Up-1634/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-1634/22
Datum odločitve:
8. 1. 2026
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2026:Up.1634.22
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 58431/2013 z dne 8. 9. 2022 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. VII Kp 58431/2013 z dne 5. 10. 2021 in s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I K 58431/2013 z dne 6. 3. 2020
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 58431/2013 z dne 8. 9. 2022, sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. VII Kp 58431/2013 z dne 5. 10. 2021 in sodba Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I K 58431/2013 z dne 6. 3. 2020
se razveljavijo in zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Ljubljani v novo sojenje.
Evidenčni stavek:
Pravica do komunikacijske zasebnosti iz prvega odstavka 37. člena Ustave v prvi vrsti varuje vsebino posredovanega sporočila. Po ustaljeni ustavnosodni presoji pa so poleg vsebine sporočila varovani tudi okoliščine in dejstva, povezani s komunikacijo, to so tisti podatki o komunikaciji, ki so njen sestavni del – t. i. prometni podatki.
Podatki o prometu so kakršnikoli podatki, ki se obdelujejo zaradi prenosa komunikacij v elektronskem komunikacijskem omrežju ali zaradi njegovega obračunavanja.
Upoštevaje drugačno stališče Evropskega sodišča za človekove pravice, je Ustavno sodišče sprejelo novo stališče, po katerem v primeru, ko so prometni podatki že hranjeni na protiustavni pravni podlagi, posledično tudi njihova kasnejša uporaba v kazenskem postopku ne more biti v skladu z Ustavo.
Stališče sodišč v izpodbijanih sodbah, da je uporaba pritožničinih prometnih podatkov, hranjenih na protiustavni podlagi po Zakonu o elektronskih komunikacijah, upoštevaje okoliščine konkretnega primera vendarle sorazmerna, pomeni kršitev pritožničine pravice do komunikacijske zasebnosti iz prvega odstavka 37. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.3.33.3 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Nedotakljivost komunikacij (37) - Elektronska komunikacija.
2.1.1.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Pravo Skupnosti.
2.1.1.4.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Evropska konvencija o človekovih pravicah iz leta 1950.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
2.1.3.2.2 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Sodišče Evropskih skupnosti.
2.1.1.4.14 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Listina Evropske unije o temeljnih pravicah. 
1.4.10.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Vmesni postopki - Izločitev sodnika.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 37, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
https://www.us-rs.si/sl/informacijsko-sredisce/novice-in-objave/odlocba-ustavnega-sodisca-st-up-163422-z-dne-8-1-2026
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Mateja Laznik, Ljubljana
Datum vloge:
5. 12. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34328
Dokument v PDF obliki:
Up-1634-22 - Odločba.pdf
247 KB
Prenesite datoteko
Up-1634-22_Odklonilno LM dr. Knez.pdf
195 KB
Prenesite datoteko
Up-1634-22_Odklonilno LM dr. Kogovšek Šalamon.pdf
275 KB
Prenesite datoteko
Up-1634-22_Odklonilno LM dr. Čeferin.pdf
144 KB
Prenesite datoteko
Up-1634-22_Pritrdilno LM dr. Šugman Stubbs.pdf
177 KB
Prenesite datoteko
Up-1634/22-29
8. 1. 2026
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Mateje Laznik, Ljubljana, na seji 8. januarja 2026
odločilo:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 58431/2013 z dne 8. 9. 2022, sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. VII Kp 58431/2013 z dne 5. 10. 2021 in sodba Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I K 58431/2013 z dne 6. 3. 2020
se razveljavijo in zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Ljubljani v novo sojenje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnica je bila pravnomočno obsojena za kaznivo dejanje goljufije po prvem odstavku 211. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17 – v nadaljevanju KZ-1). Izrečena ji je bila pogojna obsodba v trajanju treh mesecev s preizkusno dobo dveh let in pod posebnim pogojem, da v roku enega leta od pravnomočnosti sodbe oškodovanki plača premoženjskopravni zahtevek v višini 2.638,50 EUR. Vrhovno sodišče je njeno zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno.
2. Trditve pritožnice o kršitvi njenih človekovih pravic zaradi pridobitve in uporabe njenih prometnih podatkov je Vrhovno sodišče zavrnilo. Opozorilo je, da Ustavno sodišče z razveljavitvijo določb Zakona o elektronskih komunikacijah (Uradni list RS, št. 109/12 in 110/13 – v nadaljevanju ZEKom-1/13)
[1]
z odločbo št. U-I-65/13 z dne 3. 7. 2014 (Uradni list RS, št. 54/14, in OdlUS XX, 27) ni poseglo tudi v določbe Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 32/12 – uradno prečiščeno besedilo in 47/13 – v nadaljevanju ZKP/13).
[2]
K uničenju hranjenih podatkov naj bi bili tako zavezani le operaterji, odločba pa naj ne bi neposredno posegala v pristojnosti organov kazenskega postopka pridobivati, hraniti in obdelovati pridobljene prometne podatke za potrebe preiskovanja in dokazovanja v postopku. Odločitev Ustavnega sodišča naj zato sama po sebi ne bi pomenila, da so dokazi, ki so bili pridobljeni na podlagi prvega odstavka 149.b člena ZKP/13, nezakoniti. Hramba in obdelovanje podatkov o prometu v elektronskem komunikacijskem omrežju, ki so bili na podlagi 149.b člena ZKP/13 pridobljeni pred objavo odločbe Ustavnega sodišča, naj v tem smislu ne bi pomenila vnaprejšnje, nediskiminatorne hrambe in obdelave prometnih podatkov, kar je bil razlog za razveljavitev določb ZEKom-1/13. Povedano drugače, ukrep, ki je bil (zakonsko) odrejen na podlagi prvega odstavka 149.b člena ZKP/13, po stališču Vrhovnega sodišča ni pomenil neosredotočenega in izključno preventivnega pridobivanja in hrambe podatkov, kar je bil temeljni razlog za razveljavitev določil ZEKom-1/13. Je pa Vrhovo sodišče poudarilo, da so vsa sodišča zavezana k presoji, ali pridobitev prometnih podatkov v vsaki posamezni zadevi pomeni nesorazmeren poseg v pravico do informacijske zasebnosti iz 38. člena Ustave, pri čemer se morajo upoštevati merila, ki jih je Ustavno sodišče začrtalo v odločbi št. U-I-65/13, oziroma opraviti test sorazmernosti.
3. Pri oceni sorazmernosti odrejenega ukrepa se je Vrhovno sodišče oprlo na presojo nižjih sodišč, ali konkreten ukrep izpolnjuje predpostavke, ki jih je v času odreditve in izvršitve določal zakon (ZKP/13 in ZEKom-1/13), ter ali konkreten ukrep krši ustavno zagotovljene temeljne pravice in svoboščine glede na razloge, zaradi katerih je bila zakonska podlaga nato razveljavljena z odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-65/13. Pritrdilo je stališču, da je ukrep zasledoval ustavno dopusten cilj, to je pregon, odkrivanje in dokazovanje kaznivega dejanja, in da je bila podana tudi sorazmernost ukrepa v ožjem smislu. Poudarilo je, da takrat veljavni ZKP/13 ni predpisoval seznama kaznivih dejanj, za katera je bilo mogoče odrediti ukrep po 149.b členu, pri čemer se je oprlo tudi na lastno sodno prakso, v kateri je že za več primerljivih ali enakih kaznivih dejanj presodilo, da je bil ukrep iz 149.b člena ZKP/13 sorazmeren.
[3]
Vrhovno sodišče je presodilo, da so v času izdaje odredbe obstajali razlogi za sum, da je pritožnica z ravnanjem v daljšem časovnem obdobju na škodo delodajalca pridobila večjo premoženjsko korist,
[4]
zato je pritrdilo stališču nižjih sodišč, da je bila pridobitev podatkov o prometu v elektronskem komunikacijskem omrežju sorazmerna očitanemu kaznivemu dejanju.
4. Pritožnica v ustavni pritožbi med drugim uveljavlja kršitev načela zakonitosti iz 28. člena Ustave v zvezi z zapovedjo o usklajenosti pravnih aktov iz 153. člena Ustave ter kršitev pravic iz 37. in 38. člena Ustave. Zatrjuje, da ji je sodišče sodilo na podlagi neveljavnega 149.b člena ZKP/13, ki naj bi se še med kazenskim postopkom zoper njo spremenil ravno v členih, ki so vplivali na način pridobivanja dokazov – prometnih podatkov – s prikritimi preiskovalnimi ukrepi.
[5]
Navaja, da se je ves čas branila z grajanjem načina pridobivanja, neveljavnosti, nesorazmernosti, prometa in uporabe prometnih podatkov,
katerih uničenje je naročilo Ustavno sodišče v odločbi št. U-I-65/13, kar naj bi povzročilo nesorazmerno poseganje v njene človekove pravice.
Sodišča naj tako ne bi uporabila že veljavnega ZKP-N, niti naj ne bi uporabila testa sorazmernosti. Pritožnica opozarja, da bi po ZKP-N lahko pridobili prometne podatke, s čimer se posega v pravici iz 37. in 38. člena Ustave, zgolj za tri mesece, v njenem primeru pa naj bi pridobili podatke kar za 14 mesecev. Trdi, da sodišča niso želela upoštevati, da so se spremenili pogoji za pridobivanje prometnih podatkov, in niso opravila ponovne presoje zakonitosti pridobitve dokazov, kategorij zahtevanih podatkov s strani preiskovalnega sodnika, časovnih omejitev in testa sorazmernosti po novem standardu. Pritožnica poudarja, da je Ustavno sodišče v odločbi št. U-I-65/13 neselektivno shranjevanje prometnih podatkov ocenilo kot neprimerno, njihovo uporabo pa kot nesorazmerno za preiskovanje lažjih kaznivih dejanj. Meni, da je uporaba ali zloraba prikritih preiskovalnih ukrepov v njeni zadevi, kjer naj bi si z goljufijo pridobila 2.600 EUR premoženjske koristi, pretiran in nesorazmeren ukrep, sodišča pa naj se ne bi želela soočiti z argumentom, da je ustavno dopusten cilj mogoče doseči z milejšimi sredstvi.
5. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-1634/22 z dne 14. 5. 2024 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je o tem obvestilo Vrhovno sodišče.
B. – I.
6. Po oceni Ustavnega sodišča pritožnica v ustavni pritožbi izpostavlja pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve, to je vprašanje uporabe prometnih podatkov v kazenskem postopku, ki so bili predhodno pridobljeni na podlagi zakonske ureditve o obvezni in neselektivni hrambi, ta ureditev pa je bila kasneje razveljavljena.
[6]
Ustavno sodišče je preizkus utemeljenosti ustavne pritožbe opravilo le v navedenem obsegu, drugih očitkov iz ustavne pritožbe pa ni presojalo, ker je ocenilo, da ne odpirajo pomembnih ustavnopravnih vprašanj, ki bi presegala pomen konkretne zadeve v smislu druge alineje drugega odstavka 55.b člena ZUstS.
[7]
B. – II.
7. Pritožnica zatrjuje, da so bili ključni dokaz, s katerim so sodišča utemeljila njeno obsodbo, podatki o prometu v elektronskem komunikacijskem omrežju, pridobljeni na podlagi odredbe preiskovalnega sodnika od mobilnega operaterja
[8]
v skladu s prvim odstavkom 149.b člena ZKP/13.
[9]
Trdi, da je bila uporaba navedenih prometnih podatkov v kazenskem postopku zoper njo nedopustna in je pomenila nesorazmeren poseg v njene človekove pravice iz 37. in 38. člena Ustave, saj je Ustavno sodišče v odločbi št. U-I-65/13 neselektivno shranjevanje prometnih podatkov ocenilo kot neprimerno, njihovo uporabo za preiskovanje lažjih kaznivih dejanj pa kot nesorazmerno. Glede na navedbe pritožnice in ustaljeno ustavnosodno presojo je Ustavno sodišče zadevo presojalo z vidika pravice do komunikacijske zasebnosti iz prvega odstavka 37. člena Ustave.
Dosedanja ustavnosodna presoja in sodna praksa
8. Ustavno sodišče je v svoji presoji že večkrat poudarilo, da Ustava tisti del zasebnosti, ki se nanaša na svobodo komuniciranja, varuje dvakrat: v 35. členu, v katerem postavi splošno pravilo, da ima vsakdo pravico do zasebnosti in da je zasebnost nedotakljiva, in še posebej v prvem odstavku 37. člena, s katerim je zagotovljena tajnost pisem in drugih občil.
[10]
S tem odstavkom Ustava zagotavlja svobodno in nenadzorovano komunikacijo ter zaupnost razmerij, v katera pri sporočanju vstopa posameznik. Poseg v svobodo komuniciranja pa je dopusten pod pogoji iz drugega odstavka 37. člena Ustave, če: 1) je določen v zakonu, 2) ga z odločbo dovoli sodišče, 3) je določno omejen čas njegovega izvajanja in 4) je nujen za uvedbo ali potek kazenskega postopka ali za varnost države.
[11]
9.
Pri presoji, katero človekovo delovanje spada v ustavno varovano polje zasebnosti, Ustavno sodišče uporablja t. i. doktrino upravičeno pričakovane zasebnosti,
[12]
ki velja tudi glede komunikacijske zasebnosti. Predmet varstva prvega odstavka 37. člena Ustave je tako tista komunikacija, za katero posameznik upravičeno pričakuje zasebnost in to jasno izkaže navzven.
[13]
Pravica do komunikacijske zasebnosti iz prvega odstavka 37. člena Ustave v prvi vrsti varuje vsebino posredovanega sporočila. Zagotavlja tako varstvo posameznikovega interesa, da se brez njegove privolitve nihče ne seznani z vsebino sporočila, ki ga posreduje prek kateregakoli sredstva, ki omogoča izmenjavo oziroma posredovanje informacij na daljavo, kot tudi interes posameznika, da svobodno odloča o tem, komu, v kolikšnem obsegu, na kakšen način in pod kakšnimi pogoji bo določeno sporočilo posredoval.
[14]
Poleg vsebine sporočila pa so po ustaljeni ustavnosodni presoji varovani tudi okoliščine in dejstva, povezani s komunikacijo, to so tisti podatki o komunikaciji, ki so njen sestavni del – t. i. prometni podatki.
[15]
Podatki o prometu so kakršnikoli podatki, ki se obdelujejo zaradi prenosa komunikacij v elektronskem komunikacijskem omrežju ali zaradi njegovega obračunavanja.
[16]
10. Ustavno sodišče se je že večkrat soočilo s presojo vprašanj, povezanih s hrambo oziroma uporabo prometnih podatkov, med drugim v odločbi št. U-I-65/13,
s katero
je
razveljavilo določene člene ZEKom-1/13 ter odredilo uničenje vseh podatkov, ki so se na podlagi teh določb hranili pri operaterjih.
Ob upoštevanju sodbe Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) v združenih zadevah
Digital Rights Ireland Ltd proti Minister for Communications, Marine and Natural Resources in drugim
ter
Kärntner Landesregierung in drugi
, C-293/12 in C-594/12, z dne 8. 4. 2014 (v nadaljevanju sodba
Digital Rights Ireland
) je namreč presodilo, da pomeni ureditev, ki
zahteva obvezno in neselektivno hrambo nekaterih prometnih podatkov vseh komunikacij
pri telefoniji v fiksnem omrežju, mobilni telefoniji, pri dostopu do interneta, internetne elektronske pošte in internetne telefonije (za 14 oziroma 8 mesecev) in s katero nastajajo pri operaterjih obsežne zbirke osebnih podatkov uporabnikov teh storitev, iz katerih je mogoče izluščiti zelo natančne ugotovitve o njihovem zasebnem življenju, nedopusten poseg v pravico posameznika do varstva osebnih podatkov iz prvega odstavka 38. člena Ustave (zlasti 21.–28. točka obrazložitve).
11. Po navedeni odločbi Ustavnega sodišča
št. U-I-65/13
se je glede uporabe prometnih podatkov v sodni praksi oblikovalo stališče, da z razveljavitvijo določb ZEKom-1/13 Ustavno sodišče ni poseglo v določbe ZKP/13 glede uporabe tovrstnih podatkov v kazenskih postopkih. Tako naj bi bili k uničenju podatkov zavezani le operaterji, odločba Ustavnega sodišča št. U-I-65/13 pa naj ne bi posegala v pristojnost organov kazenskega postopka pridobivati, hraniti in obdelovati pridobljene prometne podatke za potrebe preiskovanja in dokazovanja v kazenskem postopku. Zato naj odločitev Ustavnega sodišča ne bi pomenila, da so dokazi, pridobljeni na podlagi prvega odstavka 149.b člena ZKP/13, nezakoniti. Hramba in obdelovanje podatkov o prometu v elektronskem komunikacijskem omrežju, ki so bili na podlagi 149.b člena ZKP/13 pridobljeni pred objavo odločbe Ustavnega sodišča, naj v tem smislu ne bi pomenila vnaprejšnje, nediskiminatorne hrambe in obdelave prometnih podatkov, kar je bil razlog za razveljavitev določb ZEKom-1/13. Ukrep, ki je bil (zakonsko) odrejen na podlagi prvega odstavka 149.b člena ZKP/13, naj torej ne bi pomenil neosredotočenega in izključno preventivnega pridobivanja in hrambe podatkov, kar je bil temeljni razlog za razveljavitev določil ZEKom-1/13. Po stališču Vrhovnega sodišča so sodišča v vsakem posameznem primeru zavezana presoditi, ali pridobitev prometnih podatkov pomeni nesorazmeren poseg v pravico do informacijske zasebnosti iz 38. člena Ustave, pri čemer morajo upoštevati merila iz odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-65/13 oziroma opraviti test sorazmernosti.
[17]
Prav takšno stališče je Vrhovno sodišče sprejelo tudi v obravnavani zadevi.
12. Navedeno stališče je Ustavno sodišče presojalo v odločbi št. Up-709/15, Up-710/15, kjer je bila med drugim, enako kot v obravnavani zadevi, predmet presoje uporaba prometnih podatkov, pridobljenih na podlagi obvezne hrambe po določbah Zakona o elektronskih komunikacijah (Uradni list RS, št. 13/07 – uradno prečiščeno besedilo in 110/09 – v nadaljevanju ZEKom/09), ki so bile v bistvenem enake razveljavljenim določbam ZEKom-1/13. Ustavno sodišče je v uvodu poudarilo, da z merili iz odločbe št. U-I-65/13, kjer se je presojala abstraktna ureditev hrambe prometnih podatkov, ni mogoče presojati tudi dostopa do prometnih podatkov za kazenski postopek oziroma njihove pridobitve, temveč je treba slednje presojati po merilih za posege v komunikacijsko zasebnost. Po presoji Ustavnega sodišča namreč uporaba prometnih podatkov
[18]
pomeni poseg v pravico do komunikacijske zasebnosti iz prvega odstavka 37. člena Ustave, ki mora biti nujen za uvedbo ali potek kazenskega postopka, upraviči pa ga lahko le boj proti hudemu kriminalu oziroma najtežjim kaznivim dejanjem. Ob upoštevanju dejstva, da je šlo za hudo kaznivo dejanje,
[19]
da so bili vsi zakonski pogoji za poseg po 149.b členu ZKP/13 izpolnjeni in da so bili prometni podatki zelo verjetno hranjeni tudi še po drugi pravni podlagi v t. i. komercialni bazi, je glede sorazmernosti ukrepa Ustavno sodišče presodilo, da so sodišča upoštevala merila iz ustaljene ustavnosodne presoje ter ustaljene prakse
Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP)
in SEU za presojo posegov v komunikacijsko zasebnost ter presojo posameznih meril obrazložila, sprejetim stališčem pa ni mogoče očitati, da iz njih ne izhaja razumno sorazmerje med posegom v pravico do komunikacijske zasebnosti pritožnika kot uporabnika mobilne naprave in interesi kazenskega postopka. Posledično je Ustavno sodišče presodilo, da pritožniku pravica do komunikacijske zasebnosti iz 37. člena Ustave ni bila kršena.
13. Ustavno skladnost uporabe prometnih podatkov v kazenskem postopku po tedanjem 149.b členu Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZKP/21) je Ustavno sodišče presojalo v delni odločbi št. U-I-144/19.
[20]
Presodilo je, da pridobivanje prometnih podatkov za nazaj po prvem odstavku 149.b člena ZKP/21 pomeni poseg v pravico do komunikacijske zasebnosti iz prvega odstavka 37. člena Ustave, ki sicer zasleduje ustavno dopusten cilj (tj. učinkovita izvedba kazenskega postopka), vendar pa ne prestane preizkusa sorazmernosti v ožjem pomenu. Ustavno sodišče je poudarilo, da se lahko na podlagi prometnih podatkov ustvari bogat podatkovni profil določene osebe, kar lahko v določenih primerih pomeni celo hujši poseg v zasebnost kot nadzor vsebine informacij. Na podlagi prometnih podatkov je namreč mogoče izpeljati zelo natančne ugotovitve o zasebnem življenju oseb, katerih podatki so bili pridobljeni, kot so vsakodnevne navade, kraji stalnega ali začasnega prebivališča, dnevne ali druge poti, dejavnosti, družbeni odnosi in okolja, ki jih obiskujejo. Iz skupka prometnih podatkov, četudi torej ne omogočajo vpogleda v vsebino komunikacije, je po oceni Ustavnega sodišča mogoče izluščiti številne podrobnosti iz življenja posameznika oziroma informacije o mnogih vidikih njegovega zasebnega življenja, vključno z občutljivimi informacijami, kot so spolna usmerjenost, politična mnenja, verska, filozofska, družbena ali druga prepričanja in zdravstveno stanje.
[21]
Upoštevaje vse navedeno, je Ustavno sodišče presodilo, da teža posledic ukrepa iz prvega odstavka 149.b člena ZKP/21 ob obstoju (pre)nizkega dokaznega standarda razlogov za sum, odsotnosti časovne omejitve izpodbijanega ukrepa ter ob obstoječem preširokem katalogu kaznivih dejanj pretehta nad koristmi ukrepa, zaradi česar je ukrep iz prvega odstavka 149.b člena ZKP/21 nesorazmeren v ožjem smislu in zato v neskladju z Ustavo. Posledično je Ustavno sodišče celoten 149.b člen ZKP/21 razveljavilo.
14. Zakonodajalec se je na odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-144/19 odzval z uveljavitvijo
Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 53/24 – ZKP-P),
[22]
ki je med drugim pomembno spremenil tudi besedilo 149.b člena ZKP/21.
[23]
Tako je bil dokazni standard spremenjen v "utemeljeni razlogi za sum", na novo je določena časovna omejitev posredovanih podatkov (podatki ne smejo biti starejši od treh mesecev) ter zožen katalog kaznivih dejanj, za katera je navedeni ukrep mogoče odrediti.
[24]
Dodan pa je bil tudi nov pogoj, ki je enak pogoju za tajno opazovanje po 149.a členu
Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo in 53/24 – v nadaljevanju ZKP)
, in sicer da je "mogoče utemeljeno sklepati, da z drugimi ukrepi tega dejanja ni mogoče odkriti, preprečiti ali dokazati oziroma bi bilo to povezano z nesorazmernimi težavami".
Praksa ESČP
15. Pravico do komunikacijske zasebnosti opredeljujeta v okviru pravice do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja tudi Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) v 8. členu
[25]
in Mednarodni pakt o državljanskih in političnih pravicah (Uradni list SFRJ, št. 7/71, in Uradni list RS, št. 35/92, MP, št. 9/92 – v nadaljevanju MPDPP) v 17.
členu.
[26]
Tudi po ustaljeni praksi ESČP varstvo 8. člena EKČP uživajo ne samo vsebine sporočil, temveč prav tako okoliščine in dejstva, povezani s komunikacijo.
[27]
Tako je ESČP že večkrat poudarilo, da se lahko naročniški, prometni in lokacijski podatki – sami ali v kombinaciji – nanašajo na "zasebno življenje" vpletenih oseb.
[28]
Že sama hramba podatkov, ki se nanašajo na zasebno življenje nekoga, po stališču ESČP pomeni tako poseg v pravico tega posameznika do spoštovanja njegovega zasebnega življenja
[29]
kot tudi poseg v pravico do spoštovanja korespondence posameznika,
[30]
poznejša uporaba shranjenih podatkov pa na navedeno nima vpliva. Dostop organov do hranjenih podatkov pomeni še nadaljnji poseg v pravico do spoštovanja zasebnega življenja in komunikacij iz 8. člena EKČP.
[31]
Po stališču ESČP je zaradi tehnološkega in družbenega razvoja na področju elektronskih komunikacij mogoče s komunikacijskimi podatki razkriti veliko osebnih podatkov; če pa jih organi pridobijo v velikem obsegu, se lahko ti podatki uporabijo za ustvarjanje intimne slike osebe, med drugim s pregledom njenih družbenih omrežij, sledenjem lokacije, ustvarjanjem vzorcev komuniciranja in vpogledom v to, s kom je ta oseba komunicirala.
[32]
Pridobivanje takšnih podatkov z množičnim prestrezanjem po presoji ESČP lahko pomeni enako intenziven poseg kot množično pridobivanje vsebine komunikacij, zato morajo organi njihovo prestrezanje, hrambo in iskanje analizirati z enakimi merili, kot veljajo za vsebino.
[33]
16. Stališče Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-709/15, Up-710/15 in s tem povezane slovenske sodne prakse je ESČP presojalo v sodbi v zadevi
Škoberne proti Sloveniji
z dne 15. 2. 2024. Odločilo je, da pomenijo hramba pritožnikovih prometnih podatkov, dostop do njih in njihova uporaba poseg v pravico iz 8. člena EKČP, ki je imel sicer zadostno in predvidljivo pravno podlago, prav tako je ukrep zasledoval tudi legitimen cilj, tj. preprečevanje kaznivih dejanj in zaščito pravic drugih.
[34]
Ob tem je ESČP znova opozorilo, da je bil poseg, ki ga je pomenila obravnavana hramba podatkov, resne narave, saj bi komunikacijski podatki kot celota lahko omogočili zelo natančne zaključke o zasebnem življenju oseb, katerih podatki so bili shranjeni.
[35]
Nujnost ukrepa je ESČP presojalo z istimi merili, kot je v dosedanji praksi presojalo prisluškovanje, torej pridobitev same vsebine komunikacije. Pri tem je med drugim izpostavilo, 1) da zgolj jasna določba ZEKom/09 o 14-mesečni hrambi podatkov ne zadošča za sorazmernost ukrepa, saj noben zakon ni določal nobene omejitve glede obsega in uporabe ukrepa, načelo sorazmernosti, ki se v sodni praksi upošteva glede dostopa do podatkov, pa je treba upoštevati tudi že pri hrambi podatkov,
2) da je bila zaradi odsotnosti določb ali mehanizmov, katerih cilj bi bil zagotoviti, da je ukrep dejansko omejen na to, kar je "nujno v demokratični družbi" za posebne namene, navedene v ZEKom/09, takšna ureditev nezdružljiva z obveznostmi države iz 8. člena EKČP, 3) da kasnejša razveljavitev določb ZEKom-1/13, ki so bile v bistvenem enake kot sporne določbe v ZEKom/09, ne pomeni, da je bil zakon v času hrambe skladen z 8. členom EKČP; bistveno je, ali je zakon že v času hrambe določal ustrezna jamstva, pri čemer je bil odgovor ESČP na to vprašanje nikalen, 4) da zadostna jamstva glede dostopa do podatkov ne zagotavljajo avtomatično tudi skladnosti hrambe podatkov z 8. členom EKČP ter 5) da zato, ker že sama hramba podatkov ni bila v skladu z 8. členom EKČP, tudi njihova kasnejša uporaba ne more biti v skladu z 8. členom EKČP.
[36]
Posledično je ESČP presodilo, da določbe ZEKom/09, ki so bile podlaga za hrambo pritožnikovih telekomunikacijskih podatkov, niso izpolnjevale zahteve po "kakovosti zakona" in niso mogle omejiti "posega" v pritožnikove pravice iz 8. člena EKČP na to, kar je bilo "nujno v demokratični družbi". Zato so bili hramba in obdelava teh telekomunikacijskih podatkov pritožnika ter dostop do njih v nasprotju z 8. členom EKČP.
[37]
Praksa SEU
17. Vprašanje hrambe in uporabe prometnih podatkov je že dlje časa aktualno tudi v presoji SEU. Tako je SEU že leta 2014 v sodbi v zadevi
Digital Rights Ireland
razglasilo Direktivo 2006/24/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o hrambi podatkov, pridobljenih ali obdelanih v zvezi z zagotavljanjem javno dostopnih elektronskih komunikacijskih storitev ali javnih komunikacijskih omrežij, in spremembi Direktive 2002/58/ES (UL L 105, 13. 4. 2006 – v nadaljevanju Direktiva o hrambi podatkov) za neveljavno
ab initio
. Presodilo je namreč, da ni določala jasnih in natančnih pravil, ki bi urejala obseg poseganja v temeljne pravice iz 7. in 8. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (UL C 202, 7. 6. 2016 – v nadaljevanju Listina). SEU je pri tem izpostavilo, da so morali ponudniki javno dostopnih elektronskih komunikacijskih storitev ali javnih komunikacijskih omrežij na podlagi 3. in 5. člena Direktive o hrambi podatkov med drugim hraniti podatke, na podlagi katerih je bilo mogoče ugotoviti, s katero osebo je komuniciral
naročnik ali registrirani uporabnik
in katero sredstvo je uporabil za to, ter ugotoviti trajanje komunikacije in kraj, s katerega je potekala komunikacija. Poleg tega so ti podatki omogočali ugotovitve o pogostosti komunikacij naročnika ali registriranega uporabnika z določenimi osebami v danem obdobju. Po presoji SEU je bilo mogoče na podlagi vseh teh podatkov izpeljati zelo natančne ugotovitve o zasebnem življenju oseb, katerih podatki so bili shranjeni, kot so vsakodnevne navade, kraji stalnega ali začasnega prebivališča, dnevne ali druge poti, dejavnosti, socialni odnosi in socialna okolja, ki jih obiskujejo.
[38]
SEU je poudarilo, da Direktiva o hrambi podatkov pomeni občutno in posebej hudo poseganje v temeljne pravice v pravnem redu Evropske unije (v nadaljevanju EU), ne da bi bilo to poseganje natančno določeno v predpisih, s katerimi bi bilo zagotovljeno, da je dejansko omejeno na to, kar je nujno potrebno.
[39]
Posledično je presodilo, da je zakonodajalec EU z njenim sprejetjem prekoračil meje, ki jih zahteva spoštovanje načela sorazmernosti, upoštevaje 7. in 8. člen ter prvi odstavek 52. člena Listine.
18. Po razveljavitvi Direktive o hrambi podatkov je SEU sprejelo več sodb v zvezi z razlago Direktive 2002/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. julija 2002 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva o zasebnosti in elektronskih komunikacijah) (UL L 201, 31. 7. 2002 s spremembami – v nadaljevanju Direktiva 2002/58/ES). Ta v 5. členu določa zaupnost sporočil in prometnih podatkov
[40]
in državam članicam nalaga izbris oziroma anonimizacijo podatkov o prometu, potem ko niso več potrebni za namen prenosa sporočila.
[41]
S sprejetjem Direktive 2002/58/ES je zakonodajalec EU konkretiziral pravice, določene v 7. in 8. členu Listine,
[42]
tako da so uporabniki elektronskih komunikacijskih sredstev načeloma upravičeni pričakovati, da bodo njihova sporočila in z njimi povezani podatki, če ne privolijo v nasprotno, ostali anonimni in jih ne bo mogoče shraniti.
[43]
Odstopanje od načelne obveznosti zagotavljanja zaupnosti elektronskih komunikacij in z njimi povezanih podatkov torej pomeni izjemo, ki jo je treba razlagati ozko.
[44]
Iz obsežne prakse SEU v zvezi z razlago prvega odstavka 15. člena Direktive 2002/58/ES, ki med drugim ureja omejitev načela zaupnosti prometnih podatkov iz 6. člena te direktive,
[45]
izhajajo naslednja stališča in merila za presojo: 1) cilji iz prvega odstavka 15. člena Direktive 2002/58/ES so našteti izčrpno, tako da mora zakonski ukrep, sprejet na podlagi te določbe, dejansko in strogo ustrezati enemu od teh ciljev,
[46]
2) cilj zaščite nacionalne varnosti po pomembnosti presega druge cilje iz prvega odstavka 15. člena Direktive 2002/58/ES, saj kriminala, tudi če je zelo hud, ni mogoče enačiti z grožnjo nacionalni varnosti,
[47]
3) resne posege v temeljne pravice iz 7. in 8. člena Listine je v skladu z načelom sorazmernosti dopustno utemeljiti zgolj z namenom boja proti hudemu kriminalu in zaradi preprečevanja resnih groženj javni varnosti, če pa posegi v temeljne pravice po naravi niso resni, jih je mogoče utemeljiti tudi s ciljem preprečevanja, preiskovanja, odkrivanja in pregona kaznivih dejanj na splošno, za vsa kazniva dejanja,
[48]
4) splošna in neselektivna hramba podatkov o prometu in podatkov o lokaciji vseh naročnikov in registriranih uporabnikov vseh elektronskih komunikacijskih sredstev pomeni posebej resen poseg v temeljni pravici iz 7. in 8. člena Listine, pa tudi v pravico do svobodnega izražanja iz 11. člena Listine,
[49]
ki v primeru boja proti hudemu kriminalu presega meje tistega, kar je nujno potrebno, in je ni mogoče šteti za upravičeno v demokratični družbi; glede na občutljivost informacij, ki jih je mogoče razbrati iz podatkov o prometu in podatkov o lokaciji, je namreč njihova zaupnost bistvena za pravico do spoštovanja zasebnega življenja,
[50]
5) če se država članica spopada z resno grožnjo nacionalni varnosti, ki se izkaže za resnično in sedanjo ali predvidljivo, je (zgolj) za zaščito nacionalne varnosti dopustna uporaba odredbe, s katero se ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev naloži splošna in neselektivna hramba podatkov o prometu in podatkov o lokaciji, vendar le za obdobje, katerega trajanje je omejeno na to, kar je nujno potrebno, zoper takšno določitev pa mora biti zagotovljen učinkovit nadzor sodišča ali neodvisnega upravnega organa,
[51]
6) glede na prvi odstavek 15. člena Direktive 2002/58/ES ter 7., 8. in 11. člen ter prvi odstavek 52. člena Listine je dopustna ureditev, ki (tudi) za boj proti hudemu kriminalu preventivno dopušča ciljno hrambo podatkov o prometu in podatkov o lokaciji, pod pogojem, da se taka hramba glede kategorij hranjenih podatkov, zajetih komunikacijskih sredstev, vpletenih oseb in določenega trajanja zadevne hrambe omeji le na to, kar je nujno potrebno,
[52]
7) ob upoštevanju razdelitve pristojnosti med EU in državami članicami ter pomembnih razlik, ki obstajajo med pravnimi sistemi držav članic na področju kazenskih zadev, morajo za uporabo prvega odstavka 15. člena Direktive 2002/58/ES "huda kazniva dejanja" opredeliti države članice
[53]
ter 8) vprašanje dopustnosti dokazov, pridobljenih s
splošno in neselektivno hrambo
, spada v skladu z načelom procesne avtonomije držav članic na področje nacionalnega prava, ob upoštevanju zlasti načel enakovrednosti in učinkovitosti.
[54]
19. Ustavno sodišče je že večkrat sprejelo stališče, da mora na podlagi tretjega odstavka 3.a člena Ustave pri odločanju o zadevi, ki pomeni odločitev na področju izvajanja prava, upoštevati primarno in sekundarno zakonodajo EU ter sodno prakso SEU.
[55]
Republika Slovenija je namreč izvrševanje dela svojih suverenih pravic prenesla na EU. Nanjo je prenesla tudi normativno urejanje na nekaterih področjih, ki ga je treba upoštevati pri odločanju.
[56]
Glede na to, da je iz 2. člena ZEKom-1/13 izhajalo, da sta se z njim v pravni red Republike Slovenije prenesli tako
Direktiva 2002/58/ES kot tudi kasneje razveljavljena Direktiva o hrambi podatkov
, so torej določbe ZEKom-1/13 pomenile izvedbene določbe prava EU.
[57]
Posledično mora Ustavno sodišče pri svoji presoji v obravnavani zadevi upoštevati tako Direktivo 2002/58/ES kot tudi Listino ter upoštevno prakso SEU.
Ustavnosodna presoja obravnavane zadeve in sprememba stališča
20. Pritožnica kot bistveno izpostavlja, da je bila uporaba prometnih podatkov za njen telefon v kazenskem postopku zoper njo nedopustna in je pomenila nesorazmeren poseg v njene človekove pravice iz 37. in 38. člena Ustave, saj je Ustavno sodišče v odločbi št. U-I-65/13 neselektivno shranjevanje prometnih podatkov ocenilo kot neprimerno, njihovo uporabo za preiskovanje lažjih kaznivih dejanj pa kot nesorazmerno.
21.
V obravnavani zadevi ni n
obenega dvoma o tem, da so bili prometni podatki za telefonsko številko pritožnice, hranjeni na podlagi ZEKom-1/13 in nato na podlagi prvega odstavka 149.b člena ZKP/13, uporabljeni v kazenskem postopku zoper njo. Ker je bila splošna in neselektivna hramba prometnih podatkov vseh naročnikov ali registriranih uporabnikov elektronskih komunikacijskih storitev na ravni EU razglašena za neveljavno,
[58]
posledično pa je Ustavno sodišče z odločbo št. U-I-65/13
razveljavilo tiste člene ZEKom-1/13, ki so
urejali obvezno in neselektivno hrambo prometnih podatkov, je povsem jasno,
da so bili prometni podatki pritožnice hranjeni na protiustavni podlagi. Ustavno sodišče pa mora odgovoriti na vprašanje, ali je uporaba teh podatkov v kasnejšem kazenskem postopku vendarle lahko skladna z Ustavo. Ob upoštevanju že predstavljenih stališč ESČP iz sodbe v zadevi
Škoberne proti Sloveniji
[59]
se je Ustavno sodišče odločilo, da spremeni svoje stališče iz odločbe št. Up-709/15, Up-710/15, po katerem je tudi v takem položaju, ko je bila hramba prometnih podatkov sicer protiustavna, dovoljeno presojati sorazmernost posega pri uporabi navedenih podatkov v konkretnem kazenskem postopku. Ob jasnem stališču ESČP iz sodbe v zadevi
Škoberne proti Sloveniji
namreč pri takšni presoji ni več mogoče vztrajati. Zato Ustavno sodišče sprejema novo stališče, po katerem
v primeru, ko so prometni podatki že hranjeni na protiustavni pravni podlagi, posledično tudi njihova kasnejša uporaba v kazenskem postopku ne more biti v skladu z Ustavo. Navedeno pomeni, da do presoje sorazmernosti posega, do katerega je prišlo z uporabo prometnih podatkov v kazenskem postopku zoper pritožnico, niti ne more priti, saj sta hramba prometnih podatkov in nato dostop do njih ter njihova uporaba v kazenskem postopku dva ločena posega, ki zahtevata ločeno utemeljitev. Zato dejstvo, da so bili izpolnjeni pogoji za dostop do prometnih podatkov in za njihovo uporabo po 149.b členu ZKP/13, ne more odpraviti same protiustavnosti hrambe.
Po spremenjeni presoji Ustavnega sodišča torej stališče sodišč iz izpodbijanih sodb, po katerem
je uporaba pritožničinih prometnih podatkov, hranjenih na protiustavni podlagi po ZEKom-1/13, upoštevaje okoliščine konkretnega primera vendarle sorazmerna, pomeni kršitev pritožničine pravice do komunikacijske zasebnosti
iz prvega odstavka 37. člena Ustave
. S tem stališčem so namreč sodišča upravičevala dostop do prometnih podatkov v kazenskem postopku, ki pa ob dejstvu, da je bila že njihova hramba razglašena za protiustavno, ne more biti ustavnoskladen.
22. Glede na ugotovljeno kršitev je Ustavno sodišče vse tri izpodbijane sodbe razveljavilo in zadevo vrnilo v novo sojenje sodišču prve stopnje, ki bo pri svoji presoji moralo upoštevati spremenjeno stališče Ustavnega sodišča iz te odločbe. Ker je bilo treba izpodbijane sodbe razveljaviti že zaradi ugotovljene kršitve pravice do komunikacijske zasebnosti iz 37. člena Ustave, Ustavno sodišče drugih zatrjevanih kršitev človekovih pravic ni presojalo.
23. V zvezi z uporabo prometnih podatkov, pridobljenih s splošno in neselektivno hrambo, v kazenskem postopku zoper pritožnico
Ustavno sodišče dodaja, da vprašanje, ali izločitev dokazov iz drugega odstavka 18. člena ZKP na ustavnopravni ravni res učinkuje absolutno, v ustavnosodni presoji še ni razdelano. Iz ustavnosodne presoje med drugim izhaja, da Ustava izločitve dokazov, pridobljenih s kršitvijo človekovih pravic, izrecno ne ureja, je pa to načelo v celoti vsebovano v pravici do odprave posledic kršitve človekovih pravic iz četrtega odstavka 15. člena Ustave.
[60]
Po dosedanjem stališču Ustavnega sodišča to ne pomeni, da sodišča, ko razlagajo ustavne in zakonske določbe, ki urejajo dopustnost načina pridobivanja dokazov za potrebe kazenskega postopka, ter prvi odstavek 18. člena ZKP, nimajo določenega razlagalnega polja, ki lahko pripelje do tega, da dokaz ne bo kot nedopusten izločen, vendar pa pri razlagi teh zakonskih določb ne smejo sprejemati stališč, ki so sama po sebi protiustavna, če ta lahko vplivajo na odločitev.
[61]
C.
24. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, mag. Nina Betetto, Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA), dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Rok Svetlič in dr. Katja Šugman Stubbs. Sodnik dr. Primož Gorkič je bil pri odločanju o tej zadevi izločen. Ustavno sodišče je odločbo sprejelo s petimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodnica Kogovšek Šalamon ter sodnika Čeferin in Knez, ki so dali odklonilna ločena mnenja. Sodnica Šugman Stubbs je dala pritrdilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Navedba ZEKom-1/13 se v tej odločbi uporablja za različico ZEKom-1, kot je veljala od 15. 1. 2013 do 18. 7. 2014 (dan objave odločbe št. U-I-65/13) in ki je pomenila pravno podlago za hrambo pritožničinih prometnih podatkov.
[2]
Navedba ZKP/13 se v tej odločbi uporablja za različico ZKP, kot je veljala na dan 5. 12. 2013, ko je preiskovalni sodnik izdal odredbo za pridobitev prometnih podatkov pritožnice po 149.b členu ZKP/13.
[3]
Npr. za kaznivo dejanje ponarejanja listin po 256. členu Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 95/04 – uradno prečiščeno besedilo – KZ) in 251. členu KZ-1, za kaznivo dejanje velike tatvine po 1. točki prvega odstavka 205. člena KZ-1 in za kaznivo dejanje goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1, kjer se je očitek prav tako nanašal na preslepitev pri uveljavljanju stroškov v zvezi s prevozom na delo in z dela.
[4]
Vrhovno sodišče se je sklicevalo na odredbo preiskovalnega sodnika z dne 5. 12. 2013, ki je zajemala ravnanje pritožnice od leta 2009 do leta 2013, s katerim naj bi si pridobila 11.889,29 EUR protipravne premoženjske koristi. Sodišče prve stopnje je nato obtožbeni očitek skrčilo na obdobje od 1. 10. 2012 do 30. 9. 2013 (7. točka obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje).
[5]
Pritožnica se sklicuje na Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 22/19 – v nadaljevanju ZKP-N).
[6]
Po drugem odstavku 55.b člena ZUstS se ustavna pritožba sprejme v obravnavo, če gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki je imela hujše posledice za pritožnika, ali če gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve. Ker je bila pritožnici izrečena pogojna obsodba, po ustaljeni ustavnosodni presoji pogoj hujših posledic ni izpolnjen (glej npr. sklep Ustavnega sodišča št. Up-108/15 z dne 19. 5. 2020).
[7]
Prim. odločbi Ustavnega sodišča št. Up-558/19 z dne 12. 1. 2023 (Uradni list RS, št. 17/23), 13. točka obrazložitve, in št. Up-754/19 z dne 10. 11. 2022, 7. točka obrazložitve.
[8]
Gre za podatke o prijavah na bazne postaje s telefonsko številko pritožnice.
[9]
Prvi odstavek 149.b člena ZKP/13, kot je veljal v času izdaje odredbe 5. 12. 2013, je določal: "Če so podani razlogi za sum, da je bilo storjeno, da se izvršuje ali da se pripravlja oziroma organizira kaznivo dejanje, za katero se storilec preganja po uradni dolžnosti, in je za odkritje tega kaznivega dejanja ali storilca potrebno pridobiti podatke o prometu v elektronskem komunikacijskem omrežju, lahko preiskovalni sodnik na obrazložen predlog državnega tožilca odredi operaterju, da pristojnemu organu sporoči podatke o udeležencih, okoliščinah in dejstvih elektronskega komunikacijskega prometa, kot so: številka ali druga oblika identifikacije uporabnikov elektronskih komunikacijskih storitev, vrsta, datum, čas in trajanje klica oziroma druge elektronske komunikacijske storitve, količina prenešenih podatkov in kraj, iz katerega je bila elektronska komunikacijska storitev opravljena."
[10]
Prim. odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-25/95 z dne 27. 11. 1997 (Uradni list RS, št. 5/98, in OdlUS VI, 158), 40. točka obrazložitve, št. Up-540/11 z dne 13. 2. 2014 (Uradni list RS, št. 20/14, in OdlUS XX, 33), 9. točka obrazložitve, in št. U-I-144/19 z dne 6. 7. 2023 (Uradni list RS, št. 89/23), 32. točka obrazložitve.
[11]
Prav tam.
[12]
Prim. odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-25/95, 38. točka obrazložitve, št. U-I-272/98 z dne 8. 5. 2003 (Uradni list RS, št. 48/03, in OdlUS XII, 42), 20. točka obrazložitve, in št. U-I-144/19, 34. točka obrazložitve.
[13]
Tako odločbi Ustavnega sodišča št. Up-540/11, 14. točka obrazložitve, in št. Up-979/15 z dne 21. 6. 2018 (Uradni list RS, št. 54/18, in OdlUS XXIII, 26), 18. točka obrazložitve.
[14]
Podobno tudi G. Klemenčič v: L. Šturm (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije – dopolnitev A, Fakulteta za državne in evropske študije, Ljubljana 2011, str. 522.
[15]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-106/05 z dne 2. 10. 2008 (Uradni list RS, št. 100/08, in OdlUS XVII, 84), 8. in 10. točka obrazložitve, št. Up-540/11, 14. točka obrazložitve, in št. Up-709/15, Up-710/15 z dne 9. 10. 2019 (Uradni list RS, št. 69/19, in OdlUS XXIV, 33), 43. točka obrazložitve.
[16]
To so npr. podatki, ki se nanašajo na usmerjanje, trajanje, čas ali obseg sporočila, uporabljeni protokol, lokacijo terminalske opreme pošiljatelja ali prejemnika, začetek, konec ali trajanje zveze in podobno. Prim. 45. točko 3. člena ZEKom-1, odločbi Ustavnega sodišča št. Up-540/11, 13. točka obrazložitve, in št. Up-709/15, Up-710/15, 35. točka obrazložitve.
[17]
Prim. npr. sodbe Vrhovnega sodišča št. I Ips 62213/2011 z dne 9. 7. 2015, št. I Ips 30062/2010 z dne 23. 7. 2015, št. I Ips 22276/2014 z dne 2. 6. 2016, št. I Ips 90495/2010 z dne 9. 6. 2016, št. I Ips 35112/2015 z dne 9. 2. 2017, št. I Ips 23071/2014 z dne 7. 2. 2018, št. I Ips 22540/2014 z dne 5. 11. 2020 in druge.
[18]
V konkretnem primeru so bili poleg podatkov o identifikaciji imetnikov komunikacijskih naprav pridobljeni tudi podatki o gostoti komunikacij: kdo je s kom, kdaj, kako pogosto, koliko časa in kje komuniciral.
[19]
Pritožnik v citirani odločbi je bil kot nekdanji sodnik obsojen za nadaljevano kaznivo dejanje jemanja podkupnine po prvem odstavku 261. člena KZ-1.
[20]
V primerjavi s 149.b členom ZKP/13 je 149.b člen ZKP/21 pridobitev prometnih podatkov dovoljeval le za kataloška kazniva dejanja iz četrtega odstavka 149.a člena ZKP/21 in ne več za vsa uradno pregonljiva kazniva dejanja, dokazni standard pa je bil v obeh primerih enak, tj. razlogi za sum.
[21]
Prim. odločba Ustavnega sodišča št. U-I-144/19, 44. točka obrazložitve.
[22]
Navedena novela je začela veljati 13. 7. 2024, uporabljati pa se je začela 12. 8. 2024.
[23]
Trenutno veljavni prvi odstavek 149.b člena ZKP se sedaj glasi: "
Če so podani utemeljeni razlogi za sum, da je določena ali določljiva oseba izvršila, da izvršuje ali pripravlja oziroma organizira izvršitev kaznivega dejanja iz četrtega odstavka prejšnjega člena, pri tem pa je mogoče utemeljeno sklepati, da z drugimi ukrepi tega dejanja ni mogoče odkriti, preprečiti ali dokazati ali odkriti storilca oziroma bi bilo to povezano z nesorazmernimi težavami, lahko preiskovalni sodnik na obrazložen predlog državnega tožilca odredi operaterju oziroma ponudniku storitev informacijske družbe ali tretji osebi, ki v okviru svojega poslovanja zakonito razpolaga s podatki, da pristojnemu organu sporoči potrebne podatke o prometu v zvezi s komunikacijo osumljenca, ki zakonito obstajajo v času izdaje odredbe in niso starejši od šestih mesecev, če gre za kaznivo dejanje, za katero je predpisana kazen osmih ali več let zapora, niso starejši od štirih mesecev, če gre za kaznivo dejanje, za katero je predpisana kazen pet ali več let zapora, niso starejši od treh mesecev, če gre za kaznivo dejanje, za katero je predpisana kazen manj kot pet let zapora. Preiskovalni sodnik v odredbi opredeli kategorije podatkov, ki jih zahteva. Odredba se operaterju oziroma ponudniku storitev informacijske družbe ali tretji osebi, ki v okviru svojega poslovanja zakonito razpolaga s podatki, vroča v delu, ki se nanaša nanj."
[24]
Kaznivo dejanje goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1, za katero je bila obsojena pritožnica, še naprej ostaja med kaznivimi dejanji, za katera je dovoljeno pridobiti prometne podatke.
[25]
V skladu s prvim odstavkom 8. člena EKČP ima vsakdo pravico do spoštovanja svojega zasebnega in družinskega življenja, svojega doma in dopisovanja. Po drugem odstavku 8. člena EKČP se javna oblast ne sme vmešavati v izvrševanje te pravice, razen če je to določeno z zakonom in nujno v demokratični družbi zaradi državne varnosti, javne varnosti ali ekonomske blaginje države zato, da se prepreči nered ali zločin, da se zavaruje zdravje ali morala ali da se zavarujejo pravice in svoboščine drugih ljudi.
[26]
MPDPP v 17. členu določa: "1. Nikomur se ne sme nihče samovoljno ali nezakonito vmešavati v zasebno življenje, v družino, v stanovanje ali dopisovanje ali nezakonito napadati njegovo čast in ugled. 2. Vsakdo ima pravico do zakonskega varstva pred takim vmešavanjem ali pred takimi napadi."
[27]
Prim. sodbe ESČP v zadevah
Malone proti Združenemu kraljestvu
z dne 2. 8. 1984, 84. točka obrazložitve;
P. G. in J. H. proti Združenemu kraljestvu
z dne 25. 9. 2001, 42. točka obrazložitve;
Ben Faiza proti Franciji
z dne 8. 2. 2018, 66. točka obrazložitve;
Figueiredo Teixeira proti Andori
z dne 8. 11. 2016, 40. točka obrazložitve, in
Benedik proti Sloveniji
z dne 24. 4. 2018
,
109. in 110. točka obrazložitve.
[28]
Glej npr. sodbo ESČP v zadevi
Ekimdzhiev in drugi proti Bolgariji
z dne 11. 1. 2022, 372. točka obrazložitve.
[29]
Glej npr. sodbi ESČP v zadevah
Breyer proti Nemčiji
z dne 30. 1. 2020, 81. točka obrazložitve, in
Centrum för rättvisa proti Švedski
z dne 25. 5. 2021, 244. točka obrazložitve.
[30]
Glej sodbi ESČP v zadevah
Ekimdzhiev in drugi proti Bolgariji
, 373. točka obrazložitve, in
Ben Faiza proti Franciji
, 66. in 67. točka obrazložitve.
[31]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Ekimdzhiev in drugi proti Bolgariji
, 376.
točka obrazložitve
, podobno tudi v sodbi ESČP v zadevi
Centrum för rättvisa proti Švedski
, 244. točka obrazložitve, in sodbi velikega senata ESČP v zadevi
Big Brother Watch in drugi proti Združenemu kraljestvu
z dne 25. 5. 2021
,
330. točka obrazložitve.
[32]
Glej sodbi ESČP v zadevah
Centrum för rättvisa proti Švedski
, 256. točka obrazložitve, in
Big Brother Watch in drugi proti Združenemu kraljestvu
, 342. točka obrazložitve.
[33]
Prav tam, 277. oziroma 363. točka obrazložitve.
[34]
Prim.
sodbo ESČP v zadevi
Škoberne proti Sloveniji
, 128., 130., 131. in 135. točka obrazložitve.
[35]
Glej prav tam, 133. in 134. točka obrazložitve. ESČP se je pri tem sklicevalo tudi na sodbo SEU v zadevi
Digital Rights Ireland
.
[36]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Škoberne proti Sloveniji
, 137.–144. točka obrazložitve.
[37]
Glej prav tam, 147. točka obrazložitve.
[38]
Gre za podatke, potrebne za sledenje ter prepoznanje vira in cilja komunikacije, za ugotovitev datuma, časa, trajanja in vrste komunikacije, za razpoznavo komunikacijske opreme uporabnikov ter za ugotovitev lokacije opreme za mobilno komunikacijo, med katerimi so predvsem ime in naslov naročnika ali registriranega uporabnika, kličoča in klicana telefonska številka ter naslov IP za internetne storitve. Prim. 25. in 26. točko obrazložitve navedene sodbe.
[39]
Glej 65. točko obrazložitve navedene sodbe.
[40]
Prvi odstavek 5. člena Direktive 2002/58/ES določa: "Države članice s svojo nacionalno zakonodajo zagotovijo zaupnost sporočil in s tem povezanih podatkov o prometu, ki se pošiljajo prek javnega komunikacijskega omrežja in javno razpoložljivih elektronskih komunikacijskih storitev. Zlasti prepovejo vsem osebam razen uporabnikom, da poslušajo, prisluškujejo, shranjujejo ali na druge načine prestrezajo ali nadzirajo komunikacije (sporočila) in z njimi povezane podatke o prometu, brez privolitve zadevnih uporabnikov, razen kadar je to zakonsko dovoljeno v skladu s členom 15(1). […]"
[41]
Člen 6 Direktive 2002/58/ES določa: "Podatki o prometu, ki se nanašajo na naročnike in uporabnike in ki jih je ponudnik javnega komunikacijskega omrežja ali javno razpoložljive elektronske komunikacijske storitve obdelal in shranil, morajo biti izbrisani ali predelani v anonimne, potem ko niso več potrebni za namen prenosa sporočila, kar ne vpliva na odstavke 2, 3 in 5 tega člena in člena 15(1)."
[42]
Listina v 7. členu določa pravico vsakogar do spoštovanja svojega zasebnega in družinskega življenja, stanovanja ter komunikacij, v 8. členu pa pravico vsakogar do varstva osebnih podatkov, ki se nanašajo nanj.
[43]
Sodba SEU v združenih zadevah
La Quadrature du Net
in drugi,
C-511/18, C-512/18 in C-520/18, z dne 6. 10. 2020 (v nadaljevanju
La Quadrature du Net
), 109. točka obrazložitve.
[44]
Sodbi SEU v zadevi
Tele2 Sverige
, C‑203/15, z dne 21. 12. 2016
,
89. točka obrazložitve, in združenih zadevah
La Quadrature du Net
, 111. točka obrazložitve.
[45]
Prvi odstavek 15. člena Direktive 2002/58/ES določa: "Države članice lahko sprejmejo zakonske ukrepe, s katerimi omejijo obseg pravic in obveznosti, določenih v členu 5, členu 6, členu 8(1), (2), (3) in (4) ter členu 9 te direktive, kadar takšna omejitev pomeni potreben, primeren in ustrezen ukrep znotraj demokratične družbe za zaščito državne varnosti (to je Državne varnosti), obrambe, javne varnosti in preprečevanje, preiskovanje, odkrivanje in pregon kriminalnih dejanj ali nedovoljene uporabe elektronskega komunikacijskega sistema iz člena 13(1) Direktive 95/46/ES. V ta namen lahko države članice med drugim sprejmejo zakonske ukrepe, ki določajo zadrževanje podatkov za določeno obdobje, upravičeno iz razlogov iz tega odstavka. […]"
[46]
Sodba SEU v združenih zadevah
La Quadrature du Net
, 112. točka obrazložitve.
[47]
Sodba SEU v zadevi
Commissioner of An Garda Síochána,
C-140/20, z dne 5. 4. 2022, 57. in 63. točka obrazložitve.
[48]
Sodbi SEU v združenih zadevah
La Quadrature du Net
, 140. točka obrazložitve, in zadevi
Commissioner of An Garda Síochána
, 59. točka obrazložitve
.
[49]
Glej sodbi SEU v zadevi
Tele2 Sverige
, 92. in 93. ter 98.–100. točka obrazložitve, in združenih zadevah
La Quadrature du Net
, 67. točka obrazložitve.
[50]
Sodba SEU v zadevi
Commissioner of An Garda Síochána
, 65. točka obrazložitve.
[51]
Sodbi SEU v združenih zadevah
La Quadrature du Net
, 168. točka obrazložitve, in zadevi
Commissioner of An Garda Síochána
, 58. točka obrazložitve.
[52]
SEU je pojasnilo, da mora nacionalna ureditev za to, da ustreza pogoju "nujne potrebnosti", določiti jasna in natančna pravila, ki urejajo obseg in uporabo takega ukrepa hrambe podatkov in ki določajo minimalne zahteve, tako da imajo osebe, katerih podatki so bili hranjeni, zadostno jamstvo, ki jim omogoča učinkovito varstvo njihovih osebnih podatkov pred tveganji zlorabe. Zlasti mora ureditev določiti, v kakšnih okoliščinah in pod kakšnimi pogoji se lahko preventivno sprejme ukrep hrambe podatkov in se s tem zagotovi, da se ta ukrep omeji na nujno potrebno. Prim. sodbi SEU v zadevi
Tele2 Sverige
,
108.–112. točka obrazložitve, in združenih zadevah
La Quadrature du Net
, 147.–151. točka obrazložitve.
[53]
Glej sodbo SEU v zadevi
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano
, C‑178/22, z dne 30. 4. 2024, zlasti 44.–56. točko obrazložitve. SEU je poudarilo, da pri tem ne smejo izkriviti pojma "hudo kaznivo dejanje" in posledično pojma "hud kriminal" s tem, da za uporabo prvega odstavka 15. člena v ta pojma vključijo kazniva dejanja, ki glede na prevladujoče družbene razmere v zadevni državi članici očitno niso huda, tudi če je zakonodajalec te države članice določil, da se kaznujejo z najvišjo zaporno kaznijo treh let. SEU je med drugim dodalo, da se prag, določen s sklicevanjem na najvišjo zaporno kazen treh let, s tega vidika ne zdi prenizek.
[54]
Glej sodbi SEU v zadevah
Commissioner of An Garda Síochána
, 127. in 128. točka obrazložitve, ter
La Quadrature du Net
, 221.–227. točka obrazložitve, kjer se je SEU bolj vsebinsko opredelilo glede vprašanja izločanja tovrstnih dokazov.
[55]
Glej npr. odločbe Ustavnega sodišča št. Up-858/20 z dne 24. 11. 2022, 24. točka obrazložitve, št. Up-500/23, U-I-85/23 z dne 19. 10. 2023, 11. točka obrazložitve, št. Up-558/20 z dne 1. 2. 2024, 12. točka obrazložitve, št. Up-1702/22 z dne 14. 3. 2024, 12. točka obrazložitve, in št. Up-1534/23 z dne 20. 6. 2024 (Uradni list RS, št. 61/24), 13. točka obrazložitve.
[56]
Po stališču SEU ne morejo obstajati primeri, v katerih nacionalna ureditev spada na področje uporabe prava EU, ne da bi se uporabljale tudi temeljne pravice iz Listine. Glej sodbo SEU v zadevi
Åklagaren proti Hans Åkerberg Fransson
, C-617/10, z dne 26. 2. 2013, 21. točka obrazložitve.
[57]
Enako izhaja tudi iz 2. člena trenutno veljavnega Zakona o elektronskih komunikacijah (Uradni list RS, št. 130/22 – ZEKom-2).
[58]
Sodba SEU v zadevi
Digital Rights Ireland
.
[59]
Glej 15. točko obrazložitve te odločbe in tam navedena stališča ESČP, zlasti v 143. in 144. točki obrazložitve sodbe v zadevi
Škoberne proti Sloveniji
.
[60]
Glej npr. sklep Ustavnega sodišča št. Up-6/92 z dne 4. 11. 1996 (Uradni list RS, št. 75/96, in OdlUS V, 205), 8. in 10. točka obrazložitve, ter odločbo Ustavnega sodišča št. Up-709/15, Up-710/15, 64. točka obrazložitve.
[61]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. Up-326/14 z dne 6. 12. 2017 (Uradni list RS, št. 6/18, in OdlUS XXII, 35), 7. točka obrazložitve, in št. Up-899/16, Up-900/16, Up-901/16 z dne 5. 5. 2022 (Uradni list RS, št. 79/22, in OdlUS XXVII, 40), 13. točka obrazložitve.
⇒
Up-1634/22-30
22. 1. 2026
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. NEŽE KOGOVŠEK ŠALAMON
K ODLOČBI ŠT. Up-1634/22
Z DNE 8. 1. 2026
Hramba podatkov in varstvo zasebnosti: kritičen pogled na sodbo ESČP
v
zadevi
Škoberne proti Sloveniji
I. Uvod
1. Odločbe št. Up-1634/22 nisem podprla, ker po mojem mnenju sodba Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP) v zadevi
Škoberne proti Sloveniji
,
[1]
na kateri odločba temelji, vsebuje več pomanjkljivosti. Najprej naj poudarim, da morajo slovenski organi oblasti, vključno z Ustavnim sodiščem, spoštovati sodbe ESČP ter jih na smiseln in ustavnoskladen način upoštevati pri svoji presoji. V primeru, da je sodna praksa ESČP na upoštevnem področju neenotna ali nedodelana, pa tega tudi ne smejo spregledati. Prav tak je položaj na področju hrambe komunikacijskih podatkov, kjer je sodna praksa ESČP skopa, neenotna in neustaljena. Na področju izključno hrambe komunikacijskih podatkov in vprašanja, ali že sama hramba, čeprav z ustreznimi zakonskimi varovalkami, posega v pravico do zasebnosti, obstajata samo dve sodbi ESČP, in sicer poleg sodbe
Škoberne
še sodba v zadevi
Ekimdzhiev in drugi proti Bolgariji
.
[2]
V slednji je ESČP glede hrambe podatkov (ne glede na pravila o dostopu do teh podatkov) zavzelo drugačna – po mojem mnenju bolj pravilna – stališča kot v zadevi
Škoberne
. Menim, da bi bilo za zagotavljanje pravne varnosti v državah pogodbenicah v takih primerih primerno, da sodno prakso poenoti veliki senat ESČP.
2. Na ta problem bi bilo sicer treba reagirati že ob izidu sodbe v zadevi
Škoberne
, proti kateri bi se morala Republika Slovenija (RS) pritožiti in zahtevati ponovno presojo stališč iz prvostopenjske (senatne) sodbe. Pred slovenskimi sodišči je namreč še nekaj deset kazenskih zadev, v katerih so bili med dokazi upoštevani podatki, hranjeni po kasneje razveljavljenih predpisih, in katerih usoda je odvisna od načina, na katerega bo v RS implementirana sodba
Škoberne
. Gre za komunikacijske podatke, hranjene in pridobljene v času, ko je bila ta hramba ne le zakonita, temveč tudi obvezna z vidika prava EU. Iz javno dostopne baze HUDOC je razvidno, da proti državi teče še en postopek na temo hrambe podatkov, in sicer v zadevi
Vodopivc proti
Sloveniji
,
[3]
in menim, da bi se morala RS vsaj v tej zadevi, če bo v njej ESČP sledilo svojim stališčem iz zadeve
Škoberne
, pritožiti ter si pred velikim senatom ESČP prizadevati za spremembo stališč.
II. Bistveni poudarki glede razvoja pravne ureditve hrambe podatkov v EU in RS
3. Za razumevanje konteksta te zadeve naj spomnim na nekaj bistvenih poudarkov na področju hrambe podatkov iz preteklega desetletja. RS je neselektivno hrambo komunikacijskih podatkov uvedla na zahtevo prava EU, konkretno zaradi obveznosti iz Direktive o hrambi podatkov 2006/24/ES.
[4]
Pri kreiranju prava EU seveda načeloma sodelujejo vse države članice, vendar pa je šlo pri omenjeni za eno od tistih direktiv, za katero ima interes zgolj peščica držav članic (v tem primeru so bile štiri – Irska, Švedska, Francija in Velika Britanija),
[5]
ki dosežejo sprejetje pravnega instrumenta na ravni EU, ta pa v naslednjem koraku vzpostavi obveznost za vse države članice, tudi tiste, ki jim sprejetje takega ukrepa ne bi prišlo niti na misel. Med takimi državami je bila tudi RS. Ideja vsesplošnega sledenja in posegov v zasebnost pač zaradi slabih izkušenj z avtoritarnim sistemom iz preteklosti v RS ni dobro zapisana.
4. RS je obveznost iz direktive vzela resno ter njeno vsebino v svojo nacionalno zakonodajo prenesla z novelo Zakona o elektronskih komunikacijah iz leta 2013 (ZEKom/13).
[6]
Določbe so bile na zahtevo Informacijskega pooblaščenca izpodbijane na Ustavnem sodišču, ki je zaradi dejstva, da so njihovo sprejetje narekovale določbe evropske direktive, tako kot sodišča nekaterih drugih držav članic EU postavilo vprašanje za prehodno odločanje na Sodišče EU (SEU). SEU je o predhodnih vprašanjih odločilo leta 2014 s sodbo v zadevi
Digital Rights Ireland
[7]
(v nadaljevanju: SEU DRI), s katero je direktivo v celoti razveljavilo
ab initio
, torej z retroaktivnim učinkom (
ex tunc
). SEU je imelo sicer skladno z 264. členom Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) na voljo možnost, da direktivo razveljavi z določenim časovnim odlogom, kakor mu je predlagal generalni pravobranilec, vendar te možnosti ni uporabilo. Razlogi za to niso znani, saj sodba SEU DRI o tem molči.
[8]
5. Po mojem mnenju je bila razveljavitev direktive
[9]
z retroaktivnim učinkom namesto z učinkom
ex nunc
napaka, ki je v nadaljevanju povzročila številne nadaljnje težave. Razveljavitev sama po sebi namreč ni imela nobenega avtomatskega učinka na nacionalne zakonodaje, temveč je morala vsaka država članica sama poskrbeti za skladnost ureditve s pravom EU. Slednje je pomenilo, da je razveljavitvi direktive sledilo veliko različnih pristopov posameznih držav članic k implementaciji sodbe SEU DRI, od njenega doslednega spoštovanja do ignoriranja in ohranjanja bolj ali manj neselektivne hrambe podatkov v tistih državah, ki se odločitvi sodišča niso bile pripravljene v celoti podrediti (npr. Irska, Francija, Portugalska, Italija, Belgija, Poljska, Španija, Danska). V mnogih državah se je pojavilo tudi vprašanje, ki danes pesti RS: kaj storiti s komunikacijskimi podatki, ki so bili na podlagi direktive in implementacijskih predpisov že zbrani in do katerih so sodišča že dostopala za potrebe kazenskih postopkov ter ali je tako zbrane dokaze dopustno uporabiti v teh postopkih. SEU v zadevi DRI ni podalo odgovora na to vprašanje, podalo pa ga ni niti v nadaljnjih odločitvah na to temo, saj je priznalo, da je ekskluzija dokazov v pristojnosti kazenskih ureditev posameznih držav članic.
6. V času, ko so bili dokazi hranjeni, je torej za njihovo hrambo obstajala povsem zakonita zakonska podlaga, hrambo je zahtevalo celo pravo EU. Ne telekomunikacijski operaterji pri hrambi podatkov ne organi kazenskega pregona pri dostopanju do podatkov niso ravnali maliciozno, temveč so ravnali v dobri veri z zanašanjem na veljavno zakonsko podlago, za katero pred aprilom 2014 niso mogli vedeti, da bo razveljavljena. Države članice niti niso imele nobene pravno dopustne možnosti, da evropske direktive ne bi prenesle v svoj nacionalni pravni red, saj jim je v takem primeru grozila sankcija. Na to pokaže primer Švedske, ki jo je SEU zaradi neprenosa direktive v nacionalni pravni red obsodilo zaradi kršitve prava EU in ji naložilo globo v višini 3 milijone EUR. To je storilo leta 2013, torej samo eno leto pred razveljavitvijo direktive, čeprav je bila zahteva za razveljavitev direktive na sodišče vložena že leta 2012.
[10]
7. Ker, kot rečeno, razveljavitev direktive ni imela avtomatskega učinka na nacionalne predpise, so se v tistih državah, ki so sledile presoji SEU v zadevi DRI, ustavna sodišča lotila presoje nacionalnih implementacijskih predpisov skladno s svojimi ustavnopravnimi pravili.
[11]
RS je na tem področju v skladu s svojimi obveznostmi, ki izvirajo iz članstva v EU, zgledno ukrepala. Ko je SEU leta 2014 izdalo sodbo DRI, je slovensko Ustavno sodišče temu takoj sledilo ter je razveljavilo določbe ZEKom/13.
[12]
Razveljavilo jih je sicer za naprej, z učinkom
ex nunc
, kakor mu edino omogoča Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS).
[13]
8. Na tej točki se je pojavilo neskladje med
ex tunc
učinkom razveljavitve direktive s strani SEU in
ex nunc
učinkom razveljavitve zakona po ZUstS, pri čemer je SEU imelo možnost razveljavitve z določenim časovnim zamikom (torej tudi z učinkom
ex nunc
), Ustavno sodišče pa te možnosti ni imelo. Pri tem RS ni mogoče očitati, da je ZUstS v tem delu v neskladju s PDEU, saj procesno ustavno pravo ostaja v pristojnosti držav članic. Povedano drugače, SEU Sloveniji ne more odrediti, da mora svoje predpise razveljavljati z učinkom
ex tunc
, ker to področje ni v pristojnosti prava EU. Tudi sicer je ideja ustavnosodnega razveljavljanja predpisov samo za naprej smiselna – možnost retroaktivnega razveljavljanja zakonov bi izpodkopavala pravno varnost in načelo zaupanja v pravo, odpirala pa bi tudi možnost visokih odškodnin, saj bi za celo vrsto pravnih aktov, izdanih na podlagi razveljavljenega zakona, za nazaj odpadla zakonska podlaga, kar pa je stanje, ki v pravni državi ni zaželeno.
III. Kritika sodbe
Škoberne proti Sloveniji
9. V času presoje Direktive 2006/24/ES pred SEU je v Sloveniji zaradi očitkov korupcije potekal kazenski postopek proti nekdanjemu preiskovalnemu sodniku Milku Škobernetu. Kot je znano, je bil ta 23. 12. 2013 obsojen na prvi stopnji, 22. 9. 2014 je Višje sodišče v Ljubljani zavrnilo njegovo pritožbo, 9. 6. 2015 pa je Vrhovno sodišče zavrnilo njegovo zahtevo za varstvo zakonitosti. Del dokazov, ki so bili uporabljeni v kazenskem postopku proti njemu, je bil pridobljen tudi iz komunikacijskih podatkov, ki so se pri operaterju hranili na podlagi določb ZEKom/13. Škoberne se je po neuspešni pritožbi pred Ustavnim sodiščem obrnil še na ESČP, slednje pa je med drugim ugotovilo kršitev pravice do zasebnosti iz 8. člena Konvencije. Ključni razlog, zaradi katerega je bila ta kršitev ugotovljena, je bil v tem, da je RS hranila njegove podatke na podlagi predpisov (ZEKom/13), ki so implementirali kasneje razveljavljeno direktivo.
[14]
V zvezi s sodbo v zadevi
Škoberne
je mogoče identificirati vrsto pravnih problemov.
Presoja pravnega interesa/statusa žrtve
10. Prvi problem je povezan s presojo pravnega interesa oziroma priznanjem statusa žrtve pritožniku. Pritožnik je vložil pravna sredstva zoper obsodilno sodbo, izdano v kazenskem postopku. Ker je bil obsojen, mu je ESČP tudi priznalo status žrtve. Če bi bil oproščen, mu statusa žrtve ne bi priznalo, saj pritožnik po končanju kazenskega postopka z ničimer ne bi mogel več izboljšati svojega pravnega položaja. Pa vendar bi bilo pritožniku v zasebnost s hrambo podatkov poseženo tudi v primeru, če bi bil oproščen. V tem primeru bi mu status žrtve lahko priznali samo, če bi pred tem izčrpal pravna sredstva zoper samo hrambo podatkov, neodvisno od kazenskega postopka – na primer, če bi vložil odškodninsko tožbo proti državi zaradi same hrambe, s katero mu je bilo poseženo v zasebnost. A takega pravnega sredstva ni vložil. Glede na navedeno menim, da ESČP pritožniku sploh ne bi smelo priznati pravnega interesa za presojo skladnosti hrambe njegovih podatkov s Konvencijo.
11. Priznanje pravnega interesa ter odmera pravičnega zadoščenja pritožniku zaradi posega v njegovo zasebnost odpira še eno vprašanje – ali ne bi moralo ESČP zaradi ugotovitve, da je bilo pritožniku poseženo v pravico do zasebnosti, državi odrediti tudi splošne ukrepe za popravo krivic vsem ostalim subjektom na ozemlju RS, ki jim je bilo z neselektivno hrambo komunikacijskih podatkov z ZEKom/13 poseženo v zasebnost?
[15]
Ali pa ESČP sporoča, da so do zadoščenja upravičeni samo storilci kaznivih dejanj, katerih komunikacijski podatki so bili prek pravil o dostopu do teh podatkov po Zakonu o kazenskem postopku pridobljeni in uporabljeni za dokazovanje obstoja kaznivega dejanja? Slednjemu seveda ne morem pritrditi, saj med subjekti, katerih podatki so bili na podlagi ZEKom/13 hranjeni, z vidika hrambe ne more biti nobene razlike glede na to, ali so storilci kaznivih dejanj ali ne. Z ZEKom/13 je bilo enako poseženo v pravico do zasebnosti vseh uporabnikov storitev telekomunikacijskih operaterjev v RS, ki jih je bilo verjetno več milijonov.
b. Pomanjkljiva opredelitev do učinkov odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-65/13
12. Nadaljnja pomanjkljivost sodbe
Škoberne
je, da v ničemer ne analizira neskladja, do katerega je prišlo zaradi
ex tunc
učinka razveljavitve Direktive in
ex nunc
učinka razveljavitve ZEKom/13. ESČP v sodbi
Škoberne
odločbo Ustavnega sodišča le na kratko omeni in dejstvo, da je Ustavno sodišče ZEKom/13 razveljavilo, upošteva kot argument v podporo svojemu stališču, da je država kršila pritožnikovo pravico do zasebnosti.
[16]
ESČP pa se v ničemer ne opredeli do dejstva, da je Ustavno sodišče ZEKom/13 razveljavilo z učinkom za naprej in da to pomeni, da je ZEKom/13 do 3. 7. 2014 v celoti veljal. V ničemer se ne opredeli niti do dejstva, da so vse dokaze, pridobljene iz hranjenih podatkov do takrat, organi pregona pridobili zakonito ter brez malicioznega namena kršiti zakon ali ravnati v nasprotju s Konvencijo. ESČP se ne vpraša niti o tem, ali je bilo Ustavno sodišče na podlagi sodbe SEU DRI sploh dolžno zahtevati uničenje že pridobljenih podatkov v sodnih spisih. To niso nepomembna vprašanja, pač pa so ta vprašanja ključna za razrešitev pravnih konfliktov, ki so se pojavili na tem področju. Kljub temu v sodbi
Škoberne
ne najdemo odgovorov nanje, čeprav so očitna in bi zahtevala resno obravnavo, po kateri bi ESČP lahko prišlo tudi do drugačnega zaključka.
13. V sodbi
Škoberne
najdemo le
disclaimer
, da se z njo v ničemer ne posega v pravila o dopustnosti dokazov, o čemer so pristojna odločati nacionalna sodišča. Sodba torej v isti sapi hrambo podatkov pritožnika razglasi za neskladno s Konvencijo, odločitev o tem, ali bodo dokazi dopustni ali ne, pa prepusti nacionalnim sodiščem. Opozoriti velja, da prav ta
disclaimer
daje nekaj manevrskega prostora nacionalnim sodiščem, da kljub vsem negativnim posledicam, ki jih za kazenske postopke prinaša sodba
Škoberne
, zaščitijo končane nacionalne kazenske postopke pred razveljavitvijo. To velja tudi za zadevo postopka z ustavno pritožbo št. Up-1634/22, kjer Ustavno sodišče, skladno s stališčem ESČP, presojo o ekskluziji dokazov prepušča rednim sodiščem.
[17]
c. Neupoštevanje doktrine
Bosphorus
14. ESČP v zadevi
Škoberne
v celoti spregleda, da so bile razveljavljene določbe ZEKom/13 v RS sprejete zaradi spoštovanja obveznosti iz prava EU, zaradi česar je v zadevi upoštevna t. i. doktrina
Bosphorus
. ESČP je doktrino
Bosphorus
razvilo v zadevi
Bosphorus Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi v Ireland
iz leta 2005
[18]
z namenom lastnega samoomejevanja, saj mu doktrina omogoča, da se izogne sodni presoji ukrepov drugih mednarodnih organizacij.
[19]
Če država pogodbenica določeno pravilo ali prakso sprejme zato, da bi spoštovala pravilo mednarodnega prava, ki ga je razvila druga mednarodna organizacija, potem ESČP s svojo presojo dejansko posredno opravlja presojo skladnosti tega pravila z EKČP, ne pa več prakse oziroma nacionalne pravne ureditve same države članice. Z doktrino
Bosphorus
je ESČP podrobneje definiralo svoj odnos do druge mednarodne organizacije – Evropske unije, kar je za obravnavani konkretni primer skrajno relevantno. Sporne določbe ZEKom/13 so v slovenskem nacionalnem pravnem redu obstajale izključno zaradi Direktive o hrambi podatkov, ki so jo na ravni EU izposlovale druge države članice. Slovenija kot manjša in manj vplivna država članica v takih primerih za blokado sprejetja direktiv ali uredb nima prav veliko možnosti. Vse navedeno je v sodbi
Škoberne
popolnoma spregledano.
d. Prestop meja pristojnosti ESČP:
in abstracto
presoja zakona namesto presoje konkretnega ravnanja države
15. Menim, da je v zadevi
Škoberne
ESČP prestopilo meje svojih pristojnosti z vidika mandata, ki mu je podeljen s Konvencijo. ESČP je v tej zadevi opravilo abstraktno presojo zakonskih določb, kljub temu da je bila ob snovanju njegovih pristojnosti ideja, da bi imelo pristojnost abstraktne presoje predpisov, izrecno zavrnjena. Različni avtorji sicer opozarjajo, da ESČP na področju varstva zasebnosti abstraktno presojo razvija že več kot desetletje.
[20]
Gre za doktrino, imenovano
quality of law
, ki jo je ESČP razvilo iz konvencijske zahteve, da morajo biti posegi v zasebnost utemeljeni na zakonu, da bi sploh prestali nadaljnjo presojo sodišča. Pri tem se sodišče že dlje časa ne ustavi pri ugotovitvi, da za določen ukrep obstaja zakonska podlaga, temveč presoja tudi, ali je zakon dostopen ter ali je napisan dovolj jasno, da je naslovnikom razumljivo, kakšno ravnanje se pričakuje od njih. ESČP pa se na področju varovanja zasebnosti tudi s tem pristopom ni zadovoljilo, saj države pogodbenice pogosto uporabljajo preveč splošne zakonske podlage za nadzor komunikacij, na način, ki jim omogoča diskrecijo o tem, pod katerimi pogoji in komu bodo sledile. Tak pristop ESČP je še mogoče razumeti, saj taka presoja še vedno sodi na področje jasnosti in predvidljivosti zakona. Treba pa je ugotoviti, da bi slovenska zakonodaja (kot tudi evropska direktiva) prestala presojo hrambe podatkov po tem pristopu: iz zakona je jasno izhajalo, da se je hranilo vse komunikacijske (prometne) podatke za vnaprej jasno določeno časovno obdobje. ESČP pa je v zadevi Škoberne uporabilo še test "nujnosti v demokratični družbi", pri čemer je ta test uporabilo za presojo zakonske ureditve
in abstracto
in ne za presojo konkretnega ravnanja države, kot je običajna praksa. Na področju varstva zasebnosti je ESČP ta test na ta način uporabilo že večkrat prej, a nikoli na področju hrambe podatkov.
[21]
Zakaj se je senat ESČP odločil vzpostaviti nove, strožje pogoje presoje na področju hrambe podatkov ravno v zadevi
Škoberne proti Sloveniji
, in ne na primer že prej v zadevi
Ekimdzhiev in drugi proti Bolgariji
, ko je imelo prvič priložnost za to, težko razumem.
16. Tak razvoj sodne prakse bi morda lahko razumeli (ob čemer nas mora še naprej motiti pomanjkanje izrecnega konvencijskega mandata za tako početje), če bi ESČP tak nadzor nad zakonom
in abstracto
izvajalo za obdobje po juliju 2014. Od takrat naprej je namreč zaradi sodbe SEU DRI popolnoma jasno, da bi bili implementacijski predpisi, ki bi ostali v veljavi kljub sodbi SEU DRI, tudi v nasprotju z 8. členom Konvencije. Od takrat naprej se države niso mogle več zagovarjati, da s svojimi pravili zagotavljajo skladnost s pravili druge mednarodne organizacije – EU (doktrina Bosphorus). Vendar ESČP teh vidikov ni upoštevalo.
e. Uporaba standarda SEU za celotno področje Sveta Evrope
17. Dodatni razlog, zaradi katerega bi morali biti previdni pri nekritičnemu sledenju sodbi
Škoberne
in zaradi katerega je treba ponovno premisliti o standardu, ki ga je vzpostavila ter o morebitni spremembi tega standarda, je dejstvo, da je ESČP v tej sodbi standard, ki ga je razvilo SEU in velja za področje EU, uporabilo ter uvedlo njegovo veljavnost za celotno območje Sveta Evrope. To ni majhna sprememba. Standard, ki je velja za 27 držav članic in 450 milijonov prebivalcev EU, je ESČP preoblikovalo po svoje in ga uveljavilo za 46 držav in za približno 745 milijonov prebivalcev. Upam si trditi, da nobena država ni zagotovila skladnosti svoje zakonodaje in prakse s tem standardom – prav vse države članice EU so namreč hranile podatke na podlagi Direktive, večina pa jih je tudi uporabila v kazenskih postopkih ter jih je v kazenskih postopkih uporabljala tudi po razveljavitvi Direktive s sodbo SEU DRI. Do posebnega problema pride v primerih držav članic Sveta Evrope, ki niso hkrati tudi članice EU – teh standard iz sodbe SEU DRI sploh ne zavezuje, saj niso podvržene nadzoru SEU.
f. Neenaka obravnava držav pogodbenic Konvencije
18. Zaradi po mnenju ESČP protikonvencijske hrambe podatkov je bila obsojena samo Slovenija, kar kaže na neenako obravnavo držav podpisnic konvencije. Številne druge države članice EU odkrito nasprotujejo sodbi SEU DRI, pa niso bile obsojene. Očiten primer tega je v uvodu tega ločenega mnenja omenjena zadeva
Ekimdzhiev in drugi proti Bolgariji
. V tej zadevi je bila v delu neselektivne hrambe podatkov ugotovljena kršitev samo v zvezi s pravili glede dostopnosti do hranjenih podatkov, ni pa bila država obsojena samo zaradi same hrambe. Izid tega dela postopka je bil torej povsem drugačen kot v primeru Slovenije.
19. Poleg tega iz literature izhaja, da so številne države članice EU nasprotovale, ali pa še vedno odkrito nasprotujejo, standardom hrambe podatkov, kot jih je v svoji sodni praksi razvilo SEU najprej v zadevi DRI, nato pa še v številnih drugih sodbah, ki jih je izdalo na tem področju.
[22]
Nenavadno je, da ESČP ni prejelo pritožb s področja hrambe podatkov iz Irske, Francije, Italije, Poljske, Danske, Belgije, Portugalske in Španije, kjer je upor do stališč SEU na tem področju znaten.
IV. Daljnosežnost in nepremišljenost nekaterih stališč v odločbi št. Up-1634/22 z vidika doktrine učinkovanja
ratione temporis
razveljavitvenih odločb
20. Vsega navedenega odločba št. Up-1634/22 ne upošteva. Poleg tega pa odločba št. Up-1634/22 po nepotrebnem uvaja stališča, ki bi lahko imela problematične učinke na ustaljeno ustavnosodno presojo tistih ustavnih pritožb, v katerih se zatrjujejo kršitve ustavnih pravic, ki naj bi bile posledica predhodne razveljavitve protiustavnih zakonskih določb. Če je večina že želela nekritično uveljaviti sodbo
Škoberne
, bi morala paziti, da to stori na način, ki bo skladen s slovensko ustavnosodno doktrino na področju učinkov
ratione temporis
razveljavitvenih odločb. Posebej želim opozoriti na stališča v 21. točki obrazložitve odločbe št. Up-1634/22:
"Zato Ustavno sodišče sprejema novo stališče, po katerem v primeru, ko so prometni podatki že hranjeni na neustavni pravni podlagi, posledično tudi njihova kasnejša uporaba v kazenskem postopku ne more biti v skladu z Ustavo. Navedeno pomeni, da do presoje sorazmernosti posega, do katerega je prišlo z uporabo prometnih podatkov v kazenskem postopku zoper pritožnico, niti ne more priti, saj sta hramba prometnih podatkov in nato dostop do njih ter njihova uporaba v kazenskem postopku dva ločena posega, ki zahtevata ločeno utemeljitev. Zato dejstvo, da so bili izpolnjeni pogoji za dostop do prometnih podatkov in za njihovo uporabo po 149.b členu ZKP/13, ne more odpraviti same protiustavnosti hrambe. Po spremenjeni presoji Ustavnega sodišča torej stališče sodišč iz izpodbijanih sodb, po katerem je uporaba pritožničinih prometnih podatkov, hranjenih na protiustavni podlagi po ZEKom-1/13, upoštevaje okoliščine konkretnega primera vendarle sorazmerna, pomeni kršitev pritožničine pravice do komunikacijske zasebnosti iz prvega odstavka 37. člena Ustave. Z navedenim stališčem so namreč sodišča upravičevala dostop do prometnih podatkov v kazenskem postopku, ki pa ob dejstvu, da je bila že njihova hramba razglašena za protiustavno, ne more biti ustavnoskladen."
21. Ta stališča bi lahko imela daljnosežne posledice, ki pa med deliberacijami niso bile ustrezno razrešene. Te posledice so povezane z učinkovanjem
ratione temporis
razveljavitvenih odločb Ustavnega sodišča. Doktrina učinkov
ratione temporis
razveljavitvenih odločb namreč veleva pristop, da sama ugotovitev neskladnosti zakona z Ustavo ne pomeni samodejno, da je prišlo tudi do kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin v posameznih sodnih postopkih, v katerih so bile izdane sodbe na podlagi kasneje razveljavljene zakonodaje:
"V vseh postopkih, v katerih še ni bilo pravnomočno odločeno, morajo torej sodišča upoštevati ugotovitveno odločbo Ustavnega sodišča, in sicer tako, da protiustavno zakonsko določbo uporabljajo tako, da njena uporaba ne bo v nasprotju z razlogi, ki so Ustavnemu sodišču narekovali ugotovitev njene protiustavnosti."
[23]
To pomeni, da če je bila določena zakonska podlaga razveljavljena iz določenih razlogov, je treba v posameznih primerih presoje ustavnih pritožb preučiti, ali so ti razlogi prisotni tudi v zadevi konkretne ustavne pritožbe glede na konkretne okoliščine posameznega primera. V obravnavani zadevi sicer neposredno ne gre za vprašanje učinkovanja razveljavitvene odločbe (saj je bil ZEKom/13 razveljavljen že leta 2014), postane pa to vprašanje relevantno zato, ker ga je s sodbo
Škoberne
ponovno obudilo ESČP. ESČP je namreč Ustavnemu sodišču s sodbo
Škoberne
sporočilo, da bi morali učinki razveljavitvene odločbe iz leta 2014 še vedno trajati. Tudi če to sprejmemo, pa je treba v vsakem konkretnem primeru še vedno preveriti, ali so v njem podane okoliščine, ki zahtevajo ugoditev ustavni pritožbi iz razlogov, zaradi katerih je bil ZEKom/13 razveljavljen. Zgoraj izpostavljeno stališče iz 21. točke obrazložitve je s tem v nasprotju, saj izključuje vsakršno presojo okoliščin konkretnega primera. Pomeni tudi, da bodo morda razveljavljene vse obsodbe na tem področju, ne glede na to, ali so bili v kazenskem postopku pridobljeni podatki za čas trajanja enega tedna ali pa štirinajstih mesecev.
22. Še več, tako stališče ima lahko posledice tudi na drugih pravnih področjih. Vsaka razveljavitev zakona lahko zaradi takega razumevanja učinkovanja ugotovljene protiustavnosti povzroči razumevanje, da so bile zaradi ugotovljene protiustavnosti avtomatsko kršene pravice posameznikov, v zvezi s katerimi so bile izdane sodbe na podlagi razveljavljenih zakonskih določb. Opozoriti želim, da odločbe nikakor ne bi smeli razumeti na ta način, saj iz nje nikakor ne izhaja namen Ustavnega sodišča spreminjati ustaljeno razumevanje učinkovanja
ratione temporis
razveljavitvenih odločb.
23. V navajanem besedilu odločbe je tudi nekaj notranjih protislovij. Eno od stališč iz 21. točke obrazložitve se glasi: "Navedeno pomeni, da do presoje sorazmernosti posega, do katerega je prišlo z uporabo prometnih podatkov v kazenskem postopku zoper pritožnico, niti ne more priti, saj sta hramba prometnih podatkov in nato dostop do njih ter uporaba v kazenskem postopku dva ločena posega, ki zahtevata ločeno utemeljitev." Prvi del stališča logično ne sledi drugemu delu stališča. ESČP je namreč v zadevi
Škoberne
področji
hrambe
podatkov in
dostopa
do hranjenih podatkov združilo v eno skupno pravno vprašanje ter ju ni več obravnavalo ločeno. Ločeno ju je obravnavalo v zadevi
Ekimdzhiev
, ne pa tudi v zadevi
Škoberne
. V 147. točki obrazložitve sodbe
Škoberne
je zapisalo:
"In view of the above-noted considerations, the Court finds that the impugned provisions of the Amended 2004 Act, which were the basis for the retention of the applicant’s telecommunications data, did not meet the 'quality of law' requirement and were incapable of limiting the 'interference' with the applicant’s Article 8 rights to what was 'necessary in a democratic society'. The retention, access and processing of these telecommunications data were therefore in breach of Article 8 of the Convention."
Stališče ESČP se torej glasi: ker je bila hramba neskladna s Konvencijo, tudi dostop in obdelava nista bili skladni s Konvencijo. Zato ni jasno, zakaj 21. točka obrazložitve še vedno govori o ločenosti obeh vprašanj in zakaj naj bi bil to razlog, da ni mogoče opraviti presoje morebitne kršitve v konkretnem postopku z uporabo testa sorazmernosti, kot je to običajno v primerih posegov v zasebnost.
24. Ustavno sodišče bi moralo, če bi želelo slediti stališču iz zadeve
Škoberne
, hkrati pa ne povzročati daljnosežnih in nepremišljenih učinkov, ta del obrazložitve zapisati drugače, na način, ki teh problemov ne bi povzročal, na primer (moji predlogi dodatkov so v poševnem besedilu): "Zato Ustavno sodišče sprejema novo stališče, po katerem v primeru, ko so prometni podatki že hranjeni na protiustavni pravni podlagi, posledično tudi njihova kasnejša uporaba v kazenskem postopku ne more biti v skladu z Ustavo,
pod pogojem, da tudi v okoliščinah konkretnega primera poseg v zasebnost ni bil v skladu z načelom sorazmernosti
. Dejstvo, da so bili izpolnjeni pogoji za dostop do prometnih podatkov in za njihovo uporabo po 149.b členu ZKP/13, ne more odpraviti same protiustavnosti hrambe,
lahko pa protiustavnost odpravi ugotovitev, da je bil poseg v zasebnost sorazmeren glede na zasledovani cilj kazenskega postopka ter da ni bil neustaven iz razlogov, iz katerih je bila razveljavljena zakonska podlaga, na kateri je temeljil poseg
. Po tej presoji Ustavnega sodišča torej stališče sodišč iz izpodbijanih sodb, po katerem je uporaba pritožničinih prometnih podatkov, hranjenih na protiustavni podlagi po ZEKom-1/13, upoštevaje okoliščine konkretnega primera
(v katerem so se uporabili podatki za obdobje 13 mesecev)
vendarle sorazmerna, pomeni kršitev pritožničine pravice do komunikacijske zasebnosti iz prvega odstavka 37. člena Ustave."
25. Zadnji stavek stališča iz 21. točke obrazložitve ("Z navedenim stališčem so namreč sodišča upravičevala dostop do prometnih podatkov v kazenskem postopku, ki pa ob dejstvu, da je bila že njihova hramba razglašena za protiustavno, ne more biti ustavnoskladen.") bi bilo treba povsem črtati.
V. Sklepno
26. Glede na vse navedeno, še zlasti pa v luči opisane nepremišljenosti stališč, sem se v obravnavani zadevi zavzemala za zavrnitev ustavne pritožbe. Menim, da je Ustavno sodišče že v svoji odločbi št. Up-710/15 z dne 9. 10. 2019, ko je samo obravnavalo zadevo
Škoberne
, zavzelo ustrezna stališča, ki bi jih v zadevi št. Up-1634/22 lahko ponovilo in jih dodatno nagradilo. Kot sem zgoraj navedla, je namreč pred slovenskimi sodišči, tudi pred Ustavnim, še nekaj deset kazenskih zadev, katerih usoda je odvisna od presoje vprašanja hrambe podatkov iz časa, ko je bila ta hramba ne le zakonita, temveč tudi obvezna z vidika prava EU. Nekritično sledenje sodbi ESČP v zadevi
Škoberne
, ki vzbuja številne pomisleke, bo nedvomno negativno vplivalo na navedene kazenske postopke, posledično pa tudi na pravno varnost v RS. Iz navedenih razlogov odločbe v zadevi št. Up-1634/22 nisem mogla podpreti.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Sodnica
[1]
ESČP, pritožba št. 19920/20, sodba z dne 15. 5. 2024.
[2]
ESČP, pritožba št. 70078/12, sodba z dne 11. 1. 2022.
[3]
ESČP, pritožba št. 25369/22 iz leta 2022, komunicirana RS leta 2025.
[4]
Polno ime direktive: Direktiva 2006/24/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o hrambi podatkov, pridobljenih ali obdelanih v zvezi z zagotavljanjem javno dostopnih elektronskih komunikacijskih storitev ali javnih komunikacijskih omrežij, in spremembi Direktive 2002/58/ES, UL L 105, 13. 4. 2006, str. 54–63.
[5]
F. Bignami, Privacy and Law Enforcement in the European Union: The Data Retention Directive, Chicago Journal of International Law, let. 8, št.. 1 (2007). Dostopno na:
https://chicagounbound.uchicago.edu/cjil/vol8/iss1/13
, str. 239.
[6]
Uradni list RS, št. 109/12 in 110/13.
[7]
Sodba velikega senata SEU v združenih zadevah Digital Rights Ireland Ltd proti Minister for Communications, Marine and Natural Resources in drugim in Kärntner Landesregierung in drugim, C‑293/12 in C‑594/12, z dne 8. 4. 2014.
[8]
J. Rauhofer in D. Mac Sithigh, The Data retention Directive Never Existed,  SCRIPTed, let. 11, št. 1 (2014), Dostopno na:
https://ssrn.com/abstract=2467244
, str. 125.
[9]
Z vsebinskimi razlogi za razveljavitev direktive iz sodbe SEU DRI se v celoti strinjam.
[10]
Evropska komisija je Švedski znesek plačane kazni vrnila, ko je SEU odločilo v zadevi DRI. Glej S. Thierse in S. Badanjak, Opposition in the EU Multi-Level Polity: Legal Mobilization against the Data Retention Directive, Palgrave Macmillan, 2020, str. 19.
[11]
Za informacije, kako so posamezna ustavna sodišča v EU ravnala na podlagi sodb SEU, glej R. Rybski, J. Podkowik, M. Zubik (ur.), European Constitutional Courts towards Data Retention Laws, Springer International Publishing, Cham 2021.
[12]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-65/13 z dne 3. 7. 2014.
[13]
Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21, 22/25 in 57/25 – ZF.
[14]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Škoberne
, 142.-147. točka obrazložitve.
[15]
Primerjaj z zadevo ESČP,
Kurič in drugi proti Sloveniji
, pritožba št. 26828/06, sodba z dne 26. 6. 2012.
[16]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Škoberne
, 142. točka obrazložitve.
[17]
Več o tem glej v ločenem mnenju sodnice Šugman Stubbs k odločbi št. Up-1634/22.
[18]
ESČP, pritožba št. 45036/98, sodba z dne 30. 6. 2005.
[19]
D.-L. Franklin in V. Tzevelekos, The ECtHR Bosphorus Doctrine in Cases Calling for Indirect Scrutiny of EU Law: Judicial Smoke Signals?, v: V. Pergantis (ur.), EU Responsibility in the International Legal Order, vol. B, Sakkoulas Publications, 2023, dostopno na:
https://ssrn.com/abstract=4689071
.
[20]
B. van der Sloot, The Quality of Law. How the European Court of Human Rights gradually became a European Constitutional Court for privacy cases, JIPITEC, let. 11, št. 2 (2020), dostopno na: https://www.jipitec.eu/jipitec/article/view/275/269.
[21]
Glej ESČP,
Big Brother Watch in drugi proti Združenemu kraljestvu
, pritožbe št. 58170/13, 62322/14 in 24960/15, sodba z dne 25. 5. 2021. Glej tudi B. van der Sloot, navedeno delo, str. 167.
[22]
Za informacije, na kakšen način so posamezne države članice spoštovale ali niso spoštovale stališča SEU glede hrambe podatkov, glej ustrezna poglavja v publikaciji E. Kosta, I. Kamara, Data retention in Europe and beyond: law and policy in the aftermath of an invalidated directive, Oxford University Press, Oxford 2025.
[23]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-624/11-16 z dne 3. 7. 2014, 11. točka obrazložitve.
⇒
Up-1634/22-31
22. 1. 2026
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNIKA DR. ROKA ČEFERINA
K ODLOČBI ŠT.
Up-1634/22
Z DNE 8. 1. 2026
1. Menim, da Ustavno sodišče v predmetni zadevi ne bi smelo avtomatično slediti sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP) v zadevi
Škoberne proti Sloveniji,
saj ima ta več vsebinskih in metodoloških pomanjkljivosti. Ne dvomim sicer o tem, da morajo slovenski organi oblasti, vključno z Ustavnim sodiščem, spoštovati sodbe ESČP. Vendar pa je pri tem treba upoštevati, da je sodna praksa ESČP na področju hrambe komunikacijskih podatkov neenotna. Različni senati ESČP so o vprašanjih s področja hrambe podatkov zavzeli različna stališča. V zvezi s tem naj omenim sodbo ESČP v zadevi
Ekimdzhiev in drugi proti Bolgariji
, v kateri ESČP glede hrambe podatkov ni zavzelo povsem enakega stališča, kot v zadevi Škoberne. In če obstaja dvom o tem, kateri od sodb ožjega senata ESČP v zvezi s hrambo komunikacijskih podatkov naj nacionalno sodišče sledi, je za zagotavljanje pravne varnosti v državah, ki so ratificirale Evropsko konvencijo o človekovih pravicah, nujno, da sodno prakso poenoti veliki senat ESČP.
2. V zvezi s tem naj izrazim svoje obžalovanje, ker Republika Slovenija (oziroma njen zakoniti zastopnik v zadevi
Škoberne
) ni zahtevala obravnave zadeve pred velikim senatom. Ob upoštevanju velikega pomena pravnih vprašanj, ki se nanašajo na komunikacijsko zasebnost, in resnih posledic, ki jih sodba
Škoberne
prinaša za izvedbo kazenskih postopkov pred rednimi sodišči, bi bilo zelo koristno, če se Republika Slovenija v zadevi
Škoberne
ne bi tako zlahka sprijaznila s sodbo ESČP in stališči ožjega senata ESČP v tej zadevi. Treba je namreč upoštevati, da pred slovenskimi sodišči poteka še več kazenskih postopkov, katerih rezultat je odvisen od presoje vprašanja hrambe podatkov iz časa, ko je bila ta hramba še zakonita. Lahko se zgodi, da se bodo ti postopki končali z ustavitvijo oziroma oprostilnimi sodbami, ker bodo redna sodišča sledila novi doktrini, ki jo je na podlagi neprepričljivo argumentirane sodbe ESČP v zadevi
Škoberne
soustvarilo Ustavno sodišče tudi v obravnavani zadevi.
3. Verjamem, da bo kolegica ustavna sodnica dr. Neža Kogovšek Šalamon v svojem ločenem mnenju bolj celovito osvetlila slabosti odločbe, h kateri dajem to ločeno mnenje. Sam pa naj opozorim predvsem na problematičnost stališča ESČP v zadevi
Škoberne
, ki mu je sledilo tudi Ustavno sodišče v obravnavani zadevi, po katerem se je presoja sodišč namesto na konkretno presojo kršitev pravic obdolženca osredotočila na abstraktno presojo zakonske ureditve, ki je bila podlaga za hrambo prometnih podatkov, ter jo je upoštevala kot odločilno.
4. V zadevi
Škoberne
je ESČP presojalo primer, v katerem so bili telekomunikacijski podatki pritožnika sicer res hranjeni za obdobje 14 mesecev, kot je določal takrat veljavni zakon (tako širok zakonski okvir je tudi Ustavno sodišče prepoznalo kot nesorazmeren in neskladen z Ustavo), vendar pa je obsodilna kazenska sodba zoper njega temeljila le na podatkih, pridobljenih v sorazmerno kratkem obdobju manj kot dveh mesecev, v katerem bi bilo mogoče podatke pridobiti tudi iz komercialnih baz podatkov. Z vidika Ustave in Konvencije sporna zakonska ureditev, ki je omogočala časovno (pre)dolgo hrambo prometnih podatkov, torej ni bila v vzročni zvezi z obsodbo pritožnika v kazenskem postopku. Z drugimi besedami, tudi če je tedaj veljavni zakon omogočal kršitev pravice do zasebnosti vsem prebivalcem Republike Slovenije, Škoberne ni bil obsojen zaradi te zakonske ureditve.
5. Menim, da bi se ESČP v zadevi
Škoberne
moralo osredotočiti le na vprašanje, ali je sodba v kazenskem postopku, zoper katero je pritožnik vložil pritožbo, temeljila na stališču, ki pomeni kršitev pritožnikove pravice do zasebnosti. Škoberne se je namreč na ESČP pritožil zoper obsodilno sodbo in ne zoper sporno zakonsko ureditev, ki je sicer res dopuščala nesorazmeren poseg v pravico do zasebnosti prebivalcev Republike Slovenije. ESČP bi zato moralo pri presoji ostati v okviru pritožnikovih navedb in okoliščin konkretnega primera, namesto tega pa je skrenilo na presojo skladnosti slovenskega zakona s Konvencijo. Menim, da je z opisanim pristopom, torej s presojo skladnosti nacionalne zakonske ureditve s Konvencijo
in abstracto
, pa čeprav ta ni bila neposredno povezana s sodbo nacionalnega sodišča, zoper katero je bila vložena pritožba, ESČP prestopilo meje svojih, s Konvencijo in svojo dosedanjo sodno prakso opredeljenih pooblastil.
6. V obravnavani zadevi je Ustavno sodišče sledilo vsebini sodbe ESČP v zadevi
Škoberne
. Kot je zapisalo v 21. točki obrazložitve, "v primeru, ko so prometni podatki že hranjeni na neustavni pravni podlagi, posledično tudi njihova kasnejša uporaba v kazenskem postopku ne more biti v skladu z Ustavo
".
Po mnenju večine sodnikov Ustavnega sodišča torej v obravnavani zadevi ni pomembno, ali je obsodilna sodba, zoper katero je pritožnica vložila pritožbo, temeljila na prometnih podatkih, ki so bili hranjeni za predolgo obdobje, ampak da je v tistem času, ko so bili podatki hranjeni, veljala (za vse prebivalce Republike Slovenije) ureditev, ki je to omogočala. Taka logika pa je napačna. Za ugotovitev kršitve človekove pravice v konkretnem primeru morajo biti upoštevne in odločilne samo konkretne okoliščine obravnavanega primera. Kršitve v konkretnem primeru ni mogoče samodejno enačiti z abstraktno protiustavnostjo zakona.
7. Naj sklenem, da bo nekritično sledenje sodbi ESČP v zadevi
Škoberne
zelo verjetno prispevalo k ustavitvi kazenskih postopkov oziroma izdaji oprostilnih sodb v postopkih, v katerih obtožnice temeljijo na podatkih, ki so bili hranjeni na podlagi prej veljavnega zakona, pa čeprav ti podatki v konkretnih primerih morebiti sploh niso bili uporabljeni kot bremenilni dokazi zoper obdolžence. To pa nikakor ne bo prispevalo k zagotavljanju pravičnega ravnotežja med pravicami obdolžencev na eni in pravicami žrtev kaznivih dejanj na drugi strani v kazenskih postopkih, ki potekajo pred slovenskimi sodišči. Drugače kot ESČP v zadevi
Škoberne
menim, da v navedeni zadevi ESČP tega ravnotežja ni vzpostavilo, nasprotno, po mojem mnenju ga je resno zamajalo.
8. Zato menim, da bi moralo Ustavno sodišče v obravnavani zadevi slediti svojim stališčem iz zadeve Škoberne, jih morda še dopolniti in na ta način ponovno odpreti dialog z ESČP, v katerem naj zadnjo besedo reče veliki senat ESČP.
9. Iz navedenih razlogov odločbe v zadevi št. Up-1634/22 nisem mogel podpreti.
dr. Rok Čeferin
Sodnik
⇒
Up-1634/22-32
22. 1. 2026
PRITRDILNO LOČENO MNENJE SODNICE
DR. KATJE ŠUGMAN STUBBS
K ODLOČBI ŠT.
Up-1634/22 Z DNE 8. 1. 2026
Kot je razvidno iz glasovanja v tej zadevi (5:3)
[1]
, je primer mejen. Kljub temu da se strinjam s številnimi pomisleki, ki so bili izraženi na seji s strani sodnikov, ki odločbe niso podprli,
[2]
sem sama lahko podprla izrek. Glede na predhodne sodbe SEU v zadevi
Digital Rights Ireland,
ESČP v zadevi
Škobrne proti Sloveniji
in odločbe našega Ustavnega sodišča
[3]
menim, da ne more biti dvoma o tem, da so bili podatki pritožnice hranjeni na protiustavni podlagi. Ker so bili hranjeni na protiustavni podlagi, tudi njihova uporaba v kazenskem postopku ne more biti v skladu z Ustavo. Ob obstoječi zakonodaji se mi zdi razumno tudi stališče, da
v nobenem kazenskem postopku, kjer so takšni podatki predloženi kot dokaz,
ni mogoče
presojati sorazmernosti posega zoper komunikacijsko zasebnost pri uporabi navedenih podatkov.
[4]
Vprašanje izločitve dokazov pa
je
v dometu nacionalnih ureditev.
V nadaljevanju se bom posvetila analizi vprašanja, ki ga načenja 23. točka obrazložitve odločbe – ali namreč obstaja določeno razlagalno polje, ki omogoča,
da dokaz, ki je ugotovljeno pridobljen na protiustaven način, ne bo izločen.
[5]
V odločbi je 23. točka obrazložitve očiten
obiter dictum
, za katerega bi morda bilo bolje, če ga ne bi bilo, ker odpira Pandorino skrinjico sistemskih vprašanj slovenskega kazenskega postopka. Ravno zato pa je treba zapisati še kakšno besedo in analizirati sedanje stanje.
a. Izločitev dokazov
Če ponovim znano dejstvo: obstaja več različnih načinov, kako države poskušajo preprečevati in regulirati nezakonito postopanje (predvsem) policije v kazenskih postopkih. Izločanje nezakonito in protiustavno pridobljenih dokazov
[6]
je eden od teh načinov.
[7]
Poenostavljeno rečeno obstajata dva modela ekskluzije dokazov:
(a) model dosledne izločitve dokazov, ki zahteva, da so izločeni vsi dokazi, ki so bili pridobljeni protipravno (ta model ima več podrazličic; lahko recimo vključuje tudi doktrino sadežev zastrupljenega drevesa ali pa dosledno izločanje zapoveduje samo pri določenih kršitvah);
(b) model, ki omogoča sodnikom tehtanje različnih vrednot in na podlagi tehtanja sodnik bodisi izloči dokaz ali pač ne.
Na splošno rečeno so adversarni postopki nekoliko bolj nagnjeni k priznavanju sodniške diskrecije pri presoji uporabe nezakonito pridobljenih dokazov, kontinentalni pa poskušajo bolj zakonsko specificirati primere, v katerih je treba takšne dokaze izločiti.
Obstajajo pa seveda tudi "mešani" sistemi: v nekaterih državah je stroga ekskluzija predpisana za določene kršitve, pri drugih kršitvah pa sodnik lahko tehta, ali bo dokaz izločil ali ne. V Nemčiji, po kateri se nekateri zelo radi zgledujejo, je za določene kršitve predpisana stroga ekskluzija. Absolutna ekskluzija velja za dokaze, ki so pridobljeni z metodami, ki kršijo človekovo dostojanstvo, za izjave, pridobljene s prepovedanimi metodami zasliševanja, in za dokaze, ki posegajo v jedro pravice do zasebnosti. V teh primerih sodnik mora izločiti dokaz.
[8]
Pomembno je razumeti, da tudi v sistemih, v katerih sodnik lahko tehta, navadno ne tehta med težo kaznivega dejanja in nezakonitostjo dokaza. Takšna rešitev bi vodila v absurdno situacijo, ko bi imeli dva režima kazenskih postopkov: pri bagatelnih kaznivih dejanjih bi se dokazi izločali, pri težjih kaznivih dejanjih pa ne. Navadno se tako tehta med resnostjo in namernostjo kršitve pravice in pomenom prizadete pravice na eni strani ter interesi učinkovitega pregona na drugi strani. Nemški sodnik tako v primerih, ko lahko tehta (
Abwägungslehre
), presoja: težo kršitve (ali gre za manjšo procesno napako ali za resen poseg v temeljne pravice), naravo kršene pravice (bližje kot je pravica jedru osebne avtonomije, manj je prostora za uporabo dokaza), stopnjo krivde državnih organov, sistemski pomen izločitve (ali bi neizločitev spodkopala spoštovanje pravnega reda in legitimizirala sistemsko zlorabo pooblastil) in pomen dokaza za postopek.
[9]
Avtorji primerjalnopravne študije o izločitvi dokazov celo svarijo pred pretirano sodniško diskrecijo in priporočajo kaskadni sistem tehtanja.
[10]
b. Izločanje dokazov – ustavna raven
Na ravni slovenske Ustave je načelo izločitve (ekskluzije) dokazov vsebovano v pravici do odprave posledic kršitve človekovih pravic iz četrtega odstavka 15. člena Ustave. O tem ne more biti dvoma, saj je Ustavno sodišče o tem odločilo že večkrat.
[11]
Vprašanje pa je, kaj to pomeni. Ali Ustava zahteva od zakonodajalca, da mora urediti institut izločitve dokazov ali je morda dovolj kakšen drug način sankcioniranja takšnih kršitev?
[12]
Zdi se, da iz dosedanje sodne prakse izhaja, da zakonodajalec določeno oblike izločitve nezakonitih dokazov mora urediti. Brez dvoma pa lahko zapišem, da
Ustava ne zahteva prav določenega načina (zakonske) ureditve izločitve
nezakonitih ali ustavno neskladno pridobljenih dokazov. Vprašanje izbire modela izločitve je prepuščeno zakonodajalcu, seveda pa je lahko tak model kasneje predmet presoje skladnosti z Ustavo.
c. Ekskluzija dokazov – zakonodajna raven
Čeprav so določbe, ki se nanašajo na izločanje dokazov, razmetane po celotnem ZKP,
[13]
pa lahko jedro tega sporočila najdemo v drugem odstavku 18. člena tega zakona. Ta določa:  "Sodišče ne sme opreti sodne odločbe na dokaze, ki so bili pridobljeni s kršitvijo ustavno določenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kot tudi ne na dokaze, ki so bili pridobljeni s kršitvijo določb kazenskega postopka in je zanje v tem zakonu določeno, da se sodna odločba nanje ne more opreti, ali ki so bili pridobljeni na podlagi takega nedovoljenega dokaza."
Najbolj splošno rečeno je po slovenskem ZKP treba izločiti:
(a) dokaze, ki so pridobljeni s kršitvijo določb kazenskega postopka in je zanje v ZKP določeno, da se sodna odločba nanje ne more opreti,
[14]
(b) dokaze, ki so bili pridobljeni s kršitvijo ustavno določenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin,
(c) dokaze, ki so bili pridobljeni na podlagi takega nedovoljenega dokaza.
Kot je razvidno iz predstavljenega, se je naš zakonodajalec odločil za strog model izločanja dokazov, ki ne dopušča tehtanja različnih vrednot. Sodnik v navedenih primerih mora izločiti takšne dokaze.
d. Izjeme od pravila, da morajo biti nezakoniti dokazi in dokazi, pridobljeni na protiustaven način, izločeni.
Tudi v sistemih, kjer poznajo dosledno ekskluzijo dokazov, so se izoblikovale nekatere izjeme od obvezne izločitve dokazov. Pomembno je, da te izjeme
ne temeljijo na tehtanju
(oziroma presoji sorazmernosti), pač pa na logiki dopustnosti (ker naj ne bi bil dosežen cilj ekskluzije), ki omogoča, da se dokazi ne izločijo. Najbolj znane so verjetno izjeme, ki jih je izoblikovala sodna praksa ameriških sodišč: izjema dobre vere, izjema neizogibnega odkritja, izjema neodvisnega vira, izjema zbledelega madeža (vzročna zveza med nezakonitim ravnanjem in dokazom je dovolj oslabljena).
[15]
e. Razmerje: zakonodajna in ustavnopravna raven
V Sloveniji imamo torej situacijo, ko Ustava zahteva neke vrste izločitev dokazov (če upoštevamo dosedanjo presojo Ustavnega sodišča), ne zahteva pa določene vrste izločitve. Ko je zakonodajalec tehtal med različnimi vrednotami, se je odločil, da letvico postavi visoko (kot se na prvi pogled zdi) v korist pravic obdolženca. Ustava tega seveda ne preprečuje; tudi takšen model je v skladu z Ustavo. Zakonodajalec se je zanj verjetno odločil, ker je ocenil, da je v mladi demokraciji treba zagotoviti varstvo pred policijsko državo. In do tega je imel vso pravico.
Treba je namreč razumeti, da pri ureditvi kazenskega postopka nikakor ne gre zgolj za tehtanje med pravicami obdolženca in javno varnostjo, pač pa za širše vprašanje tehtanja med demokratično in policijsko državo. V konkretnem kazenskem postopku to ni na prvi pogled vidno, saj se navadno izloča dokaze, ki so inkriminatorni in se zato lahko zdi, da ekskluzija ščiti zgolj in samo obdolženca ter zanemarja javno varnost. Seveda temu ni tako: ekskluzijska pravila zagotavljajo vsem nam, tudi tistim, ki ne izvršujemo kaznivih dejanj, da se neutemeljeno ne posega v naše pravice.
Kljub temu pa je dejstvo, da je slovenska res dosledna ureditev ekskluzijskega pravila skorajda absolutna. Sama sem jo v tem pogledu kritizirala že leta 1999, ko sem v primerjavi z ameriško doktrino, po kateri smo se sicer zgledovali, ugotovila, da je naša zastavljane širše vsaj v dveh pogledih: da onemogoča sodišču opiranje na katerikoli dokaz, ki krši zagotovljene pravice,
ne glede na to, zoper koga
so bile kršene, in
ne glede na to s strani koga
so bile kršene.
[16]
V ZDA namreč ekskluzijo omejujejo samo na dokaze, ki so bili pridobljeni od obdolženca (ne pa od drugih oseb), in na dokaze, ki so pridobljeni s strani države (ne pa zasebnikov). Danes pa je podvržena še različnim drugim kritikam.
f. Sklepno
Sodniki morajo seveda spoštovati zakonodajo in se držati dosledne izločitve dokazov, kot jo določa ZKP. Morebitno tehtanje sorazmernosti posegov v človekove pravice ali tehtanje vrednot ob taki zakonodajni ureditvi seveda ni mogoče. Znotraj tega okvira pa so sodišča tudi v Sloveniji že uporabljala nekatere izjeme od dosledne izločitve dokazov. Tudi v našem primeru bi lahko preigrali nekatere od njih; še najbližje se verjetno zdi izjema dobre vere.
Žogica za morebitno spremembo sistema izločitve dokazov je torej pri zakonodajalcu, če bi ocenil, da je treba spremeniti model izločitve dokazov. Seveda pa mora takšna odločitev temeljiti na poglobljeni analizi celotnega kazenskega postopka in njegovih ravnovesij. Nikakor je ni mogoče odpraviti s spremembo enega člena, kot se je zgodilo v prvi verziji t. i. Šutarjevega zakona.
O kompleksnosti tega vprašanja se je moč prepričati recimo na rezultatih primerjalnopravne študije o izločitvi dokazov, ki je bila financirana s strani Evropske komisije.
[17]
Na odločitev o modelu izločanju dokazov namreč vplivajo številni dejavniki: (a) v kateri fazi postopka se dokazi izločajo, (b) kako pride do izločitve oziroma ničnosti (na predlog strank, po uradni dolžnosti …), (c) kaj pomeni izločitev oziroma ugotovitev ničnosti (da se sodnik s tem dokazom ne sme seznaniti ali samo ne sme opreti nanj sodne odločbe …), (d) ali je ekskluzija določena v zakonu ali je povsem stvar sodniške presoje in jo kreira sodna praksa, (e) ali se ekskluzija nanaša tudi na sadeže zastrupljenega drevesa, (f) v odnosu do koga deluje izločitev dokazov (države, zasebnikov), (g) ali gre za obremenilne ali razbremenilne dokaze, (h) kako ravnati pri presoji dokazov iz tujine in podobno. Ne nazadnje pa je treba vedno presoditi ravnotežja v celotnem sistemu: kot recimo, ali obstajajo kakšni drugi mehanizmi, ki vplivajo na ravnotežje pravic (npr. Nemčija recimo pozna sistem pritožbe zoper odločitve o preiskovalnih dejanjih). Odločitev o morebitnem novem modelu mora biti torej premišljena in sistemska.
dr. Katja Šugman Stubbs
Sodnica
[1]
Sodnik Gorkič je bil izločen.
[2]
Ti pomisleki bodo verjetno izraženi tudi v ločenih odklonilnih mnenjih.
[3]
Glej odločbo
št. U-I-65/13
i
n druge, ki so navedene v odločbi.
[4]
Glej 21. točko obrazložitve odločbe.
Poleg vsega pritožnica ni bila obsojena za hudo kaznivo dejanje in ji je bila izrečena (le) pogojna obsodba (glej kriterije SEU za posege v obravnavano človekovo pravico v 18. točki obrazložitve odločbe).
[5]
To vprašanje je načel že P. Gorkič, Načelo sorazmernosti in izločanje nezakonitih dokazov v slovenskem pravu?!. Pravna praksa, leto 28, št. 42 (2009), str. 6-8 in P. Gorkič, Načelo sorazmernosti in izločanje nezakonitih dokazov v slovenskem pravu: drugi del. Pravna praksa, leto 33, št. 5 (2014), str. ii-viii.
[6]
"Exclusionary rules are wide-ranging: they are ‘as many and varied as the diverse range of values, objectives, and policies they embody to promote". M. Panzavolta, E. Maes, A. Mosna, Streamlining the exclusion of illegally obtained evidence in criminal justice, str. 16, ki citirajo P. Roberts, A. A. S. Zuckerman, Criminal Evidence, 2. izdaja, Oxford University Press, Oxford 2010, str. 97.
[7]
Včasih je težko izločiti nacionalna pravila, ki se nanašajo na to vprašanje, saj se lahko skrivajo pod različnimi koncepti: dopustnost dokazov (
admissibility
), ničnost dokazov in podobno.
[8]
T. Weigend, Germany, v: Bradley et al. (ur.), Criminal Procedure: A Worldwide Study, 2. izdaja, Carolina Academic Press, 2007, str. 243–251.
[9]
S. C. Thaman, Comparative Criminal Procedure, 2. izdaja, Carolina Academic Press, 2019, str. 297–304.
[10]
M. Panzavolta, E. Maes, A. Mosna, Streamlining the exclusion of illegally obtained evidence in criminal justice. Dostopno na: Microsoft Word - DREP - Report consolidated_Dec 2021_FINAL - 21:12:21.docx.
[11]
Glej npr. sklep Ustavnega sodišča št. Up-6/92 z dne 4. 11. 1996, 8. in 10. točka obrazložitve, ter odločbo Ustavnega sodišča št. Up-709/15, Up-710/15, 64. točka obrazložitve.
[12]
Na primer disciplinska odgovornost policista, odškodninska odgovornost države.
[13]
Več o tem glej K. Šugman Stubbs, Izločitev dokazov po zakonu o kazenskem postopku, Pravosodni bilten, letnik 22, št. 2 (2001), str. 9-20.
[14]
Nekoliko nenavadna zakonodajna tehnika, ki je še ostanek stare jugoslovanske zakonodaje.
[15]
Glej B. M. Zupančič et. al. Ustavno kazensko procesno pravo: sodni primeri, dokumenti, komentarji in gradiva s področja ustavnega in mednarodnega kazenskega procesnega prava slovenskih, evropskih, severnoameriških in mednarodnih sodišč, Pasadena, 2001.
[16]
Glej K. Šugman Stubbs,
Ekskluzija dokazov in doktrina sadežev zastrupljenega drevesa v sodni praksi ameriškega Vrhovnega sodišča in po 18. členu Zakona o kazenskem postopku, Zbornik znanstvenih razprav, let. 59 (1999), str. 378–396.
[17]
M. Panzavolta, E. Maes, A Mosna, nav. delo.
⇒
Up-1634/22-33
22. 1. 2026
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA DR. RAJKA
KNEZA K ODLOČBI ŠT.
Up-1634/22
Z DNE 8. 1. 2026
I. Uvod
1. V obravnavani zadevi sem se v razpravi zavzemal za dve možnosti, ki ju večina ni sprejela. Prva (in primarna) možnost je bila, da bi Ustavno sodišče na podlagi Protokola št. 16 h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) zaprosilo Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) za neobvezno svetovalno mnenje.
[1]
S tem bi ESČP soočili z vprašanji, ki se v nacionalnih kazenskih postopkih pojavljajo ob
ex tunc
učinkih njegovih odločitev, zlasti kadar gre za postopke, ki so še v teku ali v katerih so izredna pravna sredstva še mogoča. Druga možnost je bila, da, potem ko večina sprejme spremembo stališča in sledi sodbi ESČP v zadevi
Škoberne proti Sloveniji
, se v obrazložitvi jasneje predstavi, kako se s podobnimi težavami spopadajo sodišča v drugih državah in kakšni so mogoči pristopi k procesni ekskluziji dokazov. Večina je ocenila, da glede na 18. člen ZKP in pravilo o izločitvi dokazov takšne informacije v tej odločbi niso primerne. S takšnim pristopom se ne morem strinjati, zato v nadaljevanju pojasnjujem razloge za svoje ločeno mnenje.
I. O neizkoriščeni možnosti zaprosila za svetovalno mnenje ESČP
2. Možnost zaprosila za svetovalno mnenje po Protokolu št. 16 k EKČP razumem kot del sodniškega dialoga, v katerem morajo ustavna sodišča in ESČP deliti tudi povratne informacije o praktičnih učinkih strasbourške sodne prakse. V tem primeru ne gre za abstraktno vprašanje razlage EKČP, temveč za zelo konkretno težavo, ki ni omejena le na Slovenijo: odločbe ESČP, s katerimi sodišče zgolj deklaratorno ugotovi, da ureditev hrambe in uporabe osebnih (prometnih) podatkov v nacionalnem pravu ni skladna z EKČP, imajo v nacionalnih kazenskih postopkih
de facto
učinke, ki močno presegajo okvir konkretne zadeve, o kateri ESČP odloča.
3. ESČP ima v postopkih po EKČP po naravi stvari zgolj deklaratorna pooblastila: ugotavlja kršitve, prisodi pravično zadoščenje in nakaže splošne ali individualne ukrepe, kazenskih sodb pa ne razveljavlja. Nacionalna sodišča, tudi ustavna, so v drugačnem položaju. Kadar se v drugih, še odprtih zadevah ravnajo po stališčih, izoblikovanih v deklaratorni sodbi ESČP, to praviloma pomeni, da nekaterih dokazov ne smejo upoštevati oziroma da sodbe, ki se na takšne dokaze opirajo, v postopkih z izrednimi pravnimi sredstvi ne morejo obstati. V tem smislu imajo sodbe ESČP
ex tunc
učinek tudi za številne druge primere, ki pred ESČP sploh niso bili (in ne bodo). V obravnavani zadevi je Ustavno sodišče sámo ugotovilo, da je vprašanje uporabe prometnih podatkov, pridobljenih na podlagi pozneje razveljavljene ureditve, odprto v več deset kazenskih postopkih, ki so še v teku.
4. Prevedeno v enostavnejši jezik: zaradi stališč, ki jih ESČP oblikuje v deklaratornih sodbah (npr. glede protiustavnosti splošne in neselektivne hrambe prometnih podatkov), bodo v nacionalnih pravnih redih razveljavljene že razsojene kazenske zadeve. ESČP teh učinkov ne vidi neposredno, ker ne odloča o razveljavitvi obsodilnih sodb in ne sprašuje, kako se bo njegovo stališče udejanjilo v vseh drugih zadevah, v katerih so bili isti dokazi uporabljeni v dobri veri in na podlagi takrat veljavne zakonodaje.
5. Pri tem ESČP v okvirih svoje abstraktne presoje praviloma ne diferencira po intenziteti posameznega posega v pravico do zasebnosti. Če si ilustrativno zamislimo lestvico intenzitete kršitve od 1 do 10, je sodna kvalifikacija kršitve neke določbe EKČP (v tem primeru 8. člena) v veliki meri enaka, ne glede na to, ali je bil na primer nek prometni podatek hranjen nekaj dni ali tednov dlje, kot bi smel, ali pa je šlo za dolgotrajno in sistematično poseganje v komunikacijsko zasebnost (npr. z dvoletnim hranjenjem prometnih podatkov vseh uporabnikov mobilnih telefonov). Torej, pristop, vse ali nič – vmesnega nič. Tehtanja ni. ESČP lahko v posamezni zadevi sicer uporabi koncept "poštenega sojenja kot celote" in ugotovi, da uporaba takšnih podatkov ne vodi tudi do kršitve 6. člena EKČP, vendar to nacionalnim sodiščem v drugih, še odprtih zadevah ne razreši temeljnega problema: ob spoštovanju načela primarnosti EKČP in vezanosti na stališča ESČP bodo morala ta stališča upoštevati, pri čemer slovensko pravo in sodna praksa koncepta splošne presoje poštenosti postopka kot samostojnega kriterija ne poznata.
6. Nacionalna sodišča, drugače kot ESČP, ne morejo ostati na ravni deklariranja. Vsako pravno sredstvo mora, če naj bo učinkovito, imeti možnost razveljavitve obsodilne sodbe in začetka novega postopka, kadar ugotovljena kršitev to zahteva. To je bistvena razlika v funkciji: razveljaviti obsodilno sodbo in odrediti novo sojenje v zadevi, ki se nanaša na huda kazniva dejanja ali na korupcijo v sodstvu, je kvalitativno drugačna odločitev, kot zgolj ugotovitev kršitve in prisoditev pravične odškodnine (obsojena oseba pa ostane v zaporu). Teža odločitve je pri nacionalnem sodišču očitno večja (obsojeni bo izpuščen, morda odšel iz države in se izogibal ponovnemu sojenju do zastaranja; takšne primere poznamo), čeprav izhaja iz iste konvencijske premise.
7. V takšnih okoliščinah je, menim, ravno institut svetovalnega mnenja primeren instrument, s katerim bi lahko Ustavno sodišče ESČP opozorilo na sistemske učinke njegove sodne prakse in na praktične težave, s katerimi se soočajo nacionalna sodišča, ko poskušajo doseči hkratno spoštovanje konvencijskih jamstev in učinkovito varstvo temeljnih dobrin, ki jih zasleduje kazensko pravo. Pri tem ne gre za spodkopavanje primarnosti EKČP ali avtoritete ESČP, temveč za iskren dialog o posledicah, ki jih imajo deklaratorne sodbe za nacionalne kazenske postopke. V literaturi je že opozorjeno, da ESČP v zadevah glede varstva zasebnosti vse bolj nastopa kot nekakšno evropsko "ustavno sodišče za zadeve zasebnosti", s čimer pa prevzema tudi odgovornost za razumljivost in operativnost svojih standardov v nacionalnih sistemih.
[2]
8. Obžalujem, da večina te možnosti naslavljanja širšega, nikakor pa ne majhnega problema ni izkoristila in se je odločila, da bo vprašanje rešila zgolj z notranjo reinterpretacijo 37. člena Ustave, ESČP pa ne soočila z vprašanjem, kako naj nacionalna sodišča v luči njegovih odločitev ravnajo v drugih, še odprtih kazenskih zadevah. Soočen s tem dejstvom večine sem poskušal vsaj omiliti trdoto odločbe z odpiranjem vprašanja absolutnosti ekskluzije, primerjalnimi rešitvami in nevarnostjo "padanja" tudi večjih (za javno varnost nevarnih) kazenskih zadev. O tem v naslednjem delu tega ločenega mnenja.
II. O potrebi po jasnejšem prikazu primerjalnih pristopov k ekskluziji dokazov
9. Po tem torej, ko je večina sprejela spremembo stališča in v delu, ki se nanaša na hrambo prometnih podatkov, sledila sodbi ESČP v zadevi
Škoberne proti Sloveniji
, bi po mojem mnenju Ustavno sodišče moralo storiti še dva dodatna koraka:
jasno bi moralo povedati, da ugotovitev nezakonitosti ali celo protiustavnosti izvora dokaza sama po sebi še ne odgovarja na vprašanje, kakšna procesna sankcija je v konkretnem kazenskem postopku nujna;
rednim sodiščem bi transparentno prikazalo, kako se z istimi težavami spopadajo tuja sodišča, zlasti glede presoje, ali dokaz, pridobljen v dobri veri na podlagi pozneje razglašene protiustavne ureditve, nujno terja izločitev ali pa se dopusti njegova uporaba ob ustreznih varovalkah.
10. Žal večina v obrazložitvi odločbe ostane pri relativno abstraktni ugotovitvi, da se Ustavno sodišče o absolutnosti ekskluzije dokazov še ni izreklo in da je vprašanje razmerja med kršitvami temeljnih pravic in procesno ekskluzijo pretežno stvar razlage 18. člena ZKP pred rednimi sodišči. S tem formalno sicer ohrani odprt prostor za razvoj sodne prakse, vendar rednim sodiščem ne ponudi tistega, kar v takšnih situacijah najbolj potrebujejo: razumljivega okvira, v katerem se lahko gibajo, in vpogleda v to, kako podobne probleme rešujejo sodišča v drugih državah.
11. Sam sem zato predlagal, naj se v odločbo vključi vsaj strnjen prikaz nekaterih temeljnih primerjalnih izhodišč:
"
Države članice EU se različno spopadajo s tem vprašanjem. Tako nekatere strogo izločajo tovrstne dokaze (npr. Estonija), večina držav članic EU pa uporabo takšnih dokazov dopušča, saj šteje, da je pravica do poštenega sojenja kljub vsemu zagotovljena. Razlike med pristopi so deloma povezane z razumevanjem, da ugotovljena nezakonitost (ali protiustavnost) ureditve hrambe podatkov še ne daje avtomatičnega odgovora na vprašanje procesne sankcije v konkretni kazenski zadevi: presoja se tudi, ali in v kolikšni meri je bil s tem dejansko prizadet položaj obrambe ter poštenost postopka kot celote. Pri tem se v tehtanje (ob upoštevanju zahtev učinkovitega varstva človekovih pravic) vključujejo tudi legitimni cilji kazenskega prava, zlasti varstvo javne varnosti, pravic žrtev in zaupanje javnosti v delovanje kazenskega pravosodja, pa tudi vidik pravne varnosti, kadar so organi ravnali na podlagi takrat veljavnega prava. Prim. npr. poročilo Eurojust: The effect of Court of Justice of the European Union case-law on national data retention regimes and judicial cooperation in the EU, november 2024, dostopno na https://www.eurojust.europa.eu/publication/effect-court-justice-european-union-case-law-national-data-retention-regimes-judicial-cooperation. Prim. tudi sodbo irskega Vrhovnega sodišča People v. Graham Dwywer z dne 31. 7. 2024, v kateri je Vrhovno sodišče ob stališču SEU v zadevi Commissioner of An Garda Síochána uporabo spornih prometnih podatkov dopustilo. Presodilo je namreč, da ni šlo za namerno in zavestno kršitev, saj je irska policija delovala v dobri veri in v skladu z veljavno zakonodajo v tistem času ter ni mogla vedeti, da bo SEU kasneje takšno ureditev razveljavilo, izločitev dokazov pa bi nesorazmerno ogrozila poštenost kazenskega postopka, saj so bili podatki ključni in ni bilo zlonamernega ravnanja organov pregona. Po presoji sodišča sta resnost kaznivega dejanja in javni interes v obravnavani zadevi terjala, da se ti dokazi uporabijo pri sojenju, sicer bi bil omajan ugled sodnega sistema.
Takšen pristop hkrati implicira, da posledice ugotovljenih pomanjkljivosti režima hrambe niso nujno enake v vseh primerih: stroga avtomatična izločitev v vseh (tudi številnih starejših) zadevah lahko vodi do izidov, ki bi bili težko združljivi s funkcijo kazenskega pravosodja in s pozitivnimi obveznostmi države pri varovanju temeljnih dobrin. To pa ne pomeni, da je izločitev (ali vsaj prepoved opiranja na dokaz) izključena: posebej v primerih, ko sporni podatki odločilno determinirajo dokazni zaključek ali ko obramba zaradi načina pridobitve/obdelave teh podatkov ni imela realne možnosti učinkovitega izpodbijanja, lahko zahteva po učinkovitem varstvu pravic terja strožjo procesno posledico.
"
12. Kljub temu da je s to odločbo na ustavno raven povzdignjena kršitev pravil hrambe in uporabe prometnih podatkov,
[3]
pa to ne pomeni, da predvsem drugi odstavek 18. člena ZKP sploh ni odprt za razlago.
[4]
V njem ni (pomembnega) časovnega elementa (v času uporabe dokaza je ta bil zakonito pridobljen) in drugih elementov (dobra vera, odsotnost vedenja, kako bo nekaj urejeno v prihodnosti, itd.), o katerih pišem. To pomeni tudi, da bi se lahko kazenska sodišča prek 156. člena Ustave ponovno obrnila na Ustavno sodišče in ga soočila z vprašanjem absolutnosti ekskluzije dokazov. Zato mislim, da vsebinska odločitev (sledenje odločitvi v zadevi
Škoberne
in sprememba stališča Ustavnega sodišča) še ne pomeni, da trči z dodatkom, kot se ga predlagal. To, seveda, ne pomeni, da predlagam rahljanje prekluzije brez premisleka in kar počez. Tega (vprašanja "kako") se dotaknem v nadaljevanju.
13. Na podobne dileme opozarja tudi Erbežnik (že leta 2009).
[5]
Opiše, da je hrvaški Zakon o kazenskem postopku s spremembami 10. člena redefiniral izločitev dokazov tako, da je izrecno uvedel utilitaristično tehtanje med težo posega v pravico in težo kaznivega dejanja: pri določenih hudih kaznivih dejanjih se lahko sicer nezakonito pridobljen dokaz vseeno uporabi, kadar "
interes kaznenog progona i kažnjavanja počinitelja preteže nad povredom prava
", hkrati pa zakon določa varovalko, da sodna odločitev ne sme temeljiti izključno na takem dokazu. Avtor pri tem posebej poudari ustavnopravno napetost med takšno zakonsko izjemo in ustavno prepovedjo uporabe nezakonito pridobljenih dokazov, ki jo vsebuje hrvaška ustava. Hrvaški model tako ilustrira dvoje: prvič, da se tudi zakonodajalec ne more izogniti vprašanju, kako razmerje med varstvom pravic in javnim interesom kazenskega pregona normativno uravnotežiti, in drugič, da strogo in absolutno razumljeno ekskluzijsko pravilo v praksi sili v iskanje normiranih izjem, kadar bi sicer resno ogrozilo funkcijo kazenskega pravosodja. V pravni teoriji se podobna razmišljanja razvijajo v okviru koncepta t. i. "tainted evidence" in dvojne funkcije ekskluzije (generalno-preventivna in integritetna funkcija). Avtorji opozarjajo, da je treba razlikovati med primeri, v katerih je kršitev posledica zavestnega in arbitrárnega ravnanja organov pregona ali pravosodja, in primeri, v katerih so organi ravnali v dobri veri na podlagi veljavne ureditve, za katero šele kasneje (tudi s pomočjo strasbourške ali luksemburške sodne prakse) postane jasno, da ni skladna s temeljnimi pravicami.
[6]
14. S tem, ko se je večina odločila, da v odločbo ne vključi jasnejše primerjalnopravne orientacije in da se do vprašanja ekskluzije, kljub izrecni spremembi stališča glede 37. člena Ustave, opredeli le na zelo splošni ravni, je po mojem mnenju zamudila priložnost, da bi rednim sodiščem in zakonodajalcu transparentno sporočila, s kakšnimi težavami se v podobnih primerih soočajo tudi druga sodišča in kje se (ob spoštovanju temeljnih pravic) vseeno prepoznava prostor za sorazmerno presojo procesnih posledic. S tem se vračam k vprašanju iz 12. točke; kako takšen razmislek sploh udejanjiti. Gotovo previdno in s poglobljenim premislekom;
[7]
zakonodajalec na abstraktni ravni (za vse vnaprej nedoločene primere,
ex ante
), sodišča pa na podlagi posameznih primerov (
ex post
), z ustavnoskladno razlago drugega odstavka 18. člena ZKP. Menim, da takšna razlaga v določenih primerih ni nemogoča.
III. O razmerju med varstvom pravic obdolženca in javno varnostjo
15. V tem ločenem mnenju ne zagovarjam oslabitve procesnih jamstev obdolžencev ali relativizacije prepovedi arbitrarnih posegov v komunikacijsko zasebnost. Govorim o specifični kategoriji primerov, kjer so organi pregona in sodišča ravnali (v dobri veri) na podlagi ureditve, ki je bila takrat veljavna in jo je država sprejela z namenom uskladitve z zahtevami prava EU, pri čemer ni bilo mogoče vnaprej predvideti, da bo ta ureditev kasneje ocenjena kot neskladna z EKČP ali Ustavo. V takšnih primerih ni mogoče govoriti o ravnanju, ki bi ga bilo mogoče pripisati policiji ali sodiščem kot zavestno kršitev; problem je sistemske narave. Vendar so posledice, če se vzpostavi trdo pravilo avtomatične procesne ekskluzije, konkretne: v številnih zadevah, v katerih so bili prometni podatki pomemben ali celo ključni del dokaznega mozaika, bo prišlo do razveljavitve obsodilnih sodb in sprostitve oseb, obsojenih za huda kazniva dejanja.
16. Seveda je treba vedno izhajati iz tega, da kazenski postopek ne sme temeljiti na dokazih, pridobljenih z grobim in zavestnim kršenjem temeljnih pravic. Toda v primerih, kjer organi ravnajo v dobri veri, v prepričanju in skladno z veljavno zakonodajo, ki je šele kasneje ocenjena kot protiustavna, se legitimno postavlja vprašanje, ali trdo in avtomatično pravilo ekskluzije vedno ustrezno uravnoteži vse ustavno varovane dobrine. Med njimi ni le pravica obdolženca, temveč tudi javna varnost, pravice žrtev ter zaupanje v učinkovitost kazenskega pravosodja, ki ima v pravni državi prav tako pomembno mesto.
17. Obžalujem, da večina v obrazložitvi ni bila pripravljena niti na minimalen korak v smeri, ki sem jo predlagal: da bi v odločbi vsaj priznala, da gre za težko ustavnopravno dilemo, ki ni enostavno rešena z abstraktno navedbo, da se Ustavno sodišče o absolutnosti ekskluzije dokazov še ni izreklo, in da bi opozorila na razloge, zaradi katerih številne druge države članice EU v podobnih situacijah izbirajo bolj diferencirane rešitve.
IV. Še opomba o zadevi Škoberne
18. Posebej zgovoren je tudi procesni vidik zadeve
Škoberne
, ki ji odločba sledi. Iz obrazložitve sodbe ESČP izhaja, da je sodišče opravilo razmeroma široko presojo in se ni omejilo zgolj na vprašanje
uporabe
prometnih podatkov v konkretnem kazenskem postopku, temveč je obravnavalo tudi sam režim njihove
hrambe
. To je storilo, čeprav je pritožnik pred Ustavnim sodiščem po vsebini izpodbijal uporabo prometnih podatkov, posledično pa se je tudi Ustavno sodišče v svoji odločbi omejilo na ta vidik. ESČP je torej predmet presoje razširilo onkraj tistega, kar je bilo pred nacionalnimi organi izčrpano v klasičnem pomenu zahteve iz 35. člena EKČP, izhajajoče iz subsidiarne pristojnosti in posledično materialne izčrpanosti (očitno zato, ker je presodilo, da gre za sistemsko vprašanje ureditve hrambe prometnih podatkov).
19. Tak pristop razumem z vidika ambicije ESČP, da v zadevah sistemske narave zagotovi učinkovito konvencijsko varstvo. Vendar pa takšna razširitev predmeta presoje onkraj tistega, kar je bilo pred nacionalnimi sodišči dejansko odprto (materialno izčrpano), dodatno poglablja razkorak med deklaratorno naravo strasbourških sodb in razveljavitvenimi pooblastili nacionalnih sodišč. Zato sem do takšnega postopanja kritičen. ESČP se pri tem tudi ni treba ukvarjati z vprašanjem, kako bodo njegove ugotovitve vplivale na številne druge pravnomočno končane ali še tekoče kazenske postopke, v katerih so bili prometni podatki uporabljeni na podlagi takrat veljavne zakonodaje. Nacionalna sodišča pa se s temi posledicami nujno soočajo, in prav zato se mi zdi pomembno, da bi v takšnih primerih imela možnost, da skozi mehanizem svetovalnega mnenja ESČP neposredno opozorijo na te sistemske učinke.
V. Zaključek
20. Stališča, ki jih zagovarjam v tem ločenem mnenju, niso usmerjena proti varstvu človekovih pravic obdolžencev, temveč proti enostranskosti pri razumevanju ustavnih zahtev v položaju, ki je izjemno kompleksen. Ustava in EKČP obvezujeta sodišča, da učinkovito varujejo komunikacijsko zasebnost in druga procesna jamstva, hkrati pa ne dopuščata, da bi se pri tem spregledale druge ustavno varovane dobrine – zlasti javna varnost, pravice žrtev, zaupanje v delovanje kazenskega pravosodja in pozitivne obveznosti države pri preprečevanju in sankcioniranju hudih kaznivih dejanj. Pravo EU in praksa ESČP na to izrecno opozarjata, tudi v kontekstu posegov v komunikacijsko zasebnost zaradi boja proti hudemu kriminalu in varovanja javne varnosti; vendar se po mojem mnenju ta vidik v obrazložitvi predmetne odločbe v veliki meri ustavi na deklaratorni ravni in ne dobi operativne teže pri oblikovanju procesnih standardov.
21. Ustavno sodišče pri tem ne bi smelo prezreti, da ima njegova interpretacija neposredne in konkretne posledice za delovanje kazenskega prava. Če se vzpostavi razumevanje, po katerem kombinacija razglasitve splošne in neselektivne hrambe za protiustavno ter kasnejše uporabe tako hranjenih podatkov v kazenskem postopku praviloma vodi v razveljavitev obsodilnih sodb, ne da bi se hkrati ponudil jasen okvir za diferencirano presojo procesnih posledic (vključno z možnostjo rahljanja radikalne ekskluzije), to v praksi pomeni tudi oslabitev učinkovitosti kazenskega pregona. Ustavno sodišče se s tem posredno dotika samega jedra kazenskega prava, njegove sposobnosti, da v razumnem ravnotežju z varstvom pravic posameznika opravlja svojo funkcijo zaščite temeljnih dobrin v družbi. Z istem vprašanjem se bo moral soočiti tudi zakonodajalec, ko bo presojal, ali sedanja ureditev drugega odstavka 18. člena ZKP, kot radikalno in časovno neodvisno ekskluzijsko pravilo, še ustrezno odraža ustavnopravne zahteve in evropski okvir varstva osebnih podatkov. Stroga in toga zakonska ureditev ekskluzije, ki ne dopušča razlikovanja med zavestnimi kršitvami temeljnih pravic in ravnanjem v dobri veri na podlagi pozneje razveljavljene ureditve, lahko resno ovira učinkovitost kazenskega postopka in sposobnost države, da izpolni svoje pozitivne obveznosti na področju kazenskega prava.
22. V klasični podobi tehtnice, ki jo pogosto uporabljamo pri razlagi temeljnih pravic, na eni strani stojijo procesna jamstva obdolženca in stroge zahteve glede zakonitosti posegov v zasebnost, na drugi pa javna varnost, pravice žrtev in učinkovitost kazenskega sistema. V tej odločbi, kot je sprejeta, se mi zdi, da je ena stran tehtnice dobila skoraj vso težo, druga pa je ostala pretežno v deklaratorni ravnini: na javno varnost se sklicujemo, a je v ključnih normativnih izpeljavah ne upoštevamo in ne priznamo. Prepričan sem, da bi bilo mogoče, ob enaki zavezanosti varstvu človekovih pravic, zavzeti pristop, ki bi bolj transparentno priznal to dvoličnost položaja ter ki bi rednim sodiščem in zakonodajalcu dal jasnejše smernice, kako v podobnih primerih v prihodnje uravnotežiti ustrezno varstvo pravic obdolžencev in nujno učinkovitost kazenskega prava. Slednja je zame pomembna in jo jemljem resno, ne le deklaratorno.
dr. Rajko Knez
Sodnik
[1]
To možnost imamo od 1. 8. 2018. Nikoli še nismo sprožili tega postopka.
[2]
Prim. B. van der Sloot, How the European Court of Human Rights gradually became a European Constitutional Court for privacy cases, JIPITEC,11 (2020), str. 160 in nasl.
[3]
Zaradi spremembe stališča v predmetni zadevi, da je v primeru protiustavne hrambe prometnih podatkov tudi njihova uporaba v neskladju z Ustavo, takšna kršitev ni več zgolj zakonska, ampak ustavna. Zato bi bilo na mestu tudi vprašanje, ali bodo sodišča takšne dokaze vseeno uporabila. Vendar kot pišem zgoraj, to še ne pomeni, da je 18. člen ZKP popolnoma zaprt za razlago in da sodišča nikoli nimajo nobene možnosti tovrstne dokaze kljub vsemu uporabiti.
[4]
Določa: "(2) Sodišče ne sme opreti sodne odločbe na dokaze, ki so bili pridobljeni s kršitvijo ustavno določenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kot tudi ne na dokaze, ki so bili pridobljeni s kršitvijo določb kazenskega postopka in je zanje v tem zakonu določeno, da se sodna odločba nanje ne more opreti, ali ki so bili pridobljeni na podlagi takega nedovoljenega dokaza."
[5]
A. Erbežnik, Vprašanje ekskluzije - Primerjava Evropskega sodišča za človekove pravice ter slovenskega in hrvaškega sistema, Revus, št. 11 (2009), str. 183–208.
[6]
Prim. K. Zajac, The Admissibility of Tainted Evidence in Criminal Proceedings as a Rule of Law Issue under the ECHR, dosegljivo:
https://edepot.wur.nl/687510
(22.1.2026).
[7]
Prim. tudi A. Erbežnik, Obstoječa pravila glede nezakonitih dokazov v kazenskem postopku kot ustavna vrednota republike, ki jemlje človekove pravice resno, Pravna praksa, št. 1-2 (2026), str. 14–16.
⇒