Up-900/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-900/22
Datum odločitve:
13. 6. 2024
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2024:Up.900.22
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 8587/2021 z dne 2. 6. 2022 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II Ks 8587/2021 z dne 30. 11. 2021
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 8587/2021 z dne 2. 6. 2022 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II Ks 8587/2021 z dne 30. 11. 2021 se zavrne.
Evidenčni stavek:
Sodišče krši pravice zasebnega tožilca do izjave iz 22. člena Ustave, če v fazi preizkusa zasebne tožbe po ugovoru šteje določena obremenilna dejstva za nedokazana oziroma določena razbremenilna dejstva za nedokazana.
Sodišče je pri odločanju, ali je dejanje, ki se očita obdolžencu v zasebni tožbi, vezano le na opis dejanja v obtožnem aktu.
Geslo:
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
5.3.13.19 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Načelo kontradiktornosti.
1.4.10.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Vmesni postopki - Izločitev sodnika.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-900/22 z dne 13. 6. 2024 – Ustavno sodišče Republike Slovenije (us-rs.si)
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Mirko Krašovec, Vitomarci
Datum vloge:
28. 6. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US33902
Dokument v PDF obliki:
Up-900-22 - Odklonilno LM Šorli.pdf
147 KB
Prenesite datoteko
Up-900-22.pdf
173 KB
Prenesite datoteko
Up-900/22-19
13. 6. 2024
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Mirka Krašovca, Vitomarci, ki ga zastopa Velimir Cugmas, odvetnik v Slovenskih Konjicah, na seji 13. junija 2024
odločilo:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 8587/2021 z dne 2. 6. 2022 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II Ks 8587/2021 z dne 30. 11. 2021 se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Pritožnik je vložil zasebno tožbo zoper dva novinarja RTV Slovenija zaradi kaznivega dejanja žaljive obdolžitve po drugem v zvezi s prvim odstavkom 160. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20, 91/20, 95/21, 186/21 in 16/23 – v nadaljevanju KZ-1) ter zoper odgovorno urednico informativnega programa zaradi pomoči pri kaznivem dejanju novinarjev. Novinarja naj bi v televizijskih prispevkih o propadu cerkvenih holdingov Zvon 1 in Zvon 2 ter družbe Gospodarstvo rast 21. 1. 2021 in 25. 1. 2021 navajala trditve, ki naj bi lahko škodovale pritožnikovi časti in dobremu imenu. Na ugovor obdolžencev je sodišče prve stopnje zavrglo zasebno tožbo, ker je ocenilo, da v njej opisano dejanje ni kaznivo dejanje in da pritožnik ni upravičeni tožilec. Višje sodišče je zavrnilo pritožnikovo pritožbo. Z ustavno pritožbo pritožnik izpodbija sklepa sodišč v zvezi z zavrženjem zasebne tožbe.
2.
Pritožnik meni, da je stališče Višjega sodišča, po katerem novinarska prispevka objektivno nista takšna, da bi lahko škodovala njegovi časti in dobremu imenu, v neskladju z njegovo pravico do varstva časti in dobrega imena iz 34. in 35. člena Ustave. Opozarja, da je pri tej presoji treba upoštevati splošno sprejete družbene norme oziroma vse, kar lahko tudi v konkretnem ožjem lokalnem okolju privede do negativnih posledic izjave. Sklicuje se na splošno znano dejstvo, ki ga povezuje z gospodarskimi družbami, obravnavanimi v prispevkih, in na izsek prvega prispevka, ki vsebuje kritiko odgovornih cerkvenih dostojanstvenikov in s tem povezan prikaz pritožnikove izjave in slike. Omenjeno stališče naj bi tudi odstopalo od zaključka Vrhovnega sodišča v sklepu št. II Ips 109/2021 z dne 1. 1. 2021 (in naslednji sodbi Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1982/2021 z dne 6. 12. 2021), da se izjave iz prvega prispevka neposredno nanašajo nanj in da posegajo v njegovo čast in dobro ime. Iz tega razloga naj bi bila odločitev Višjega sodišča arbitrarna in v nasprotju z 22. členom Ustave. Po oceni pritožnika nadalje ne drži ugotovitev sodišč, da sta novinarja objektivno in vrednostno nevtralno povzela javno dostopne podatke; prepričan je, da objavljene informacije niso bile resnične. Sodiščema očita tudi kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ker naj bi preuranjeno zaključili, da očitano dejanje ni kaznivo dejanje. Meni, da bi morala biti presoja, ali so obdolženci storili kaznivo dejanje, pridržana glavni obravnavi. Sodišče bi po njegovem pogledu smelo šele na glavni obravnavi obravnavati vprašanja, ali se trditve iz spornega prispevka nanašajo nanj in ali so takšne, da lahko škodijo njegovi časti in dobremu imenu, ter na kakšen način sta novinarja poročala oziroma pri katerih virih sta pridobivala podatke.
3.
Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-900/22 z dne 28. 2. 2024 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo, ker odpira pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve, in sicer kakšen je domet pravice zasebnega tožilca do izjave iz 22. člena Ustave v fazi preizkusa obtožnega akta z ugovorom. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu ustavne odločbe obvestilo Višje sodišče v Ljubljani.
4.
Ustavno sodišče je vpogledalo v kazenski spis Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VII K 8587/2021.
B. – I.
Obseg presoje
5.
V obravnavani zadevi je sprejem ustavne pritožbe v obravnavo narekovalo le ustavnopravno vprašanje, ali in na kakšen način je sodišče zaradi zagotavljanja pravice zasebnega tožilca do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave omejeno pri sprejemanju odločitev v postopku preizkusa zasebne tožbe zaradi žaljive obdolžitve. Ker drugih pomembnih ustavnopravnih vprašanj, ki bi presegala pomen konkretne zadeve, ustavna pritožba ne odpira, se je Ustavno sodišče pri presoji omejilo le na navedeno vprašanje in drugih očitkov o kršitvah človekovih pravic ni obravnavalo.
B. – II.
Zgornja premisa ustavnosodne presoje
6.
Ustava v 22. členu vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Bistvena vsebina pravice iz 22. člena Ustave je v tem, da posamezniku zagotavlja možnost, da se udeležuje postopka, v katerem se odloča o njegovi pravici, ter možnost, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah, ki so pomembni za odločitev o njegovi pravici.
[1]
Iz tega ustavnoprocesnega jamstva med drugim izhaja pravica do kontradiktornega postopka oziroma pravica do izjave, na podlagi katere morata biti vsaki stranki zagotovljeni možnost sodelovanja v sodnem postopku in možnost obrambe pred vsemi procesnimi dejanji, ki bi lahko vplivala na njene pravice ali na njen pravni položaj.
[2]
Pravica do izjave, ki temelji na spoštovanju človekove osebnosti in dostojanstva (34. člen Ustave), stranki torej zagotavlja, da jo bo sodišče obravnavalo kot aktivnega udeleženca postopka in ji omogočilo učinkovito obrambo pravic ter s tem možnost, da aktivno vpliva na odločitev v zadevi, ki posega v njene pravice in interese. Eno izmed temeljnih jamstev poštenega postopka, vsebovanih v 22. členu Ustave, predstavlja tudi pravica do enakopravnosti med strankami, udeleženimi v sodnem postopku. Vsaka stranka v postopku mora imeti možnost predstaviti svoja stališča, vključno z dokazi, pod pogoji, ki je ne postavljajo v vsebinsko slabši položaj nasproti drugi stranki.
[3]
Postopek z ugovorom zoper zasebno tožbo
7.
Izpodbijana odločba je bila izdana v postopku preizkusa obtožnega akta v rednem kazenskem postopku. Ugovorni postopek, ki ga Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZKP) ureja v 274. do 283. členu, je namenjen predvsem varstvu obdolženčevih človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Če je obtožba frivolna, šikanozna, neutemeljena itd., lahko moralno stigmatizira obdolženca, lahko pa ima tudi druge pravne posledice za njegov obči državljanski status.
[4]
Zato sodišče ne dopusti obtožbe, ki ni primerna za obravnavanje na glavni obravnavi, ne glede na to, ali je vsebovana v obtožnici ali zasebni tožbi.
[5]
8.
Pri presoji, ali je dejanje, ki ga je obdolženec obdolžen, kaznivo (1. točka prvega odstavka 277. člena ZKP) in ali so podane okoliščine, ki izključujejo krivdo ali kaznivost (2. točka prvega odstavka 277. člena ZKP), je zunajobravnavni senat vezan na opis dejanja iz zasebne tožbe.
[6]
Če opisa dejanja ni mogoče podrediti nobenemu kaznivemu dejanju ali če iz njega izhajajo okoliščine, ki izključujejo kazensko odgovornost storilca, bi bilo nesmiselno voditi glavno obravnavo, zato senat zavrže zasebno tožbo, ne da bi ugotavljal resničnost v obtožbi zatrjevanih dejstev oziroma izvajal dokaze.
9.
Po prvem odstavku 278. člena ZKP senat zavrže zasebno tožbo, tudi če spozna, da ni utemeljenega suma, da je obdolženec storil kaznivo dejanje, ki je predmet obtožbe, vendar le, če so bila prej opravljena preiskovalna dejanja. Iz tega nasprotno sledi, da če pred vložitvijo zasebne tožbe niso bila opravljena preiskovalna dejanja, senat ne more zavreči zasebne tožbe, če meni, da ni zbranih zadosti dokazov za utemeljen sum. Pravilo se nanaša na primer, ko po oceni senata niso dokazana dejstva, ki konkretizirajo zakonske znake kaznivega dejanja, možno pa ga je smiselno razširiti na primer, ko senat meni, da so dokazana dejstva, ki izključujejo kaznivost dejanja. V skladu z zakonsko ureditvijo lahko sodišče o dokazanosti oziroma nedokazanosti omenjenih dejstev odloča šele po izvedeni kontradiktorni glavni obravnavi, na kateri imata stranki pravico aktivno sodelovati (drugi odstavek 59. člena in 320. člen ZKP).
[7]
Sodišče, ki bi v fazi preizkusa dokončno odločilo o zasebni tožbi, ker bi štelo določena materialnopravno relevantna dejstva za (ne)ugotovljena, pa ne bi samo kršilo procesnega zakona, ampak bi tudi poseglo v pravico strank do izjave iz 22. člena Ustave. Po ustaljeni ustavnosodni presoji je bistveni del pravice do poštenega sojenja tudi izvedba postopkov, v katerih se v skladu z načelom neposrednosti raziščejo in ugotovijo vsa relevantna dejstva in okoliščine v zvezi z obravnavanim dogodkom.
[8]
Presoja skladnosti stališč sodišč z ustavnimi procesnimi jamstvi zasebnega tožilca iz 22. člena Ustave
10.
Sodišče prve stopnje je zavrglo pritožnikovo zasebno tožbo, ker je presodilo, da v njej opisano dejanje ni kaznivo. Presoja temelji na stališču, da se sporna prispevka nista nanašala na pritožnika, ker se nista opredeljevala do njegovega delovanja in ravnanja; omenjala naj bi samo pravne osebe. Sodišče je menilo, da izjave, objektivno gledano, niso take narave, da bi lahko škodovale pritožnikovi časti in dobremu imenu, saj naj bi šlo za običajno poročanje o dogajanju, ki zanima splošno javnost, pri čemer naj bi novinarja vrednostno nevtralno povzela javno dostopne podatke o posledicah stečaja pravnih oseb.
11.
Drugače kot sodišče prve stopnje je Višje sodišče ugotovilo, da sta se sporna prispevka nanašala na pritožnika.
[9]
Pritrdilo je stališču sodišča prve stopnje, da zasebna tožba ne opisuje trditev, ki bi lahko škodile časti ali dobremu imenu pritožnika, pri čemer je za ključno štelo, da pritožnik v prispevkih ni neposredno omenjen in da inkriminirane izjave temeljijo na poročilih AJPES. Upoštevalo je tudi, da naj bi imeli uporabljeni izrazi sicer negativen pomen, vendar naj bi bili izrečeni v kontekstu, ki ne kaže na nekorektno in žaljivo poročanje. Poročanje pa naj ne bi bilo senzacionalistično, očitno prenapihnjeno in v neskladju z dejstvi. Pritožnikove trditve o netočnosti podatkov je Višje sodišče označilo za brezpredmetne, ker naj bi v postopku z neposredno vloženo zasebno tožbo ne bilo mogoče presojati utemeljenega suma. Presoja pravilnosti posredovanih informacij bi po stališču Višjega sodišča prišla v poštev šele, če bi konkretni opis dejanja ustrezal zakonski opredelitvi kaznivega dejanja.
12.
Pritožnik zatrjuje, da sta mu sodišči kršili pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ker sta brez glavne obravnave odločali o vprašanjih, (1) ali se trditve iz spornega prispevka nanašajo nanj, (2) ali so takšne, da lahko škodijo njegovi časti in dobremu imenu, in (3) na kakšen način sta novinarja poročala oziroma pri katerih virih pridobivala podatke.
13.
Ustavno sodišče ugotavlja, da za presojo, ali se izjave, navedene v zasebni tožbi, nanašajo na pritožnika in ali lahko škodijo njegovi časti in dobremu imenu, sodišču prve stopnje ni bilo treba opraviti glavne obravnave. Tega ne zahtevata niti procesni zakon niti Ustava. Vprašanji, ali se izjava nanaša na določeno osebo in ali je sramotilna, sta pravni vprašanji, saj izhajata iz norme, ki opredeljuje kaznivo dejanje. Inkriminacija iz prvega odstavka 160. člena KZ-1 zahteva določljivost posameznika (pri čemer se
ugotavlja, ali obstaja objektivna povezanost med sporno izjavo in osebo, ki se sklicuje na varstvo časti in dobrega imena)
[10]
in pričakovani sramotilni učinek trditev o dejstvih (izjava se mora nanašati na dejstva, zaradi katerih je objektivno mogoče pričakovati negativne odzive oškodovančeve okolice ali širše javnosti).
[11]
Izpolnjenost teh zakonskih znakov kaznivega dejanja sodišče v postopku z ugovorom zoper obtožni akt preverja tako, da presoja, ali dejstva konkretnega primera, ki so navedena v opisu zasebne tožbe, ustrezajo znakom, ki jih določa zakon. Pri tem uporabi v sodni praksi in kazenskopravni teoriji izdelane metode za pravilno razlago in uporabo kazenskega zakona, prek katerih je mogoče spoznati, kaj so vsebina, smisel, obseg in namen kazenskopravne norme, ni pa mu treba ugotavljati, ali so zatrjevana dejstva resnična.
[12]
Postopek, v katerem je sodišče prve stopnje sprejelo izpodbijani sklep, in presoja pritožbenega sodišča v tem delu ne kršita pravice do izjave iz 22. člena Ustave.
14.
Višje sodišče je pritrdilo presoji sodišča prve stopnje, da dejanje, opisano v zasebni tožbi, ni kaznivo dejanje. Nosilni razlog te presoje je bilo stališče, da pritožnik, razen v minimalnem delu, sploh ni neposredno omenjen in da je pretežno sporočilo prispevkov predstaviti negativne finančne posledice slabega poslovanja določenih pravnih oseb. Kot je razvidno iz prejšnje točke obrazložitve te odločbe, je omenjeno stališče rezultat pravnega vrednotenja trditev, zapisanih v zasebni tožbi. Višjemu sodišču, da bi ga sprejelo, v okoliščinah tega primera ni bilo treba razpisati glavne obravnave in izvajati dokazov.
15.
Glede na navedeno je Ustavno sodišče zavrnilo ustavno pritožbo.
16.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnice in sodniki dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Sodnik dr. Rok Čeferin je bil pri odločanju v tej zadevi izločen.
Ustavno sodišče je odločbo sprejelo s šestimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Šorli, ki je dal odklonilno ločeno mnenje.
dr. Matej Accetto
Predsednik
[1]
Prim. odločbi Ustavnega sodišča št. Up-741/06 z dne 18. 6. 2009 (Uradni list RS, št. 57/09), 5. točka obrazložitve, in št. Up-500/15 z dne 20. 7. 2015 (Uradni list RS, 55/15, in OdlUS XXI, 16), 7. točka obrazložitve.
[2]
Prim. sklepa Ustavnega sodišča št. Up-184/98 z dne 2. 2. 1999 (OdlUS VIII, 134), 3. točka obrazložitve, in št. Up-216/99 z dne 19. 12. 2000 (OdlUS IX, 315), 3. točka obrazložitve.
[3]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-39/95 z dne 16. 1. 1997 (OdlUS VI, 71), 10. točka obrazložitve.
[4]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. U-I-40/00 z dne 16. 1. 2003, 8. točka obrazložitve. Tako tudi že v sklepu Ustavnega sodišča št. Up-59/96 z dne 2. 7. 1996, 4. točka obrazložitve.
[5]
Po drugem odstavku 268. člena ZKP se določbe o obtožnici in o ugovoru zoper obtožnico uporabljajo smiselno tudi za zasebno tožbo, če se ta vloži za kaznivo dejanje iz pristojnosti okrožnega sodišča.
[6]
Glej
mutatis mutandis
komentar 181. člena Š. Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 416.
[7]
Prav tam, str. 621: "Zakonska ureditev izhaja iz stališča, da če obtožni akt ne temelji na dokazih, ki bi bili pridobljeni na procesno veljaven način, ni mogoče presoditi in izključiti utemeljenosti suma – izključi ali potrdi se z izvedbo dokazov na glavni obravnavi."
[8]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-309/04 z dne 11. 10. 2006 (Uradni list RS, št. 112/06, in OdlUS XV, 97), 8. točka obrazložitve, št. Up-1021/19, Up-1035/19 z dne 9. 11. 2021, 6. točka obrazložitve, in št. Up-808/21 z dne 6. 2. 2024, 21. točka obrazložitve.
[9]
Po razlagi Višjega sodišča je splošno znano, da je pritožnik neločljivo povezan z družbami, na katere neposredno letijo izjave novinarjev. Ker naj bi bilo poslovanje družb določeno z ravnanjem z njimi povezanih oseb, naj bi bil pritožnik "naslovnik trditev" o poslovanju družb, ki je vodilo v dvomilijardno izgubo in oškodovanje davkoplačevalcev (6. točka obrazložitve izpodbijanega sklepa Višjega sodišča).
[10]
Kar je temeljna zahteva pravnega varstva časti in dobrega imena. Glej npr. sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi
Dyuldin in Kislov proti Rusiji
z dne 31. 7. 2007, 43. točka obrazložitve, in v zadevi
Fedchenko proti Rusiji
(št. 4)
z dne 2. 10. 2018, 45. točka obrazložitve.
[11]
M. Deisinger, Kazenski zakonik s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2002, str. 193.
[12]
Prim. z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-265/01 z dne 26. 10. 2001 (Uradni list RS, št. 88/01, in OdlUS X, 228), po kateri je pri ugotavljanju utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja kot enega izmed nujnih pogojev za odreditev pripora najprej treba ugotoviti, ali je dejanje, ki naj bi bilo storjeno v resničnosti in ki je opisano v sklepu o odreditvi ali podaljšanju pripora (oziroma v pravnomočnem sklepu o uvedbi preiskave ali v pravnomočni obtožnici, če se priporni sklep sklicuje nanje), sploh kaznivo dejanje ali ne (16. točka obrazložitve).
⇒
Up-900/22
-20
20. 6. 2024
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA MARKA ŠORLIJA
K ODLOČBI ŠT.
Up-900/22
Z DNE 13. 6. 2024
Glasoval sem proti zavrnitvi ustavne pritožbe, ki po moji oceni utemeljeno uveljavlja procesno kršitev sodišča prve in druge stopnje, storjeno pri presoji, ali so dejanja, ki jih je zasebna tožba očitala novinarjem, kazniva dejanja.
Pritožnik je vložil zasebno tožbo zoper novinarja TV Slovenija Tanjo Starič in Mateja Korošca zaradi kaznivega dejanja žaljive obdolžitve po drugem v zvezi s prvim odstavkom 160. člena KZ-1 ter zoper odgovorno urednico informativnega programa Manico Janežič Ambrožič zaradi pomoči pri kaznivem dejanju novinarjev. Zatrjuje, da sta novinarja v televizijskih prispevkih o propadu cerkvenih holdingov Zvon 1 in Zvon 2 ter družbe Gospodarstvo rast 21. 1. 2021 in 25. 1. 2021 navajala trditve, ki so bile zmožne škodovati pritožnikovi časti ali dobremu imenu. Po ugovoru obdolžencev je sodišče prve stopnje zavrglo zasebno tožbo na podlagi presoje, da v njej opisana dejanja niso kazniva dejanja. Višje sodišče je pritožbo pooblaščenca pritožnika zavrnilo.
Z ustavno pritožbo pritožnik izpodbija sklepa sodišč v zvezi z zavrženjem njegove zasebne tožbe. Meni, da sta sklepa neupravičeno posegla v njegovo pravico do časti in dobrega imena iz 34. in 35. člena Ustave. Sodiščema prve in druge stopnje očita arbitrarno odločanje in kršitev 22. člena Ustave.
Zasebna tožba in stališča sodišč
Zasebna tožba
Za pritožnika sta sporna dva prispevka TV Slovenija, objavljena v oddaji Odmevi: (a)
prispevek z naslovom "Mineva 10 let od začetka razkrivanja ene izmed največjih finančnih afer v zgodovini Slovenije" z dne 21. 1. 2021 in (b) prispevek z naslovom "Odzivi na poročanje o 10. obletnici finančnega zloma mariborske nadškofije" z dne 25. 1. 2021.
(a) Glede prvega prispevka je pritožnik v opisu dejanja navedel, da je Tanja Starič kot voditeljica oddaje trdila, da
je "
za propadlima cerkvenima holdingoma Zvon 1 in Zvon 2 ter Gospodarstvom rast ostalo skoraj 2 milijardi EUR dolgov", Matej Korošec pa je kot novinar oziroma avtor trdil, da "bomo skoraj dve-milijardno luknjo, ki je za njihovimi posli ostala, pokrili davkoplačevalci." Pritožnik nadalje navaja, da sta ga novinarja kot nekdanjega ekonoma mariborske nadškofije in direktorja družbe Gospodarstvo rast skušala prikazati kot soodgovornega za povzročitev visokega dolga, ki ga bodo morali plačati davkoplačevalci; njun namen naj bi bil, da objavita odmevno novico in sejeta sovraštvo do Nadškofije Maribor in zasebnega tožilca kot predstavnika te nadškofije.
V obrazložitvi zasebne tožbe je pritožnik dobesedno navedel izjavi obeh novinarjev, ki vsebujeta več podrobnejših informacij od navedb v opisu dejanja.
[1]
Dodatno je navedel, da je bila prikazana tudi njegova izjava iz leta 2011 o tem, da je vedno iskal stik s kabineti in s posameznimi politiki, da bi delali za skupno dobro. Poudaril je, da izjava ni bila dana v zvezi s tem prispevkom in da je bila zlorabljena. Od odgovorne urednice je zato zahteval popravek po njegovem mnenju neresničnih podatkov o višini dolga in trditve, da ga krijejo davkoplačevalci. Odgovorna urednica je zavrnila popravek, da "korektni izračuni premoženja, ki so ga državne banke dobile za dolgove, kažejo, da država ni nič izgubila, ampak je pridobila; izgubila je le Nadškofija Maribor." Pritožnik se je 25. 1. 2021 odzval z nadaljnjim protestom, v katerem se je skliceval na pravico do navedbe resnice s prikazom drugih ali nasprotnih dejstev po Zakonu o medijih. Opozoril je na vire podatkov, ki kažejo na drugačen obseg zadolženosti (revidirane bilance Zvonov iz let 2009 in 2010 ter cenitev družb KPMG in ATKEARNEY).
(b) V opisu dejanja glede drugega prispevka je pritožnik navedel, da je Tanja Starič kot voditeljica trdila, da "po javno dostopnih podatkih ne drži njegova trditev, da premoženje, ki so ga državne banke dobile za dolgove, kaže, da država ni nič izgubila, ampak pridobila", ter da je Matej Korošec kot novinar oziroma avtor trdil, da "iz poročil, objavljenih na Ajpesu, izhaja, da so upniki v stečaju holdingov Zvon 1 in Zvon 2 ter Gospodarstva rast prijavili za skupno dobre 1,7 milijarde terjatev, da so večino terjatev vložile prav državne banke in podjetja, ki so bila v lasti holdingov, zaradi neporavnanih posojil slovenskim bankam, ob sočasni gospodarski krizi, pa je država morala dokapitalizirati banke v višini 4,8 milijarde evrov". Pritožnik zatrjuje, da sta ga novinarja skušala prikazati kot lažnivca in soodgovornega za finančni primanjkljaj državnih bank, čeprav naj bi vedela, da se v seštevku 1,7 milijarde EUR prijavljenih terjatev upnikov v stečaju holdingov Zvon 1 in Zvon 2 ter Gospodarstva rast posamezna posojila pojavljajo po dvakrat, trikrat ali celo večkrat. Zaradi seznanitve s pritožnikovim protestom z dne 25. 1. 2021 so bili novinarjema in urednici znani tudi verodostojni podatki o višini dolgov.
Odgovorni urednici je pritožnik očital, da je odobrila objavo drugega prispevka, čeprav naj bi po seznanitvi z njegovim protestom vedela, da prispevek temelji na netočnih finančnih podatkih o dolgovih holdingov
Zvon 1 in Zvon 2  in Gospodarstva rast.
Sklep sodišča prve stopnje
Sodišče prve stopnje je presodilo, da prispevek z dne 21. 1. 2021 ne predstavlja konkretizacije kaznivega dejanja žaljive obdolžitve niti konkretizacije kateregakoli drugega kaznivega dejanja zoper čast in dobro ime. Navedlo je, da se prispevka ukvarjata samo s pravnimi osebami Zvon 1, Zvon 2 in Gospodarstva rast. Ocenilo je, da skozi oči z zadevo neobremenjenega gledalca ni mogoče razbrati, da bi se prispevka nanašala na zasebnega tožilca. Novinarja naj se ne bi opredelila do ravnanja zasebnega tožilca oziroma mu naj ne bi očitala ničesar žaljivega. Šlo naj bi za običajno novinarsko poročanje o družbeno zanimivi temi, pri tem naj bi novinarja vrednostno nevtralno povzela javno dostopne podatke o posledicah stečaja pravnih oseb. V drugem prispevku z dne 25. 1. 2021 naj bi novinarja pravilno povzela odgovor pritožnika in ga postavila ob bok javno dostopnim podatkom, ne da bi izrazila lastno mnenje o pritožniku. Zato je sodišče presodilo, da tudi dejanje, očitano odgovorni urednici, ni kaznivo.
Sklep Višjega sodišča
Višje sodišče je pritožbo zasebnega tožilca zoper sklep sodišča prve stopnje zavrnilo, čeprav se ni strinjalo s stališčem sodišča prve stopnje glede vprašanja, ali se sporni prispevki nanašajo na pritožnika. Presodilo je, da je pritožnik "naslovnik trditev" (o poslovanju cerkvenih podjetij, ki naj bi vodilo v nastanek skoraj dvomilijardne luknje, ki jo bodo morali pokriti davkoplačevalci) na podlagi splošno znanega dejstva, da je bil ekonom nadškofije in direktor družbe Gospodarstvo rast. Neposredno naj bi se prispevka nanašala na pravne osebe, na pritožnika pa le toliko, kot je bil omenjen kot avtor nasprotne trditve v drugem prispevku. Povezava med pritožnikom in osrednjim sporočilom prispevka naj bi izhajala iz dejstva, "da je način poslovanja pravnih entitet vsaj posredno določen z ravnanjem z njimi povezanih fizičnih oseb".
Nadalje je navedlo, da imajo izjave o finančnem zlomu, stečajnih postopkih, visokem dolgu in oškodovanju davkoplačevalcev negativno obarvan pomen, kljub temu pa naj ne bi bile objektivno sposobne škoditi časti in dobremu imenu pritožnika. To presojo je utemeljilo tudi z ugotovitvami, da gre za običajno novinarsko poročanje o zadevi javnega pomena; da obstaja navezava na javno dostopne podatke glede finančnih posledic poslovanja cerkvenih podjetij; da zasebni tožilec ni neposredno omenjen. Glavno sporočilo prispevkov naj ne bi bilo nekorektno in žaljivo poročanje o problematiki, temveč predstavitev negativnih posledic slabega finančnega poslovanja določenih pravnih oseb.
Višje sodišče je odklonilo presojo pritožbenih navedb, ki se nanašajo na pravilnost posredovanih informacij, saj naj bi ta prišla v poštev šele, če bi konkretni opis dejanja ustrezal zakonski opredelitvi kaznivega dejanja.
Posebnosti kaznivega dejanja žaljive obdolžitve
Teorija navaja, da je posebnost kaznivega dejanja žaljive obdolžitve v domnevi neresničnosti žaljive obdolžitve ob upoštevanju načela
quis praesumitur bonus
(vsakogar se šteje za dobrega), ki se kaže tudi v domnevi nedolžnosti v kazenskem postopku. Če se o nekom trdi nekaj negativnega, je treba to dokazati, ker se, če to ni dokazano, taka trditev šteje za neresnično. Posledica domneve častnosti se kaže v prevalitvi dokaznega bremena na storilca. To pomeni, da pri kaznivem dejanju žaljive obdolžitve namesto načela
in dubio pro reo
velja obrnjeno dokazno breme
in dubio contra reum
. Če se v postopku ugotovi, da je obdolženec trdil ali raznašal nekaj resničnega, ali če mu je uspelo dokazati, da je imel utemeljen razlog verjeti v resničnost zatrjevanega, ne bo kaznovan za žaljivo obdolžitev. V prvem primeru ni protipravnosti, v drugem pa opravičljiva zmota izključuje krivdo.
[2]
Iz pregledne študije Sveta Evrope izhaja, da je to pogost primer. Študija ugotavlja, da v zvezi s kaznivim dejanjem žaljive obdolžitve
(defamation cases)
države članice pogosto določijo dokazno breme storilca kot izjemo od splošnega pravila, po katerem obdolženca v kazenskih zadevah ščiti domneva nedolžnosti. Tožilec je dolžan dokazati, da je obdolženec trdil ali razširjal trditve, ki lahko škodijo njegovi časti ali dobremu imenu. Če mu to uspe, je breme obdolženca dokazovati, da je izjava resnična ali upravičena.
[3]
Odraz teh posebnosti pri preizkusu obtožnega akta
Namen postopka preizkusa po vložitvi obtožnega akta je izvajanje tako imenovane negativne kontrolne funkcije sodišča. Sodišče ne dopusti obtožbe, ki ni primerna za obravnavanje na glavni obravnavi. V zadevi št. U-I-40/00 (sklep z dne 16. 1. 2003) je Ustavno sodišče zapisalo, da je ugovorni postopek namenjen predvsem varstvu obdolženčevih človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Če je obtožba frivolna, šikanozna, neutemeljena itd., lahko moralno stigmatizira obdolženca, lahko pa ima tudi druge pravne posledice za njegov obči državljanski status.
[4]
S sklepom št. U-I-1/00 z dne 13. 3. 2003 je Ustavno sodišče umestilo izvor pravice obdolženca do ugovora zoper obtožnico v pravico do enakega varstva pravic (22. člen Ustave).
Določbe o obtožnici in ugovoru zoper obtožnico se uporabljajo smiselno za zasebno tožbo, če je vložena zaradi kaznivih dejanj iz pristojnosti okrožnega sodišča (drugi odstavek 268. člena ZKP). Pri presoji, ali je dejanje, ki ga je obdolženec obdolžen, kaznivo (1. točka prvega odstavka 277. člena ZKP) in ali so podane okoliščine, ki izključujejo krivdo ali kaznivost (2. točka prvega odstavka 277. člena ZKP), je zunajobravnavni senat vezan na opis dejanja iz zasebne tožbe. Če opis dejanja nima zakonskih znakov nobenega kaznivega dejanja ali če iz samega opisa dejanja izhajajo okoliščine, ki izključujejo kazensko odgovornost storilca, senat zavrže zasebno tožbo (prvi odstavek 278. člena v zvezi s 1. in 2. točko prvega odstavka 277. člena ZKP).
[5]
Iz tega sledi, da senat ne more zavreči zasebne tožbe, če meni, da dejstva, ki naj bi pomenila konkretizacijo zakonskih znakov kaznivega dejanja, niso dokazana, in – smiselno enako – če meni, da so dokazana dejstva, ki izključujejo kaznivost, pa ta ne izhajajo iz opisa zasebne tožbe.
Zasebna tožba zaradi žaljive obdolžitve prestane preizkus z ugovorom, če vsebuje navedbe, ki jih je mogoče podrediti naslednjim zakonskim znakom: (1) zatrjevanje ali raznašanje, (2) dejstev, (3) ki lahko škodijo časti ali dobremu imenu, (4) druge osebe. Takšna obtožba je sposobna za glavno obravnavo. Na tej obravnavi mora sodišče obema strankama zagotoviti pravico do izjave (22. člen Ustave), kar med drugim obsega pravico obdolženca, da uveljavi dokaz resnice ali dokaz dobre vere po tretjem odstavku 160. člen KZ-1 in navaja razloge, zaradi katerih bi bilo kaznovanje nesorazmeren poseg v pravico do svobode izražanja.
[6]
Zasebni tožilec ima v tem primeru enakovredno pravico, da nasprotuje obdolženčevim navedbam in morebitnim dokazom, daje svoje dokazne predloge in se izjavi o rezultatih dokazovanja (sodišče ima dolžnost, da po resnici in popolnoma ugotovi dejansko stanje iz 17. člena ZKP, vendar to ne vpliva na pravico strank do kontradiktornega postopka).
[7]
Kot je že navedeno je posebnost kaznivega dejanja žaljive obdolžitve, da velja
praesuptio boni
, zato v okviru vsebinskega preizkusa zadošča, če se ugotovi, da zasebni tožilec zatrjuje, da je obdolženec zatrjeval ali širil kaj, kar lahko škodi njegovi časti in dobremu imenu. Ob tej predpostavki sodišče ne more o okoliščinah, ki izključujejo kazensko odgovornost, odločati v postopku preizkusa, ne da bi bile ugotovljene na način, ki ga določa zakon, saj bi s tem zasebnega tožilca prikrajšalo za pravico do izjave.
Nosilno stališče za odločitev sodišč v konkretni zadevi
Za sklep sodišča prve stopnje je bilo odločilno, da se prispevka nista nanašala na pritožnika, ker se nista opredeljevala do njegovega delovanja in ravnanja, nista podajala nobenega očitka zoper njega, omenjala naj bi samo pravne osebe. Sodišče je uporabilo objektivno merilo, navedlo je, da  "ni pomembno […] ali se je zasebni tožilec sam subjektivno razpoznaval iz inkriminiranih izjav […] temveč je bistveno, da se razpoznavnost presoja skozi oči z zadevo neobremenjenega gledalca." Navajanje, da je šlo pri tem zgolj za novinarsko poročanje o dogajanju, ki zanima splošno javnost, da so bili uporabljeni javno dostopni podatki in da izjave niso bile take narave, da bi lahko škodovale časti in dobremu imenu pritožnika, je vprašljivo. Argument, da novinarja "objektivno in vrednostno nevtralno povzemata javno dostopne podatke", potem ko sodišče ni preverjalo, ali so bili upoštevani vsi javno dostopni podatki ali pa je šlo le za izbrane podatke, ki ne ustrezajo resnici, kaže, da se presoja sodišč ni opirala le na opis dejanj v zasebni tožbi.
Drugače kot sodišče prve stopnje je višje sodišče ugotovilo, da sta se sporna prispevka nanašala na pritožnika (6. točka obrazložitve). Sklepalo je: pritožnik je po splošnem védenju neločljivo povezan z družbami, na katere neposredno letijo izjave novinarjev, poslovanje družb je določeno z ravnanjem z njimi povezanih oseb, torej je pritožnik "naslovnik trditev" o poslovanju družb, ki naj bi vodilo v dvomilijardno izgubo in oškodovanje davkoplačevalcev. Za zavrženje zasebne tožbe je bila ključnega pomena nadaljnja presoja, da zasebna tožba ne opisuje trditev, ki bi lahko škodile časti ali dobremu imenu pritožnika. Sodišče je ugotovilo, da imajo uporabljeni izrazi negativen pomen, vendar pa naj bi bili izrečeni v kontekstu, ki ne omogoča pritrditve obtožbi pritožnika o nekorektnem in žaljivem poročanju. Pri tem je upoštevalo, da je šlo za novinarsko poročanje o zadevi javnega pomena, navezavo na javno dostopne podatke in dejstvo, da pritožnik ni bil neposredno omenjen.
Dolžnostno ravnanje novinarjev
Po pravilih o poklicnih standardih
[8]
morajo sporočila v programih RTV ustrezati dejstvom in ne smejo biti zavajajoča ali neresnična. Novinarji in uredniki RTV morajo spoštovati temeljno profesionalno pravilo, da je treba vse podatke pred objavo preveriti. Nobeno poročilo ni pošteno, če ne vsebuje vseh poglavitnih dejstev, če vsebuje nepomembne podatke na račun najpomembnejših dejstev, če poročevalec uporablja prijeme, ki kažejo na njegovo pristranskost, ali če nevede ali vede zavaja gledalce.
Skladnost stališč sodišča prve stopnje in pritožbenega sodišča z ustavnimi procesnimi jamstvi zasebnega tožilca
Višje sodišče je stališče, da izjave novinarjev ne dosegajo kriterija "sramotilne izjave", oprlo na ugotovitev, da se navezujejo na javno dostopne podatke, in oceno, da pritožnik v njih ni neposredno omenjen. Presodilo je, da poročanje ni bilo senzacionalistično, očitno prenapihnjeno in v neskladju z dejstvi. Hkrati je še navedlo, da so brezpredmetne pritožnikove trditve o netočnosti podatkov, ker naj v postopku z neposredno zasebno tožbo ne bi bilo mogoče presojati utemeljenega suma.
Navedeno po mojem mnenju kaže, da sta sodišči odločitvi o zavrženju zasebne tožbe in zavrnitvi pritožbe sprejeli predvsem na podlagi ocen, da sta bili sporni izjavi resnični in da sta bila novinarja v dobri veri. Vprašanji resničnosti trditev in dobre vere novinarjev sta dejanski vprašanji, dejanska vprašanja pa bi bilo mogoče v tem primeru ugotavljati le z izvedbo dokazov na glavni obravnavi. Pritožnik je v postopku izrecno zatrjeval, da v prispevkih navedeni podatki o dolgovih ne držijo, kot tudi, da je bilo to novinarjema in urednici znano. Sodišči sta s tem, ko nista opravili vsebinske presoje pritožnikovih navedb o nekorektnosti oziroma neresničnosti objavljenih podatkov na glavni obravnavi, pritožnika prikrajšali za pravico, da se z izvedbo dokazov ugotovi, da inkriminirane trditve niso bile resnične oziroma da novinarja nista bila v dobri veri. Tako ravnanje sodišč pomeni kršitev pritožnikove pravice do izjave iz 22. člena Ustave.
Marko Šorli
Sodnik
[1]
Tanja Starič naj bi tako še izjavila, da je ostalo skoraj 65.000 opeharjenih delničarjev, da je zlom zamajal slovenski bančni sistem in da zanj ni odgovarjal še nihče; Matej Korošec pa naj bi dodatno povedal, da se je medtem Mariborska nadškofija z bankami upnicami uspela dogovoriti za rešitev dela svojega nepremičnega premoženja.
[2]
P. Novoselec, (ur.): Posebni dio kaznenog prava, Pravni fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Zagreb, 2007, str. 193, v: M. Šorli, Komentar 160. člena KZ-1, v: D. Korošec, Veliki znanstveni komentar posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1) Korošec, posodobljena izdaja, Uradni list RS, Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, Ljubljana, 2023, str. 1017; gl. tudi M. Deisinger, Kazenski zakonik s komentarjem, Posebni del, GV Založba, Ljubljana, 2002, str. 200.
[3]
Council of Europe study DGI(2019)04, Liability and jurisdictional issues in online defamation cases, 2019, str. 23; dostopno na:
https://rm.coe.int/liability-and-jurisdictional-issues-in-online-defamation-cases-en/168097d9c3
.
[4]
Tako Ustavno sodišče tudi že v sklepu št. Up-59/96 z dne 2. 7. 1996.
[5]
Gl.
mutatis mutandis
komentar 181. člena Š. Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana, 2004, str. 416.
[6]
Prim. odločbo št. Up-349/16 z dne 16. 5. 2015 kjer je Ustavno sodišče v zvezi s prekrškom po Zakonu o varstvu osebnih podatkov navedlo, da morajo prekrškovni organi in sodišča najprej ugotoviti, ali ravnanja posameznika izpolnjujejo vse znake prekrška, nato pa preveriti, ali je kaznovanje kot posledica ugotovljene kršitve skladno z Ustavo. Ustava pri tem zahteva upoštevanje meril in zahtev, ki so jih v svojih odločitvah v primeru kolizije dveh enakovrednih pravic že večkrat razložili Ustavno sodišče, ESČP in SEU.
[7]
Prim. sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. VII Kp 81/2017 z dne 9. 6. 2022: "Zgrešeno je navajanje pritožnice, da se resničnost zatrjevanega dejstva dokazuje le, če se obdolženec na to izrecno sklicuje. Sklicevanje na resničnost zatrjevanega dejstva je moč prepoznati in ga je treba ocenjevati glede na celoten kontekst obdolženčevega zagovora in ga, glede na uveljavljeno načelo iskanja materialne resnice, tudi preverjati in ocenjevati v zvezi z izvedenimi dokazi."
[8]
Pravilnik o poklicnih standardih RTV Slovenija, junij 2000, dostopno na:
https://www.rtvslo.si/rtv/kdo-smo/zakoni-predpisi-in-dokumenti/pravilnik-o-poklicnih-standardih/475078
.