebno oziroma pretirano žaljiv način.
[12]
Priznam, da sem nekoliko zadržan glede vprašanja, v kolikšni meri bi seksistične izjave avtomatično morale pomeniti posebno kategorijo teže žalitve oziroma nižjo stopnjo varstva svobode izražanja (v primerjavi z drugimi tipi žaljivih izjav), tudi če ne dosežejo stopnje tako imenovanega seksističnega sovražnega govora
[13]
oziroma niso posebej upoštevne zaradi drugih upoštevnih okoliščin posameznega primera (recimo v primeru tovrstnih izjav kot oblike nadlegovanja na delovnem mestu).
[14]
Po drugi strani pa nimam nobenega dvoma, da je pri ovrednotenju žaljivosti določene izjave, tako kot te v obravnavani zadevi, vsekakor mogoče in treba upoštevati tudi njene morebitne seksistične (pod)tone.
8. Ob svojem razumevanju obsega in zamejitve presoje Ustavnega sodišča sam sporne izjave sicer tudi v tej luči ne bi presojal tako podrobno, kot to denimo stori odločba v 53. točki obrazložitve. Ker odločba ta poudarek vsebuje in ker gre vsaj potencialno nemara vendarle za družbeno pomemben vidik tovrstnih izjav, pa vendarle dodajam, da tudi po moji presoji ni dvoma, da je sporna objava vsebovala žaljivke poudarjeno seksistične narave,
[15]
ki so v vsakem primeru vredne moralne obsodbe, pri tehtanju v primeru kolizije pravic pa tudi pravno upoštevne za ovrednotenje (ne)dopustnosti žaljivosti izjave ob udejanjanju svobode izražanja.
dr. Matej Accetto
Sodnik
[1]
Glej odklonilno ločeno mnenje sodnika Accetta k odločbi Ustavnega sodišča št. Up-614/15-21 (
Hribar
) z dne 21. 5. 2018 (Uradni list RS, št. 44/18, in OdlUS XXIII, 23).
[2]
Glej pritrdilno ločeno mnenje sodnika Accetta k odločbi št. Up-417/16 (
Pirjevec
) z dne 18. 3. 2021 (Uradni list RS, št. 65/21, in OdlUS XXVI, 41).
[3]
Glej pritrdilno ločeno mnenje sodnika Accetta k odločbi št. Up-538/20 (
Lovše
) z dne 19. 1. 2023.
[4]
Glej odklonilno ločeno mnenje sodnika Accetta k odločbi Ustavnega sodišča št. Up-1306/19 (
Stanić
) z dne 23. 2. 2023 (Uradni list RS, št. 44/23).
[5]
Glej ločeni mnenji v zadevi
Hribar
, 6.–9. točka mnenja, in v zadevi
Pirjevec
, 2.–3. točka mnenja.
[6]
Odločba tu tudi po moji presoji utemeljeno poudarja upoštevno razliko med presojo izjave opozicijskega poslanca v razmerju do nosilcev oblasti ter presojo izjave opozicijskega poslanca v razmerju do novinarjev (ali, če privedemo primerjavo do skrajnosti, povsem običajnih posameznikov) – pa čeprav se hkrati pridružujem ugotovitvi iz 34. točke obrazložitve, da ni mogoče pritrditi navedbam pritožnice, da je svoboda izražanja na načelni ravni ne glede na konkretne okoliščine bistveno ožja, ko gre za kritiko novinarjev.
[7]
Prav tako tu glede na stališče o poudarjeni nevarnosti zastraševalnega učinka v primeru izražanja na družbenih omrežjih iz sodbe Vrhovnega sodišča (glej 37. točko obrazložitve izpodbijane sodbe) ponavljam misel iz ločenega mnenja v zadevi
Hribar
, da je omenjena nevarnost zastraševalnega učinka na uresničevanje svobode izražanja po moji presoji pomemben argument v tistih primerih, ko določena ureditev ali ravnanje posameznike odvrača tudi od sicer povsem nesporno pravno dopustnega izražanja ali ko je za potencialno sporne primere izražanja predvidena ali naložena nesorazmerno visoka sankcija, dosti manj pa v tistih mejnih primerih, kjer se šele z natančno presojo sodišč oblikuje odgovor, ali je določeno izražanje sploh pravno varovano ali ne.
[8]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Sanchez proti Franciji
z dne 15. 5. 2023, 188. točka obrazložitve.
[9]
Ta vidik je namreč vsaj deloma že upoštevalo – glej 27. in 36. točko izpodbijane sodbe.
[10]
Prim. sodbo nemškega zveznega ustavnega sodišča v zadevi
Künast
, 1 BvR 1073/20 z dne 19. 12. 2021, na katero se sklicuje tudi odločba, v kateri so po presoji tega sodišča osebnostne pravice političarke prevladale nad svobodo izražanja uporabnikov družbenega omrežja Facebook. Kot je v sodbi poudarilo sodišče, morajo redna sodišča pri presoji take kolizije po eni strani upoštevati, da se je varstvo svobode izražanja razvilo prav zaradi potrebe po zaščiti kritike (nosilcev) oblasti (32. točka obrazložitve), da pa je zlasti v primeru družbenih omrežij za spodbujanja sodelovanja pri javnih zadevah v javnem interesu tudi učinkovito varstvo osebnostnih pravic javnih uslužbencev in politikov (35. točka obrazložitve).
[11]
Tu merim zlasti na 53. in 56. točko obrazložitve.
[12]
Takšno stališče sem zastopal tudi že v zadevi
Hribar
, kjer je večina v okoliščinah tiste zadeve zavzela drugačno stališče – glej 15.–17. točko navedenega mnenja.
[13]
Glej denimo priporočilo Odbora ministrov Sveta Evrope z dne 27. 3. 2019, Recommendation CM/Rec(2019)1, Preventing and Combating Sexism, Svet Evrope, 2019, str. 13 in 17–19.
[14]
Pri tem seveda ne gre spregledati, da tudi odločba (v op. 79) poudarja, da Ustavno sodišče sporne izjave ni opredelilo za seksistični sovražni govor.
[15]
Opisovanje "poceni uslug" "odsluženih prostitutk" z navajanjem domnevnih dostopnih cen teh "uslug" je resda treba razumeti kot prispodobo (in jo je vsak razumni bralec gotovo razumel kot tako), a gre za popreproščeno prispodobo s stereotipnimi vzorci razvrednotenja in razosebljanja žensk. O prispodobah glej tudi moje ločeno mnenje v zadevi
Hribar
, 18. in 19. točka mnenja.
⇒
Številka:
Up-472/20-27
Datum:
13. 03. 2024
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA
DR. DR. KLEMNA JAKLIČA
K ODLOČBI ŠT. Up-472/20 z dne 14. 2. 2024
"ODSLUŽENI PROSTITUTKI" ALI "TURBO ANUS"? PROBLEM NEKONSISTENTNOSTI SLOVENSKEGA USTAVNEGA SODIŠČA
1. Ustavnopravno gledano gre v tej zadevi za klasičen primer kategorije svobode izražanja, ki jo ustavno pravo označuje kot provokativno metaforično izražanje o za javnost pomembni družbeni temi. To je kategorija, o kateri je bilo v primerjalni ustavnosodni praksi presojano neštetokrat. Z vidika ustavnega prava in zaupanja v sodišča pa je ključno, da se o tem vprašanju, kakorkoli se že odloča, v podobnih primerih odloča podobno, v skladu s konsistentno doktrino ustavnega sodnika, in ne različno – npr. drugače glede na to, kdo konkretno je v nekem primeru subjekt in kdo objekt metaforično-provokativnega izražanja. Le če se sodnik konsistentno drži svoje doktrine, lahko govorimo o tem, da resnično sodi neodvisno, v skladu z vnaprej predpisanim pravom (Ustavo).
2. Današnje odločitve večine nisem mogel podpreti, ker je vpijoče nekonsistentna z drugimi odločitvami tega sodišča o isti kategoriji svobode izražanja in s tem z njegovo lastno porajajočo se ustavnosodno doktrino. Vzemimo samo nedavni primer "Sašo Hribar",
[1]
ko je to isto Ustavno sodišče že odločalo o tem, ali je provokativno metaforično izražanje kot kritika delovanja uslužbenca na RTV Slovenija ustavnopravno varovano. In takrat je presodilo v prid Saša Hribarja, ki je svojega nadrejenega na RTV (urednika Petra Radovića) v več javnih intervjujih označil za "turbo anus" ter za manj razvitega človečnjaka oziroma "homo erectus-a". Hribar je bil namreč prepričan, da urednik razvedrilnega programa na RTV Slovenija ne ravna v skladu z najvišjimi profesionalnimi novinarskimi standardi, ker da se spogleduje s cenzuro njegove (Hribarjeve) oddaje. Takrat sem, skupaj z večino, takšno odločitev v korist svobode izražanja iz doktrinarno očitnih razlogov brez dvomov podprl.
3. Prvič, skozi svojo celotno kariero ukvarjanja z ustavnim pravom sem bil in ostajam prepričan v tisti del ustavnosodne doktrine o tej kategoriji svobode izražanja, ki zagovarja, da je treba metaforično izražanja tudi zares razumeti metaforično in ga ne nasilno spreminjati v nemetaforično oziroma dobesedno. Hribar seveda ni mislil javnosti sporočiti dobesednega pomena svojih izrečenih besed, da je njegov nadrejeni "široka zadnjična odprtina" ali "manj razvita vrsta človečnjaka", kot so to razlagala redna sodišča, ampak je z uporabljenimi
metaforami
sporočal, da gre po njegovi oceni za ne dovolj pokončnega novinarja urednika, ki ni sposoben slediti visokim in obenem zahtevnim standardom novinarstva, ki ga od novinarja na javni RTV zahteva ustroj svobodne demokratične družbe. Ali kot je v tisti zadevi zapisalo Ustavno sodišče sámo: "Vendar se navedena presoja sodišč, ki se osredotoča zgolj na dobesedni pomen spornih izjav, izkazuje kot pretirano ozka oziroma utesnjujoča z vidika pritožnikove pravice do svobode izražanja. Pritožnik je namreč uporabil prispodobe (metafore), ki dopuščajo odprto, večpomensko razumevanje. Čim je tako, sodišče kot podlago za oceno o nedopustnosti spornih izjav ne sme upoštevati le tistega od pomenov, ki je najbolj obremenjujoč za čast in dobro ime prizadete osebe."
[2]
4. Za povsem enakovrstno metaforično izražanje gre v zadevi "odsluženi prostitutki zvodnika Milana". Tudi tu je popolnoma jasno, da subjekt izražanja javnosti ni imel namena sporočiti, da gre za prostitutki iz kakšne dejanske javne hiše,
[3]
ki nudita spolne usluge za denar, pri čemer posel organizira neki zvodnik Milan. Celotna slovenska javnost ve, da gre, identično kot v zadevi
Hribar
, za osebno kritikovo oceno dela dveh pomembnih novinark, za katere sam ocenjuje, da nista sposobni slediti visokim in obenem zahtevnim standardom novinarstva, ki ga od novinarja na javni RTV zahteva ustroj svobodne demokratične družbe, ker da pogosto ravnata po nareku neformalnih centrov moči izven javne RTV. Tako Hribar kot Janša v vlogi subjekta izražanja v obeh svojih zadevah izražata isto – kršitev za svobodno demokratično družbo nujnih standardov dela na javni RTV, kot jih sama najbolje razumeta. Različna presoja istega Ustavnega sodišča v obeh enakovrstnih primerih (pri Hribarju v korist svobode izražanja, pri Janši v škodo svobode izražanja) ni konsistentna. Konsistentna je odločitev, ki na podlagi zgoraj citiranega precedenčnega pasusa obrazložitve Ustavnega sodišča o ustreznem vrednotenju metaforičnih izjav doktrinarno konsistentno odloči v korist svobode izražanja v obeh primerih, torej tudi v tem primeru in v vsakem drugem ne glede na to, kdo je pač tisti hip subjekt in kdo objekt takega varovanega izražanja.
5. Drugič, enako kot pri prvo navedenem nosilnem razlogu (metaforično izražanje) skozi celotno kariero ostajam konsistentno prepričan tudi v drugi nosilni razlog, ki je v zadevah provokativno metaforičnega izražanja praviloma enako odločilen kot prvi. In res je bil tudi ta drugi razlog ključen za odločitev v zadevi
Hribar
ter je obenem nadaljnji razlog za enako odločitev v zadevi
Janša
. Gre za vidik varstva
provokativnosti in ostrine
kritike izpostavljenih osebnosti v zvezi z njihovim javnim delom. Citiram Ustavno sodišče iz odločitve v zadevi
Hribar
: "Ustava v prvem odstavku 39. člena zagotavlja pravico do svobode izražanja mnenj. Vsakdo lahko svobodno zbira, sprejema ter širi vesti in mnenja. Nepogrešljivi sestavni del svobodne demokratične družbe je javna in odprta razprava o zadevah, ki so splošnega pomena.
[4]
Svoboda izražanja ne varuje le širjenja mnenj, ki so sprejeta z naklonjenostjo, temveč zajema tudi kritične in ostre izjave. Če naj bo razprava res svobodna, mora biti pravica posameznika izražati svoja mnenja praviloma varovana ne glede na to, ali je izjava groba ali nevtralna, racionalna ali čustveno nabita, blaga ali napadalna, koristna ali škodljiva, pravilna ali napačna.
[5]
Po ustaljeni ustavnosodni presoji so meje sprejemljive kritike v pomembni meri odvisne od družbene vloge tistega, ki ga zadevajo.
[6]
Človek, ki se odloči za javno funkcijo oziroma nastopanje, vzbuja večji interes javnosti. Zato mora vzeti to v zakup in mora biti v večji meri pripravljen na morebiti tudi kritične in neprijetne besede, še posebej, če gre za poročanje o zadevah v zvezi z opravljanjem njegove funkcije.«
[7]
In naprej: »Podobna stališča o pomenu svobode izražanja za demokratično družbo izhajajo iz prakse ESČP. Ustaljeno stališče ESČP je, da svoboda izražanja iz prvega odstavka 10. člena EKČP ne zajema le informacij in idej, ki so sprejete z odobravanjem in ne štejejo za žaljive, temveč tudi tiste, ki žalijo, šokirajo ali vznemirjajo. Vse to so zahteve pluralizma, strpnosti in miselne širine, brez katerih ni demokratične družbe.
[8]
Svoboda izražanja zajema tudi možnost zateči se k določeni stopnji pretiravanja ali celo provokacije, torej k uporabi pretiranih izjav.
[9]
Varstvo pravice do svobode izražanja sicer ne zajema žaljivih izjav, ki pomenijo objestno, samovoljno klevetanje (očrnitev), na primer izjav, katerih edini namen je žaljenje oziroma sramotenje.
[10]
Vendar uporaba vulgarnih izrazov sama po sebi ni odločilna pri oceni žaljivih izjav, saj lahko služi stilističnim namenom. ESČP poudarja, da je stil del komunikacije (kot oblika izražanja) in je kot tak varovan skupaj z vsebino izjave
[11]
".
[12]
6. Tudi glede tega drugega nosilnega razloga iz odločitve Ustavnega sodišča v zadevi
Hribar
sta zadevi
Hribar
in
Janša
istovrstni. Doktrinarna konsistentnost odločanja tudi iz drugega nosilnega razloga torej zahteva enaki odločitvi.
7. Tretjič, kritika zoper nedoseganje novinarskih standardov v še dodatno specifičnem kontekstu javne RTV je tema, ki je v izrazitem javnem interesu, in je zato izražanje o njej še posebej ustavno zaščiteno. Ali z besedami Ustavnega sodišča iz zadeve
Hribar
(kritika dela nadrejenega urednika na javni RTV): "Gre za temo v javnem interesu
par excellence
. To velja toliko bolj, ker
[
se tema tiče kritike dela
]
na nacionalni radioteleviziji, ki je z zakonom opredeljena kot javni zavod posebnega kulturnega in nacionalnega pomena, ki opravlja javno službo na področju radijske in televizijske dejavnosti z namenom zagotavljanja demokratičnih, socialnih in kulturnih potreb gledalcev in poslušalcev (prim. 1. člen Zakona o Radioteleviziji Slovenija, Uradni list RS, št. 96/05 in 9/14 – ZRTVS)".
[13]
8. Tudi v zadevi
Janša
gre za kritiko dela novinark na nacionalni radioteleviziji, ki je z zakonom opredeljena kot javni zavod posebnega kulturnega in nacionalnega pomena, ki opravlja javno službo na področju radijske in televizijske dejavnosti z namenom zagotavljanja demokratičnih, socialnih in kulturnih potreb gledalcev in poslušalcev (prim. 1. člen Zakona o Radioteleviziji Slovenija, Uradni list RS, št. 96/05 in 9/14 – ZRTVS). Vidimo, da celo sama mikro lokacija objekta kritike, kot tretji nosilni razlog iz zadeve Hribar, po precedenčni doktrini kriči po enaki obravnavi v obeh primerih.
9. In vendar, Ustavno sodišče enkrat odloči tako in drugič drugače. Provokativno metaforične oznake, kot sta "turbo anus" in "homo erectus", v kontekstu kritike novinarskega dela lahko uporabljate, istovrstno metaforičnih oznak, kot sta "odsluženi prostitutki" in "zvodnik Milan", pa ne. To ni ustavnosodna doktrina. Težava takšne očitne nekonsistentnosti se razgrne v polni luči, ko se vprašamo, kaj takšne odločitve pravzaprav pomenijo za ustavno pravo in kaj za življenje demokratične skupnosti. In kaj za legitimnost Ustavnega sodišča? Z nekonsistentnim odločanjem Ustavno sodišče vselej preprečuje razvoj ustavnosodne doktrine in s tem vzpostavitev hrbtenice predvidljivega pravnega reda države. S tem razkraja tudi osrednjo varovalko za zagotavljanje neodvisnosti sojenja, ki ga je le ob predpostavki konsistentno predvidljive doktrine naslovnikom prava moč otipljivo opazovati in jim ga obenem vedno znova prepričljivo dokazovati. Namesto predvidljivega in neodvisnega ustavnega prava je naslovnikom ustavnih norm (vsem bodočim subjektom izražanja kritike o javno pomembni temi neodvisnega in pokončnega novinarstva) sporočeno, da vnaprejšnjega standarda varstva njihovega metaforičnega izražanja kritike ni, kar pomeni, da ima takšna nekonsistentna odločitev tudi hud samocenzurni učinek zoper svobodo izražanja v praksi (
chilling effect
), kar je za demokracijo uničujoče. Z razkrojem konsistentne doktrine se še dodatno niža celotna raven dobrin pravne države in svobodne demokratične družbe, in to v okolju, kjer v zadovoljivem obsegu še niti nista uspeli zaživeti.
10. Več kot o vprašanju ustavnega standarda varstva v primeru kategorije provokativno metaforičnega izražanja ta odločitev ustavnopravno uči o problemih, h katerim doprinaša nekonsistentnost Ustavnega sodišča.
Dr. Dr. Klemen Jaklič
(Oxford ZK, Harvard ZDA)
Sodnik
[1]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-614/16 z dne 21. 5. 2018 (zadeva
Hribar
).
[2]
Id., 23. točka obrazložitve.
[3]
Četudi RTV Slovenija seveda je (neke povsem druge vrste)
javna
hiša, glej 7.-8. točko, spodaj.
[4]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-226/95 z dne 8. 7. 1999 (Uradni list RS, št. 60/99, in OdlUS VIII, 174).
[5]
Prim. prav tam, 11. točka obrazložitve.
[6]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-2940/07 z dne 5. 2. 2009 (Uradni list RS, št. 17/09, in OdlUS XVIII, 62), 9. točka obrazložitve.
[7]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-614/16 z dne 21. 5. 2018 (zadeva
Hribar
), 12. točka obrazložitve.
[8]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Oberschlick proti Avstriji
z dne 23. 5. 1991.
[9]
Prim. sodbe ESČP v zadevah
Uj proti Madžarski
z dne 19. 7. 2011,
Mamère proti Franciji
z dne 7. 11. 2006 ter
Prager in Oberschlick proti Avstriji
z dne 26. 4. 1995.
[10]
Prim. sodbi ESČP v zadevah
Uj proti Madžarski
in
Skałka proti Poljski
z dne 27. 5. 2003.
[11]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Mladina, d. d., proti Sloveniji
z dne 17. 4. 2014, 45. točka obrazložitve.
[12]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-614/16 z dne 21. 5. 2018 (zadeva
Hribar
), 14. točka obrazložitve.
[13]
Id., 19. točka obrazložitve.