Up-231/25
Natisni
Opravilna št.:
Up-231/25
Datum odločitve:
25. 9. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.231.25
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XX K 43104/2022 z dne 3. 4. 2025
Izrek:
Sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XX K 43104/2022 z dne 3. 4. 2025 se razveljavi in zadeva se vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Sodišče je zavrnilo pritožnikov predlog za odpravo pripora s stališčem, da o ugovoru pravnomočno razsojene stvari še ni treba odločiti, in ga je zato zavrnilo. S tem je pritožniku zagotovilo samo formalno sodno varstvo, ne pa tudi vsebinskega. Pritožnik namreč ugovora pravnomočno razsojene stvari ni dal v kontekstu odgovora na obtožbo po 322. členu Zakona o kazenskem postopku, temveč ga je uveljavljal v predlogu za odpravo pripora. Gre za okoliščino, ki vpliva na pripor, saj bi sodišče ob ugotovitvi, da je pritožnikov ugovor pravnomočno razsojene stvari utemeljen, pripor moralo nemudoma odpraviti ter izdati zavrnilno sodbo. Sodišče bi moralo utemeljenost pritožnikovega ugovora preizkusiti in nanj v izpodbijanem sklepu vsebinsko odgovoriti. Ker tega ni storilo, je pritožniku kršilo pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. S takšnim ravnanjem je sodišče kršilo tudi dolžnost posebej hitrega postopanja v pripornih zadevah iz 23. člena Ustave, saj ni nemudoma preverilo zatrjevane kršitve 31. člena Ustave, ki vpliva na pripor.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.3.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Ne bis in idem (31).
5.3.13.2 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dostop do sodišč.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
2.1.1.4.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Evropska konvencija o človekovih pravicah iz leta 1950.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
Pravna podlaga:
Člen 23, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-231/25 z dne 25. 9. 2025 | Ustavno sodišče Republike Slovenije
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Klemen Kadivec, Domžale
Datum vloge:
14. 4. 2025
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34246
Dokument v PDF obliki:
Up-231-25.pdf
187 KB
Prenesite datoteko
Up-231-25_Pritrdilno LM Šorli.pdf
164 KB
Prenesite datoteko
Up-231/25-12
25. 9. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Klemna Kadivca, Domžale,
ki ga zastopa Odvetniška družba Marković, o. p., d. o. o., Ljubljana,
na seji 25. septembra 2025
odločilo:
Sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. XX K 43104/2022 z dne 3. 4. 2025 se razveljavi in zadeva se vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v novo odločanje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Z izpodbijanim sklepom je Okrožno sodišče v Ljubljani zavrnilo predlog za odpravo pripora, ki ga je pritožnik dal na glavni obravnavi. Izpodbijani sklep je bil izdan po pravnomočnosti obtožnice zaradi kaznivega dejanja umora v hudodelski združbi po 5. točki 116. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20, 91/20, 95/21, 186/21 in 16/23 – KZ-1) in drugih kaznivih dejanj.
2.
Pritožnik zatrjuje kršitev pravic iz 19., 20., 22. in 23. člena Ustave. Opozarja, da se je v predlogu za odpravo pripora skliceval na sodbo Višjega sodišča v Kopru št. II Kp 63499/2019 z dne 28. 1. 2025, s katero je postala pravnomočna sodba Okrožnega sodišča v Kopru št. I K 63499/2019 z dne 17. 1. 2023. Iz navedenih sodb naj bi izhajalo, da je bil pravnomočno obsojen za isto dejanje, kot se mu očita v tem postopku, kar naj bi vplivalo na utemeljen sum kot enega od pogojev za pripor. Pritožnik sodišču očita, da o ugovoru pravnomočno razsojene stvari, ki ga je podal v predlogu za odpravo pripora, ni odločilo po vsebini. Takšna odločitev naj bi pomenila kršitev pritožnikove pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave, saj naj bi se ta ugovor nanašal na utemeljen sum kot bistveni pogoj za odreditev in podaljšanje pripora. Pritožnik meni, da ne more biti v slabšem položaju samo zato, ker Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo in 53/24 – v nadaljevanju ZKP) ne nalaga sodišču obveznosti, da takoj in s posebnim sklepom odloči o ugovoru pravne narave. Opozarja tudi, da je v predlogu za odpravo pripora zatrjeval položaj
res iudicata
kot novo okoliščino, na katero se prej ni mogel sklicevati, saj naj ta še ne bi obstajala. Ker sodišče o tem ugovoru pravne narave ni želelo odločiti, naj bi kršilo dolžnost hitrega odločanja o zakonitosti pripora, s tem pa tudi zahtevo, da mora pripor trajati najkrajši potreben čas. Pritožnik opozarja tudi na sklep Ustavnega sodišča št. Up-369/13 z dne 24. 4. 2013, iz katerega izhaja, da lahko obdolženi kadarkoli vloži predlog za odpravo pripora, sodišče pa se mora izreči o vseh novih dejstvih, ki lahko vplivajo na pripor.
3.
Okrožno sodišče v Ljubljani je v izpodbijanem sklepu pojasnilo, da gre pri očitku pravnomočno razsojene stvari za ugovor pravne narave po 322. členu ZKP, o katerem sodišče ni dolžno odločiti s posebnim sklepom. Zato je pritožnikov predlog za odpravo pripora, vezan na takšen ugovor pravne narave, zavrnilo kot preuranjenega.
4.
Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-231/25 z dne 3. 6. 2025 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu ustavne pritožbe obvestilo Okrožno sodišče v Ljubljani.
B.
Ustavnopravna izhodišča
5.
Pritožnik zatrjuje, da je sodišče predlog za odpravo pripora zavrnilo, ne da bi se vsebinsko opredelilo do v predlogu zatrjevane nove okoliščine, da je bil za očitano kaznivo dejanje že pravnomočno obsojen. Ustavno sodišče je očitek presojalo z vidika pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave in pravice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave, oboje v zvezi s pravico do osebne svobode iz 19. in 20. člena Ustave ter s prepovedjo ponovnega sojenja o isti stvari iz 31. člena Ustave.
6.
Prvi odstavek 19. člena Ustave določa, da ima vsakdo pravico do osebne svobode. Odvzem prostosti je dovoljen le v primeru in po postopku, ki ga določa zakon (drugi odstavek 19. člena Ustave). Po prvem odstavku 20. člena Ustave se sme oseba, za katero obstaja utemeljen sum, da je storila kaznivo dejanje, pripreti samo na podlagi odločbe sodišča, kadar je to neogibno potrebno za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Ustava v prvem odstavku 20. člena tako določa tri kumulativne pogoje, pod katerimi je mogoče odrediti pripor: (1) odločba sodišča, (2) utemeljen sum in (3) priporni razlog – neogibna potrebnost za potek kazenskega postopka ali za varnost ljudi. Pripor lahko traja samo toliko časa, dokler obstajajo vsi trije pogoji.
[1]
7.
Pripora pa ni mogoče niti odrediti niti ohranjati, če so podane procesne ovire, ki onemogočajo vsebinsko obravnavo obtožbe.
[2]
To izhaja že iz narave pripora kot omejevalnega ukrepa, s katerim se v kazenskem postopku oziroma z namenom njegove kasnejše izvedbe posega v ustavno varovane človekove pravice in temeljne svoboščine obdolženca, še preden je pravnomočno spoznan za storilca kaznivega dejanja. Pripor, ki ne bi bil odvisen od kazenskega postopka, ne more obstajati. Če je odrejen pripor, mora sodišče pravna vprašanja v zvezi z okoliščinami, ki izključujejo kazenski pregon, rešiti takoj, ko se zastavijo.
[3]
Ustavno sodišče se je že opredelilo do razmerja med ugovori pravne narave in priporom. Pojasnilo je, da pogoj utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja ni izpolnjen, če dejanje, ki se očita obdolženemu, nima vseh znakov kaznivega dejanja.
[4]
8.
Tudi prvi odstavek 5. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) zagotavlja pravico do prostosti in varnosti, ki je temeljnega pomena v demokratični družbi.
[5]
Ta določba vsebuje enako zapoved, kot je določena v drugem odstavku 19. člena Ustave, pri čemer taksativno našteva primere, v katerih je posamezniku dovoljeno vzeti prostost. Med njimi v c) točki ta določba EKČP ureja zakonit odvzem prostosti, ki je potreben zato, da bi osebo privedli pred pristojno sodno oblast ob utemeljenem sumu, da je storila kaznivo dejanje, ali kadar je to nujno utemeljeno zato, da bi preprečili storitev kaznivega dejanja ali beg po storjenem kaznivem dejanju. Samo ozka razlaga primerov iz prvega odstavka je skladna z namenom 5. členom EKČP, ki zagotavlja, da prostost ni nikomur samovoljno odvzeta.
[6]
ESČP pri ugotavljanju dopustnosti odvzema prostosti po c) točki prvega odstavka 5. člena EKČP presoja tudi pravna vprašanja, od katerih je odvisen uspeh obtožbe, na primer, ali dejanja in dejstva, ki se očitajo pridržani osebi, izpolnjujejo zakonske znake kaznivega dejanja.
[7]
9.
Ustavno sodišče je že v odločbi št. U-I-18/93 (69. točka obrazložitve) pojasnilo, da ustavna zahteva iz drugega odstavka 20. člena Ustave, da o priporu odloči sodišče, vključuje vsa jamstva pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Navedeno pomeni, da sme o priporu odločiti le sodišče, ki je ustanovljeno z zakonom in ki je neodvisno in nepristransko. Pravica do sodnega varstva zagotavlja vsebinsko odločanje sodišča in ne zgolj formalnega.
[8]
10.
Sodišča so v pripornih zadevah dolžna postopati še posebej hitro. Ta zahteva izhaja iz prvega odstavka 23. člena Ustave, po katerem ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Pravica do sojenja v razumnem roku je sicer zagotovljena posamezniku ne glede na to, ali je v priporu ali na prostosti, a morajo biti v primeru odvzema prostosti merila za presojo, kaj je razumen čas, strožja.
[9]
11.
Z vidika varstva pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave in s tem povezane dolžnosti sodišč, da v pripornih zadevah postopajo posebno hitro, ima še poseben pomen pravica priprtega, da lahko kadarkoli med trajanjem pripora vloži predlog za odpravo pripora ali njegovo nadomestitev z milejšim ukrepom. Namen tega posebnega pravnega sredstva je, da se mora sodišče na zahtevo obdolženca izreči o morebitnih novih dejstvih oziroma okoliščinah, ki so nastale po zadnji odločitvi sodišča o priporu in ki lahko pomenijo, da pripor ni več dopusten.
[10]
Čeprav ZKP predloga za odpravo pripora ne ureja izrecno, ga lahko obdolženi kadarkoli poda.
[11]
Sodišče mora o vsakem predlogu vsebinsko odločiti.
[12]
Obveznost hitrega odločanja o takem predlogu izhaja iz četrtega odstavka 5. člena EKČP, po katerem ima vsakdo, ki mu je bila odvzeta prostost, pravico začeti postopek, v katerem bo sodišče hitro odločilo o zakonitosti odvzema prostosti in odredilo njegovo izpustitev, če je bil odvzem prostosti nezakonit.
[13]
12.
Ustava v 22. členu vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in
nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Po ustaljeni ustavnosodni presoji izhaja iz 22. člena Ustave tudi obveznost sodišča, da se seznani z navedbami strank, jih pretehta in se do bistvenih navedb v obrazložitvi odločbe tudi opredeli.
[14]
Obrazložena sodna odločba je bistveni del poštenega postopka.
[15]
Zahteva po obrazloženi sodni odločbi je toliko večja, kadar gre za odločanje o posegu v pravico do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave. Zahteva po obrazloženi sodni odločbi vključuje dolžnost sodišča, da se opredeli do vseh navedb obrambe o dejstvih in okoliščinah, ki vplivajo na obstoj pogojev za pripor.
[16]
Enako velja tudi, kadar sodišče odloča o predlogu za odpravo pripora. Pri tem ima sodišče še posebej poudarjeno dolžnost, da se opredeli do zatrjevanih novih dejstev in do spremenjenih okoliščin, ki so nastale po zadnji odločitvi o priporu.
[17]
13.
Člen 31 Ustave določa, da nihče ne sme biti ponovno obsojen ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil kazenski postopek zoper njega pravnomočno ustavljen ali je bila obtožba zoper njega pravnomočno zavrnjena ali je bil s pravnomočno sodbo oproščen ali obsojen. Navedeni člen Ustavno sodišče razlaga tako, da prepoveduje pregon, sojenje, obsodbo ali kaznovanje posameznika za drugo kaznivo dejanje, če to izhaja iz dejstev, ki so identična ali v bistvu enaka kot tista, ki so bila podlaga za prvo kaznivo dejanje, glede katerega je bil kazenski postopek že pravnomočno ustavljen oziroma je bila izdana pravnomočna zavrnilna, oprostilna ali obsodilna sodba. Sodišče o obtožbi zoper isto osebo za kaznivo dejanje, o katerem že obstaja pravnomočna sodna odločba (
res iudicata
), ne sme znova voditi postopka, ne sme meritorno odločati niti ne sme iste osebe za isto kaznivo dejanje kaznovati dvakrat.
[18]
Gre za procesno oviro, ki jo upošteva sodišče po uradni dolžnosti v vseh fazah postopka.
[19]
14.
Tudi Protokol št. 7 k EKČP v prvem odstavku 4. člena zagotavlja pravico, da nikomur ne sme biti dvakrat sojeno ali ne sme biti kaznovan za isto kaznivo dejanje. Iz prakse ESČP izhaja, da 4. člen Protokola št. 7 k EKČP prepoveduje pregon ali sojenje zaradi drugega kaznivega dejanja, če sodišče izhaja iz enakih dejstev ali dejstev, ki so v bistvenem enaka dejstvom, na katerih temelji prvo kaznivo dejanje.
[20]
Ustavno sodišče je že pojasnilo, da 31. člen Ustave in prvi odstavek 4. člena Protokola št. 7 k EKČP zagotavljata vsebinsko enako pravico prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari.
[21]
Presoja pritožnikovega očitka
15.
Ugovor pravnomočno razsojene stvari je ugovor pravne narave, ki ga mora sodišče, kadar je podan, nemudoma presoditi. Gre namreč za okoliščino, ki jo Ustava v 31. členu določa kot negativno procesno predpostavko in ki izključuje kazenski pregon. V primeru, ko je izključen kazenski pregon, tudi pripor ni dopusten. Sodišče, ki v fazi po pravnomočnosti obtožnice na lastno pobudo ali predlog stranke ugotovi, da gre v zadevi za pravnomočno razsojeno stvar, s postopkom ne sme nadaljevati, toliko manj sme odrediti ali vzdrževati pripor, temveč mora izdati zavrnilno (t. i. formalno) sodbo.
16.
Okrožno sodišče v Ljubljani je zavrnilo pritožnikov predlog za odpravo pripora z utemeljitvijo, da v skladu s 322. členom ZKP ni dolžno o ugovorih pravne narave obdolženca ali njegovega zagovornika odločiti s posebnim sklepom. Sodišče je nadalje navedlo, da bo o ugovoru pravnomočno razsojene stvari odločilo, ko bo odločilo o obtožbi.
17.
Člen 322 ZKP daje obtožencu in zagovorniku pravico, da odgovorita na obtožbo. Prvi odstavek navedenega člena določa, da imata obtoženec in zagovornik pravico, da odgovorita na obtožbo in zavzameta svoje stališče glede obtožbe in premoženjskopravnega zahtevka oškodovanca. Po drugem odstavku istega člena se lahko obtoženec v odgovoru na obtožbo izreče le o tem, ali dejanje in premoženjskopravni zahtevek priznava in ali ima ugovore pravne narave. Namesto obtoženca lahko poda odgovor na obtožbo zagovornik, vendar ne o tem, ali obtoženec dejanje priznava.
18.
Z odgovorom na pravnomočno obtožnico obramba seznani sodišče in nasprotno stranko s svojim stališčem o obtožbi; med drugim, ali so podane okoliščine pravne narave, ki lahko prispevajo k za obdolženca ugodnemu izidu kazenskega postopka. Odgovor na obtožnico omogoča racionalnejšo izvedbo dokaznega postopka in lahko prispeva k takojšnjemu umiku obtožbe.
[22]
Člen 322 ZKP pa ne določa, do kdaj se mora senat opredeliti do obtoženčevega odgovora na obtožbo, in tudi ne, do kdaj se mora opredeliti do ugovorov pravne narave. V literaturi se zastopa stališče, da senat o ugovorih pravne narave ne odloči posebej, temveč ko odloči o obtožbi.
[23]
19.
Navedena stališča, da se sodišče do ugovorov pravne narave, ki so podani po pravnomočnosti obtožnice, opredeli šele pri končnem odločanju o obtožbi, ne dajejo izrecnega odgovora, kdaj mora sodišče preizkusiti ugovor, še manj pa, ali veljajo tudi v zadevah, ko je obtoženec v priporu. V obravnavanem primeru je obramba obtoženca uveljavljala ugovor pravnomočno razsojene stvari, kar je sicer ugovor pravne narave, v predlogu za odpravo pripora. Sodišče pa je ugovor zavrnilo, ne da bi o njem vsebinsko odločalo, to je presodilo, ali so podani pogoji za nadaljevanje postopka in s tem za vzdrževanje pripora. Že je bilo pojasnjeno, da pripora ni mogoče odrediti niti ohranjati, če so podane procesne ovire, ki izključujejo pregon, in da se mora sodišče na zahtevo obdolženca izreči o morebitnih novih dejstvih in okoliščinah, ki so nastale po zadnji odločitvi o priporu in ki lahko pomenijo, da pripor ni več dopusten. Na takšno okoliščino se glede pripora sklicuje pritožnik, ko trdi, da teče postopek, v katerem je bil odrejen pripor, o stvari, o kateri je bilo že pravnomočno razsojeno.
20.
Ustavno sodišče je v tej zadevi presojalo le, ali so podane kršitve Ustave, ki jih uveljavlja pritožnik v okoliščinah danega primera, to je, ko je obdolženec v priporu, obramba pa predlaga njegovo odpravo in se pri tem sklicuje na pravnomočno razsojeno stvar. V takem primeru mora sodišče odločiti takoj, ko je mogoče, in obrazložiti svojo odločitev o predlogu za odpravo pripora tako, da se vsebinsko opredeli do uveljavljanega ugovora. Gre namreč za okoliščino, ki vpliva na pripor, po ustaljeni ustavnosodni presoji pa se mora sodišče do takšnih navedb obrambe opredeliti. Pravnomočnost sodbe Okrožnega sodišča v Kopru št. I K 63499/2019, s katero naj bi bilo že odločeno o stvari, je nastopila po vložitvi obtožnice v tem postopku. Gre za novo okoliščino, ki ob izdaji sklepa o podaljšanju pripora še ni obstajala, zato sodišče o vplivu te okoliščine na pripor še ni moglo odločati.
21.
Sodišče je zavrnilo pritožnikov predlog za odpravo pripora s stališčem, da o ugovoru pravnomočno razsojene stvari še ni treba odločiti, in ga je zato zavrnilo. S tem je pritožniku zagotovilo samo formalno sodno varstvo, ne pa tudi vsebinskega. Pritožnik namreč ugovora pravnomočno razsojene stvari ni dal v kontekstu odgovora na obtožbo po 322. členu ZKP, temveč ga je uveljavljal v predlogu za odpravo pripora. Gre za okoliščino, ki vpliva na pripor, saj bi sodišče ob ugotovitvi, da je pritožnikov ugovor pravnomočno razsojene stvari utemeljen, pripor moralo nemudoma odpraviti ter izdati zavrnilno sodbo. Sodišče bi moralo utemeljenost pritožnikovega ugovora preizkusiti in nanj v izpodbijanem sklepu vsebinsko odgovoriti. Ker tega ni storilo, je pritožniku kršilo pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. S takšnim ravnanjem je sodišče kršilo tudi dolžnost posebej hitrega postopanja v pripornih zadevah iz 23. člena Ustave, saj ni nemudoma preverilo zatrjevane kršitve 31. člena Ustave, ki vpliva na pripor.
22.
Glede na navedeno je Ustavno sodišče izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo Okrožnemu sodišču v Ljubljani v novo odločanje. Pri novem odločanju se bo moralo sodišče v sklepu vsebinsko opredeliti do pritožnikovega ugovora pravnomočno razsojene stvari.
C.
23.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS in prve alineje drugega odstavka 46. člena v zvezi s petim odstavkom 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Odločbo je sprejelo s šestimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodnik Čeferin ter sodnici Kogovšek Šalamon in Mežnar. Sodnik Šorli je dal pritrdilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Uradni list RS, št. 25/96, in OdlUS V, 40), 43. točka obrazložitve.
[2]
Tako Š. Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 458; glej tudi K. Kirchbauer in M. Rami v: Wiener Kommentar zur Strafprozessordnung, Manz, Dunaj 2020, § 173.
[3]
Za primerjalno pravo glej B. Schmitt v: B. Schmitt in M. Koehler, Strafprozessordnung, Beck, Muenchen 2021, str. 587.
[4]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-265/01 z dne 26. 10. 2001 (Uradni list RS, št. 88/01, in OdlUS X, 228), 16. točka obrazložitve.
[5]
Sodba Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevi
Assanidze proti Gruziji
, z dne 8. 4. 2004, 169. točka obrazložitve.
[6]
Prav tam, 170. točka obrazložitve; ter sodbi ESČP v zadevah
Al-Jedda proti Združenemu kraljestvu
z dne 7. 7. 2011, 99. točka obrazložitve; in
Buzadji proti Republiki Moldaviji z dne 5. 7. 2016
, 84. točka obrazložitve.
[7]
Sodbi ESČP v zadevah
Selahattin Demirtaş proti Turčiji (št. 2)
z dne 22. 12. 2020, 317. točka obrazložitve; ter
Sabuncu in drugi proti Turčiji z dne 10. 11. 2020
, 146.–147. točka obrazložitve.
[8]
Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-436/15 z dne 22. 3. 2017.
[9]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-522/21 z dne 14. 10. 2021 (OdlUS XXVI, 49), 10. točka obrazložitve, št. Up-123/95 z dne 6. 10. 1995 (OdlUS IV, 135), št. Up-155/95 z dne 5. 12. 1996 (OdlUS V, 190), št. Up-327/97 z dne 18. 12. 1997 (OdlUS VI, 200) in št. Up-369/16 z dne 13. 7. 2016. Na zakonski ravni je dolžnost posebno hitrega postopanja sodišč, če je obdolženec v priporu, urejena v drugem odstavku 200. člena ZKP.
[10]
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-369/13, 8. točka obrazložitve.
[11]
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-194/95 z dne 12. 3. 1996, 4. točka obrazložitve.
[12]
Š. Horvat, nav. delo, str. 455.
[13]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-139/22 z dne 11. 5. 2023 (Uradni list RS, 62/23), 18. točka obrazložitve; v zvezi s tem glej na primer sodbo ESČP v zadevi
Rehbock proti Sloveniji
z dne 28. 11. 2000, 82.–86. točka obrazložitve.
[14]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-399/05 z dne 15. 5. 2008 (Uradni list RS, št. 55/08, in OdlUS XVII, 32).
[15]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-958/09, U-I-199/09 z dne 15. 4. 2010 (Uradni list RS, št. 37/10).
[16]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-697/21 z dne 16. 2. 2023, 16. točka obrazložitve, s sklicevanjem na odločbe Ustavnega sodišča št. Up-315/00 z dne 3. 7. 2003 (Uradni list RS, št. 70/03, in OdlUS XII, 104), št. Up-495/16, Up-540/16 z dne 18. 7. 2016 (Uradni list RS, št. 51/16), št. Up-984/19 z dne 13. 2. 2020 (OdlUS XXV, 30) in št. Up-551/19 z dne 13. 10. 2022 o obrazložitvi razloga ponovitvene nevarnosti, št. Up-152/06 z dne 23. 3. 2006 (Uradni list RS, št. 33/06) o obrazložitvi razloga koluzijske nevarnosti in št. Up-45/16 z dne 17. 3. 2016 (Uradni list RS, št. 25/16) o obrazložitvi upravičenega trajanja pripora.
[17]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-45/16 z dne 17. 3. 2016 (Uradni list RS, št. 25/16).
[18]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-798/21 z dne 14. 3. 2024, 10. točka obrazložitve.
[19]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-24/10 z dne 19. 4. 2012 (Uradni list RS, št. 34/12), 13.–15. točka obrazložitve. Glej tudi odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-88/07 z dne 8. 1. 2009 (Uradni list RS, št. 5/09, in OdlUS XVIII, 1), št. U-I-134/11 z dne 11. 7. 2013 (Uradni list RS, št. 63/13), 5.–7. točka obrazložitve, in št. U-I-132/15 z dne 15. 3. 2018 (Uradni list RS, št. 24/18), 14. točka obrazložitve.
[20]
Sodba ESČP v zadevi
Sergey
Zolotukhin proti Rusiji
z dne 10. 2. 2009, 79.–82. točka obrazložitve.
[21]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-24/10, 11. točka obrazložitve.
[22]
B. Polegek, Zakon o kazenskem postopku (ZKP) s komentarjem, Lexpera, d. o. o., GV Založba, Ljubljana 2023.
[23]
Š. Horvat, nav. delo.
⇒
Up-231/25-14
9. 10. 2025
PRITRDILNO LOČENO MNENJE SODNIKA MARKA ŠORLIJA K
ODLOČBI ŠT.
Up-231/25
Z DNE 25. 9. 2025
O zmotah pri odločanju o predlogu za odpravo pripora v fazi glavne obravnave
1. Z odločbo in njenimi razlogi se strinjam, kolikor daleč pač gredo. V ločenem mnenju opozarjam na nekaj zmot v stališčih sodišča, ki je odločalo o predlogu za odpravo pripora, pa jih za presojo in odločitev v tej zadevi ni bilo treba posebej ugotavljati. Opozorilo utegne pomagati rednim sodiščem pri razvoju sodne prakse o odločanju o predlogih za odpravo pripora, bodisi tako da se bo spremenila ali pa se bo sedanja praksa utrdila z novimi razlogi.
2. Izpodbijani sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani predlog pritožnika, naj odpravi pripor, ker se mu ponovno sodi za dejanje, o katerem je bilo že pravnomočno odločeno s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru, zavrača z naslednjo argumentacijo:
V 322. členu ZKP ureja ugovor pravne narave, ki ga lahko poda obtoženec ali njegov zagovornik. Iz sodne prakse Višjega sodišča v Ljubljani (sklep VII Kp 25902/2012 in VII Kp 38601/2014) ter smiselno enako tudi iz komentarja ZKP (Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV založba, mag. Štefan Horvat, 2004; pa nazadnje tudi Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, 2. knjiga, GV založba, M. Šepec in drugi avtorji, 2023, nič drugače) izhaja, da v 322. členu ZKP ni določeno, da mora sodišče o ugovorih pravne narave obdolženca ali zagovornika odločiti s posebnim sklepom, sodišče njihovo utemeljenost presoja ob odločanju o obtožbi upravičenega tožilca in svojo odločitev v zvezi z ugovori pravne narave pojasni v obrazložitvi odločbe (sklepa ali sodbe), s katero je odločilo o obtožbi, stranki in zagovornik pa lahko odločitev sodišča o ugovorih pravne narave izpodbijajo v pritožbi zoper to odločbo. Glede na navedeno sodišče ugotavlja, da je navedba obrambe, da je bil obtoženi Klemen Kadivec za isto dejanje že pravnomočno obsojen, po svoji naravi ravno ugovor pravne narave, kot ga je ustrezno opredelil tudi zagovornik, zato bo o njem odločeno, ko bo sodišče odločilo o obtožbi v predmetni zadevi.
Zmota št. 1: Člen 322 ZKP celostno ureja ugovor pravne narave, ki ga poda obtoženec ali njegov zagovornik na glavni obravnavi.
3. Navedeni člen ZKP daje obtožencu ali njegovemu zagovorniku le pravico, da odgovorita na obtožbo in da se obtoženec izjavi ali dejanje in premoženjskopravni zahtevek priznava in ali ima ugovore pravne narave. Komentatorji, na katere se sklicuje izpodbijani sklep, določbe 322. člena ZKP samo na splošno razlagajo med drugim tako, da sodišče o ugovorih pravne narave ne odloča s posebno odločbo temveč jih upošteva pri končnem odločanju o obtožbi. Položaja, ko je obtoženec v priporu in obramba predlaga njegovo odpravo z ugovorom, da je podana negativna procesna predpostavka, ne obravnavajo.
4. Sodišče, ki je sodilo v obravnavani zadevi, to zelo splošno stališče uporabi kot pravno podlago za svojo odločitev, ne da bi samo preverilo, ali v danem pravnem položaju določbe 322. člena ZKP oziroma njihova razlaga, kot jo podajajo komentatorji, sploh pridejo v poštev. Sodišče tako ni upoštevalo, da ugovor
ne bis in idem
ni le ugovor pravne narave, ampak predvsem procesna ovira, ki izključuje kazenski pregon, od trenutka ko nastane,
[1]
ter dejstva, da je pritožnik (obtoženec) v priporu.
Zmota št. 2: Ker v 322. členu ZKP ni izrecno določeno, da mora sodišče o ugovorih pravne narave odločiti s posebnim sklepom, sodišče njihovo utemeljenost presoja ob odločanju o obtožbi upravičenega tožilca in svojo odločitev v zvezi z ugovori pravne narave pojasni v obrazložitvi odločbe (sklepa ali sodbe), s katero je odločilo o obtožbi.
5. Sodišče napačno uporabi razlogovanje
argumentum a cotrario
, ko utemeljuje stališče, da o ugovorih pravne narave ni treba odločiti s posebnim sklepom. S to vrsto razlage lahko ugotovimo pravno praznino, ne pove pa nam, kako naj jo razrešimo.
[2]
Sodna praksa očitno sledi stališču, da sodišče o ugovorih pravne narave (vselej) odloča pri končnem odločanju in svojo odločitev pojasni v obrazložitvi sklepa ali sodbe, s katero je odločilo o obtožbi. To zanesljivo velja za primere, ko so ugovori povezani z vsebino obtožbe in z morebitnim ugotavljanjem dejanskega stanja, ne more pa veljati za vse primere brez izjeme, posebej ne za obravnavani primer, ko je pritožnik predlagal odpravo pripora in uveljavlja obstoj procesne ovire.
Narava predloga za odpravo pripora
6. Z vidika varstva pravice do osebne svobode iz 19. člena Ustave in s tem povezane dolžnosti sodišč, da v pripornih zadevah postopajo posebno hitro, ima še poseben pomen pravica priprtega, da lahko kadar koli med trajanjem pripora vloži predlog za odpravo pripora ali njegovo nadomestitev z milejšim ukrepom. Namen tega posebnega pravnega sredstva je, da se mora sodišče na zahtevo obdolženca izreči o morebitnih novih dejstvih oziroma okoliščinah, ki lahko vplivajo na dovoljenost posega v pravico do osebne svobode.
[3]
Gre za nova dejstva oziroma okoliščine, ki so nastali po zadnji odločitvi sodišča o priporu in ki lahko pomenijo, da eden od pogojev za pripor ni več izpolnjen. ZKP predloga za odpravo pripora ne ureja izrecno, obdolženca pa glede vlaganja takega predloga ne omejuje. Sodišče mora o vsakem predlogu vsebinsko odločiti. Ker se okoliščine v zvezi s priporom lahko hitro spremenijo, odločitev sodišča nima narave pravnomočno razsojene zadeve.
[4]
Pravica do obrazložene sodne odločbe v kontekstu predloga za odpravo pripora
7. Ustava v 22. členu vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Po ustaljeni ustavnosodni presoji izhaja iz 22. člena Ustave tudi obveznost sodišča, da se seznani z navedbami strank, jih pretehta in se do bistvenih navedb v obrazložitvi odločbe tudi opredeli.
[5]
Obrazložena sodna odločba je bistveni del poštenega postopka.
[6]
8. Zahteva po obrazloženi sodni odločbi je toliko večja, kadar gre za odločanje o posegu v pravico do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave. Zahteva po obrazloženi sodni odločbi vključuje dolžnost sodišča, da se opredeli do vseh navedb obrambe o dejstvih in okoliščinah, ki vplivajo na obstoj pogojev za pripor.
[7]
Enako velja tudi, kadar sodišče odloča o predlogu za odpravo pripora. Pri tem ima sodišče še posebej poudarjeno dolžnost, da se opredeli do zatrjevanih novih dejstev in do spremenjenih okoliščin, ki so nastale po zadnji odločitvi o priporu.
[8]
9. Iz navedenega izhaja, da pravilo, po katerem o ugovorih pravne narave, podanih na glavni obravnavi, ni treba odločiti s posebni sklepom, velja na splošno, ne pa v primerih, ko je obtoženec v priporu. V takšnih primerih mora sodišče vedno o predlogu za odpravo pripora odločiti s posebnim sklepom ne glede na pravno naravo uveljavljanih ugovorov (glej 6. točko ločenega mnenja) in ne glede na vrsto odločitve (zavrnitev predloga ali ugoditev in odprava pripora).
Zmota št. 3: Sodišče vedno odloči o ugovorih pravne narave šele, ko konča glavno obravnavo in ko odloča o obtožbi.
10. Takoj ko sodišče ugotovi, da je ugovor
ne bis in idem
utemeljen
,
odloči o obtožbi tako, da izda zavrnilno sodbo. Tako mora ravnati ne glede na to, ali je obtoženec na prostosti ali v priporu. V obeh primerih je zaradi procesne ovire nadaljnji pregon izključen oziroma sojenje ni več dovoljeno. V presojo vprašanja, kako ravna sodišče v primeru, ko ugotovi, da ugovor
ne bis in idem
ni utemeljen, in obtoženec ni v priporu, se Ustavno sodišče ni posebej ukvarjalo, saj je obravnavani primer drugačen. Vseeno pa je mogoče reči, da mora sodišče tudi v takem primeru (ko obtoženec ni v priporu) ugovor preizkusiti v najkrajšem potrebnem času oziroma takoj, ko je to mogoče. V nasprotnem primeru dopusti možnost oziroma tvega, da bo šele po končani obravnavi ugotovilo, da je ugovor utemeljen in da postopek od nastanka situacije
ne bis in idem
dalje sploh ne bi smel več teči. Ali si je mogoče predstavljati, da se sodišče po tem, ko je obtoženec ali njegov zagovornik na glavni obravnavi podal ugovor
ne bis in idem
(in pri tem zadostil trditvenemu bremenu), za ugovor sploh ne bi zmenilo oziroma bi ravnalo, kot da ga ni, to je bi nadaljevalo z dokaznim postopkom in šele po več mesecev trajajoči glavni obravnavi na koncu ugotovilo, da že več mesecev nezakonito vodi postopek? A, kot rečeno, obravnavani primer je v bistvenem drugačen, saj je obtoženec v priporu, ugovor
ne bis in idem
je bil podan v predlogu za odpravo pripora. Ne samo, da mora sodišče v tem primeru ugovor presoditi takoj, ko je mogoče, o njem mora vsebinsko odločiti. Če je utemeljen, ne sme več nadaljevati postopka, ampak mora izdati zavrnilno sodbo in odpraviti pripor; če ugotovi, da ugovor ni utemeljen, predlog z obrazloženim sklepom, v katerem se vsebinsko opredeli do ugovora, zavrne.
Dolžnost sodišč, da v pripornih zadevah postopajo hitro
11. Sodišča so v pripornih zadevah dolžna postopati še posebej hitro. Ta zahteva izhaja iz prvega odstavka 23. člena Ustave, po katerem ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Pravica do sojenja v razumnem roku je sicer zagotovljena posamezniku ne glede na to, ali je v priporu ali na prostosti, a morajo biti v primeru odvzema prostosti merila za presojo, kaj je razumen čas, strožja.
[9]
Presoja, ali gre v posamezni zadevi za že razsojeno stvar, ni vedno enostavna, vendar se ji, kadar je podan tak ugovor (ki zadosti trditvenemu bremenu), ni mogoče izogniti. Prav je, da je presoja opravljena, preden pride do nezakonitega vodenja postopka in protipravnega odvzema prostosti.
12. Sodišče je ugovor pritožnika, da se mu sodi o že razsojeni stvari, zavrnilo, ne da bi vsebinsko presojalo uveljavljani razlog predloga za odpravo pripora, in navedlo, da bo o tem odločalo, ko bo odločilo o obtožbi. S tem je pritožniku odreklo sodno varstvo v priporni zadevi, kot je ugotovljeno v odločbi Ustavnega sodišča v 21. točki obrazložitve. Ustavno sodišče je zato sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani razveljavilo in mu zadevo vrnilo v novo odločanje.
Marko Šorli, l.r.
Sodnik
[1]
Primer, o kakršnih govorijo komentatorji, bi bil npr. ugovor, da opis dejanja v obtožbi obtožencu očita le kaznivo dejanje prikrivanja in ne tatvine. V tem primeru bi o ugovoru odločalo sodišče šele po izvedeni glavni obravnavi pri odločanju o obtožbi.
[2]
Pavčnik, M., Argumentacija v pravu, 2. spremenjena in dopolnjena izdaja, Cankarjeva založba, Ljubljana, 2004, str. 144.
[3]
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-369/13 z dne 24. 4. 2013, 8. točka obrazložitve.
[4]
Š. Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 455.
[5]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-399/05 z dne 15. 5. 2008 (Uradni list RS, št. 55/08, in OdlUS XVII, 32).
[6]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-958/09, U-I-199/09 z dne 15. 4. 2010 (Uradni list RS, št. 37/10).
[7]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-697/21 z dne 16. 2. 2023, 16. točka obrazložitve, s sklicevanjem na odločbe Ustavnega sodišča št. Up-315/00 z dne 3. 7. 2003 (Uradni list RS, št. 70/03, in OdlUS XII, 104), št. Up-495/16, Up-540/16 z dne 18. 7. 2016 (Uradni list RS, št. 51/16), št. Up-984/19 z dne 13. 2. 2020 (OdlUS XXV, 30) in št. Up-551/19 z dne 13. 10. 2022 o obrazložitvi razloga ponovitvene nevarnosti, št. Up-152/06 z dne 23. 3. 2006 (Uradni list RS, št. 33/06) o obrazložitvi razloga koluzijske nevarnosti in št. Up-45/16 z dne 17. 3. 2016 (Uradni list RS, št. 25/16) o obrazložitvi upravičenega trajanja pripora.
[8]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-45/16 z dne 17. 3. 2016 (Uradni list RS, št. 25/16).
[9]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-522/21 z dne 14. 10. 2021 (OdlUS XXVI, 49), 10. točka obrazložitve, št. Up-123/95 z dne 6. 10. 1995 (OdlUS IV, 135), št. Up-155/95 z dne 5. 12. 1996 (OdlUS V, 190), št. Up-327/97 z dne 18. 12. 1997 (OdlUS VI, 200) in št. Up-369/16 z dne 13. 7. 2016.
⇒