Up-287/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-287/22
Datum odločitve:
20. 10. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.287.22
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 558/2021 z dne 14. 7. 2021 ter II. in IV. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1861/2018 z dne 29. 6. 2020
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 558/2021 z dne 14. 7. 2021 ter II. in IV. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1861/2018 z dne 29. 6. 2020 se razveljavita
in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
Evidenčni stavek:
Pravici pritožnikov do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ustreza obveznost sodišča, da vse njune navedbe upošteva, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev lahko bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti odločbe načeloma lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, vendar to lahko velja le, če je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev in se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih navedb stranke. Z vidika vsebine in obsega dolžnosti sodišča do opredelitve do strankinih navedb in dolžnosti obrazložene sodne odločbe je pomembno tudi to, da sodišče nacionalne predpise razlaga ustavnoskladno, torej ob sprejetem izhodišču uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah tudi z njenim upoštevanjem v luči načela skladne razlage. Ker iz obrazložitve prvostopenjske sodbe ni mogoče razbrati, na kakšen način je bil izpolnjen standard pojasnilne dolžnosti v smislu zahtev Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, je prvostopenjsko sodišče kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na uporabljena merila sodne prakse Sodišča Evropske unije ni izpolnjen.
V delu presoje nepoštenosti ni mogoče spregledati, da sta pritožnika v pritožbi med drugim opozarjala na strokovno kvalificirano poznavanje valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke, kar sta povezovala s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti (tj. objektivizirano merilo dobre vere). Teh okoliščin ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Omenjene trditve pritožnikov že na podlagi prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je za njegovo razlago razvilo SEU, pomenijo upoštevne elemente presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Iz navedenega razloga omenjene navedbe pritožnikov niso nebistvene, očitno neutemeljene ali neupoštevne. Na podlagi navedenega sodišče prve stopnje svoje presoje ni obrazložilo glede na sprejeta materialnopravna stališča. S tem ko se pritožbeno sodišče pri obravnavi nepoštenosti do navedenih vidikov ni opredelilo, je kršilo pravico pritožnikov do opredelitve iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata. 
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Nives Heybal, Ljubljana, in drugi
Datum vloge:
4. 3. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34251
Dokument v PDF obliki:
Up-287-22.pdf
215 KB
Prenesite datoteko
Up-287/22-20
20. 10. 2025
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi
Nives Heybal
in Tomislava Heybala, oba Ljubljana,
ki ju oba zastopa Odvetniška pisarna Robert Preininger, d. o. o., Šmarje pri Jelšah,
na seji 20. oktobra 2025
odločil:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 558/2021 z dne 14. 7. 2021 ter II. in IV. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1861/2018 z dne 29. 6. 2020 se razveljavita
in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnica kot kreditojemalka in pritožnik kot zastavitelj sta 29. 11. 2007 s toženo stranko (banko) v obliki notarskega zapisa sklenila kreditno pogodbo v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF) z vračilom v 180 mesečnih anuitetah. Sklenila sta tudi sporazum o zavarovanju terjatev po navedeni kreditni pogodbi in ustanovila hipoteko na stanovanjski nepremičnini. V pravdi sta v upoštevnem delu
[1]
zahtevala ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe in povezanega sporazuma o zavarovanju terjatve ter neveljavnost in izbris ustanovljene hipoteke, ki je služila zavarovanju obveznosti po kreditni pogodbi. Zahtevala sta tudi vrnitev zatrjevanih preplačil. Sodišče prve stopnje je njun zahtevek zavrnilo. V izhodišču je kot upoštevno materialnopravno podlago za odločanje opredelilo Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju OZ), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZPotK) ter tudi Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS) s sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) na njeni podlagi. V tem okviru se je izrecno sklicevalo tudi na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc in
drugi, C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andiciuc)
. Ob sklicevanju na Direktivo 93/13/EGS je sprejelo izhodišče, da je presoja nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe mogoča le, če je ta določen nejasno (pojasnilna dolžnost ni izpolnjena).
2. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bilo besedilo kreditne pogodbe (vključno s prevzemom valutnega tveganja s strani kreditojemalke) jasno. V nadaljevanju je ugotovilo, da (i) so bančni uslužbenci kreditojemalcem vedno predstavili najprej možnost posojila v EUR in nato še v CHF ter prednosti in slabosti obeh; (ii) bančni uslužbenci strankam niso zagotavljali, da je kredit v CHF varen in brez pomembnih nihanj tečaja; (iii) je tožena stranka v primerjavi z drugimi bankami kredite v CHF začela ponujati pozno in zgolj zaradi velikega povpraševanja; (iv) so pojasnila bančnih uslužbencev temeljila na realnih podatkih, ki so bili znani tako banki kot kreditojemalcema iz splošnih življenjskih izkušenj povprečnega potrošnika in iz splošno objavljenih dnevnih podatkov v javnih občilih, kot so tečajne tabele, in iz podatkov banke, ki po splošno znanih podatkih tečajna razmerja redno spremlja in objavlja v svojih poslovnih prostorih. Sodišče je tudi ugotovilo, da valuti v upoštevnem obdobju pred sklenitvijo kreditne pogodbe nista nihali v večji meri. Banka ob sklenitvi pogodbe po ugotovitvah sodišča ni vedela in ni mogla niti predvideti, da bo prišlo do bistvenega in dolgotrajnega padca vrednosti EUR v primerjavi s CHF. Bančni uslužbenci so imeli zaradi relativne stabilnosti valutnega para v obdobju pred sklenitvijo pogodbe po stališču sodišča realno podlago za izjavo, da sta obe valuti trdni in da ni pričakovati večjih nihanj. Sodišče se je sklicevalo tudi na starost pritožnikov, ki sta imela tudi že izkušnje s tujimi valutami. Iz navedenih razlogov je sodišče prve stopnje štelo, da je banka v obravnavanem primeru pojasnilno dolžnost izpolnila. Kljub temu je sodišče opravilo presojo nepoštenosti v okviru meril Direktive 93/13/EGS. Ker banka ni mogla predvideti (tako velikega) tečajnega premika in ni prikrivala nobenih tovrstnih informacij, po presoji sodišča ni ravnala v slabi veri. Sodišče je zapisalo, da je tudi banka nosila valutno tveganje in zaradi obveznosti finančnih izravnav iz naslova kreditne pogodbe tudi ni ustvarjala dobička. Ker je bila pogodba sklenjena v tuji valuti, je bilo za sodišče z vidika načela enake vrednosti dajatev ključen znesek CHF, ki ga je morala pritožnica vrniti, in ne njegova protivrednost v EUR. Dejstvo, da je bilo tečajno tveganje na pritožnici, po presoji sodišča ne zadošča za znatno neravnotežje. Sodišče se je sklicevalo tudi na obrestno in kreditno tveganje. Prvo se je odvijalo v korist pritožnikov, drugega pa je nosila banka. Breme valutnega tveganja je po presoji sodišča omejevala možnost (delnega) predčasnega vračila kredita. Poleg tega po naziranju sodišča breme tečajnega tveganja ni mogoče obravnavati ločeno od prevzetega obrestnega tveganja, ki sta ga nosili obe stranki. Sodišče je ugotovilo, da je bilo gibanje obrestne mere v korist pritožnikov. Zapisalo je tudi, da pritožnika nista z izračunom ponazorila, kako se je tečajno tveganje odražalo na glavnici oziroma njenem preostanku (v primerjavi s kreditom v EUR). Sodišče je (sicer v okviru presoje oderuštva) kot pomembno štelo, da vse obveznosti pritožnice še niso zapadle in zato ni bilo mogoče oceniti višino njene celotne obveznosti. Sodišče je tako zaključilo, da kredit v CHF ni bil nepošten.
3. Pritožnika sta v redni pritožbi ob sklicevanju na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
med drugim izrecno zapisala, da morajo potrošnikom posredovane informacije vsebovati vsaj to, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute in povečanje tujih obrestnih mer. Navajala sta, da je nasprotno z navedenim sodišče prve stopnje v obrazložitvi svoje odločitve upoštevalo le seznanjenost pritožnikov z možnostjo zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute. V redni pritožbi sta opozarjala tudi na objektiviziranost merila dobre vere iz Direktive 93/13/EGS, ki zahteva upoštevanje strokovnih znanj in izkušenj banke. Hkrati sta merilo znatnega neravnotežja iz navedene direktive umestila v sfero pravic in obveznosti pogodbenih strank. Izrecno sta zatrjevala, da se vprašanje znatnega neravnotežja ne sme omejiti na količinsko ekonomsko presojo, ki temelji na primerjavi skupnega zneska transakcije.
4. Sodišče druge stopnje je pritožbo pritožnikov zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Soglašalo je z upoštevno materialnopravno podlago, kakor jo je opredelilo že sodišče prve stopnje. Sprejelo je izhodišče, da presoja pogodbenih pogojev, ki se nanašajo na glavni predmet pogodbe, ni potrebna, kadar so ti določeni jasno in razumljivo (je pojasnilna dolžnost izpolnjena). Pritožbeno sodišče je soglašalo tudi s presojo prvostopenjskega, da je bila pojasnilna dolžnost izpolnjena in banka ni ravnala v slabi veri. Zapisalo je, da pritožnika nista izkazala, da bi ju banka zavajala z zmanjševanjem pomena valutnega tveganja. Tudi po presoji pritožbenega sodišča banka ni mogla predvideti niti tako visokega povečanja v gibanju tečaja CHF v primerjavi z EUR niti enostranskih ukrepov švicarske centralne banke. Pritožbeno sodišče je tudi opozorilo, da sta imela pritožnika možnost konverzije valute v EUR. Vrhovno sodišče je predlog pritožnikov za dopustitev revizije zavrnilo.
5. Pritožnika v ustavni pritožbi uveljavljata kršitev drugega odstavka 14. člena ter 22., 23., 25., 33., 35., 50. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Obširno se sklicujeta in povzemata odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22, in OdlUS XXVII, 36). V zvezi s presojo pojasnilne dolžnosti poudarjata, da mora biti potrošnik seznanjen vsaj o tem, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija domače valute in povečanje tujih obrestnih mer, in da mora banka navesti mogoče spremembe menjalnih tečajev in tveganja v zvezi s sklenitvijo kredita v tuji valuti, pri čemer zgolj opozorilo glede nihanja menjalnega tečaja ni dovolj. Navajata, da glede na že sprejeto stališče Ustavnega sodišča načelo lojalne razlage ne more utemeljiti omejitve presoje nepoštenosti glavnega pogodbenega pogoja na primere, ko je ta določen nejasno. Pritožnika opozarjata, da je treba že skladno z ZVPot presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti tudi v primeru, če je ta jasen in razumljiv. Drugačno stališče sodišč naj bi bilo arbitrarno. Sodišči naj bi dodatno spregledali, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv. Pritožnika opozarjata tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov. Pritožnika navajata, da sta sodišči dobro vero v obravnavanem primeru utemeljevali v subjektivnem pomenu.
[2]
Poudarjata, da sodišči v danem primeru nista opravili niti presoje nepoštenosti z vidika prve do tretje alineje prvega odstavka 24. člena ZVPot. Dejstvo neizpolnitve pojasnilne dolžnosti naj bi sodišči v ključnem segmentu razvrednotili in naj ga pri presoji nepoštenosti ne bi upoštevali. Pritožnika posebej poudarjata, da sodišči nista odgovorili na njune navedbe o odsotnosti pojasnila, da že sorazmerno majhna, le nekaj odstotna apreciacija CHF napram EUR na letni ravni skozi daljše obdobje odplačevanja kredita lahko pripelje do znatnih negativnih učinkov sprejetega tveganja, ki so v nesorazmerju s samo višino apreciacije tečaja glede na strukturo obrokov z vidika deleža razdolžnine (glavnice) in obrestnega deleža skozi celotno obdobje odplačevanja. Navajata, da sta v postopku obširno utemeljevala namen stanovanjskega kredita za zagotovitev osnovne eksistenčne dobrine (doma) za njuno življenje in razvoj njune družine. Enako navajata glede neobičajnega, nepredvidljivega, enostransko porazdeljenega in neomejenega prevzetega tečajnega tveganja. Sklicujeta se tudi na lastne navedbe v zvezi z informacijsko asimetrijo. Pritožnika uveljavljata tudi kršitev pravice do opredelitve, med drugim, v zvezi s trditvami o: (i) neomejenosti in realnosti tveganja z asimetrično porazdeljeno možnostjo uspeha v pogodbenem razmerju; (ii) dejanski enostranski porazdelitvi tveganja ob zavarovanju banke pred valutnim tveganjem in tveganjem neplačila; (iii) nezmožnosti ocene tveganja na strani pritožnikov in odsotnosti tovrstnega opozorila s strani banke; (iv) posebnem bremenu ob zgodnji depreciaciji domače valute glede na obdobje odplačevanja; in (v) predvideni nižji anuiteti (zaradi ugodnejše obrestne mere) ob zavajajočem učinku prikaza preteklih tečajnih nihanj. Ob sklicevanju na sodbo SEU v zadevi
A. S.A.
, C-212/20, z dne 18. 11. 2021 poudarjata, da se je kredit tudi v obravnavanem primeru izplačal po prodajnem tečaju, vračal pa po nakupnem tečaju banke. Poudarjata, da možnost konverzije v domačo valuto sama po sebi ne more predstavljati učinkovitega instrumenta za zavarovanje pred valutnim tveganjem, saj potrošnik ne more predvideti obsega in trenutka tečajne spremembe. Ob tem mora s konverzijo tudi sprejeti vse natekle tečajne razlike.
6. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-287/22 z dne 16. 6. 2025 v delu zavrnitve primarnega zahtevka in odločitve o stroških ustavno pritožbo sprejel v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je bilo o sprejemu obveščeno Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana v odgovor nasprotni udeleženki (tj. toženi stranki iz pravde).
7. Nasprotna udeleženka navaja, da sta pritožnika kredit že odplačala, pri čemer odplačevanje glede na ugotovitev pritožbenega sodišča ni drastično vplivalo na (razpoložljive) dohodke pritožnice. Meni, da sta sodišči izpolnitev pojasnilne dolžnosti in presojo poštenosti v zvezi s kreditom v tuji valuti ustrezno obrazložili. Opozarja, da Ustavno sodišče ni pristojno za razlago zakonskega prava, pri čemer naj bi se v odločbi št. Up-14/21 omejilo le na ugotovitev kršitve ustavnih procesnih jamstev. Sklicevanje pritožnikov na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
,
C-609/19,
je po naziranju nasprotne udeleženke neupoštevno, ker je šlo v navedeni zadevi za drugačen finančni produkt. Nasprotna udeleženka opozarja, da zakonodaja, ki je veljala v času sklepanja kreditne pogodbe, tako strogih zahtev pojasnilne dolžnosti ni predpisovala. Razlaga ZVPot na način, ki bi v obravnavanem primeru takšne stroge zahteve vzpostavila, naj bi zato nasprotovala načelu prepovedi povratne veljave predpisov in naj bi pomenila tudi kršitev pravice do sodnega varstva. Nasprotna udeleženka meni, da takšne razlage v trenutku sklepanja pogodbe ni mogla razumno pričakovati. Navaja, da v postopku ni bilo izkazano, da je šlo pri obravnavanem kreditu za neomejena in (za potrošnika) neobvladljiva tveganja. Hkrati navaja, da v postopku sklenitve pogodbe omejenosti tveganja ni zagotavljala. Opozarja, da je bil učinek variabilne obrestne mere za pritožnika ugoden, pri čemer tudi zgolj variabilna obrestna mera onemogoča napovedati končni znesek odplačila. Ker pritožnika nista uresničila možnosti konverzije, po naziranju nasprotne udeleženke tudi sama nista delovala v skladu z načelom zmanjševanja škode kot izrazom načela vestnosti in poštenja. Nasprotna udeleženka opozarja, da sta sodišči opravili tudi presojo (ne)poštenosti kredita v CHF. Ponavlja postopkovne navedbe in ugotovitve sodišč, da tako drastične (in dolgotrajne) apreciacije CHF v posledici (tudi) ukrepov švicarske centralne banke v trenutku sklepanja kreditne pogodbe ni mogla pričakovati. Po naziranju nasprotne udeleženke 24. člen ZVPot v delu presoje nepoštenosti ne zagotavlja višjega varstva od Direktive 93/13/EGS in zato naj bi že dejstvo, da sama ni ravnala v slabi veri, pomenilo, da kredit v tuji valuti ni bil nepošten.
8. Odgovor nasprotne udeleženke je bil poslan pritožnikoma, ki vztrajata pri navedbah v ustavni pritožbi.
B.
9. Pritožnika v ustavni pritožbi med drugim navajata, da sodišči nista upoštevali vsebine pravnega standarda pojasnilne dolžnosti. Ob utemeljevanju netransparentnosti tečajnega tveganja tudi izrecno opozarjata na kršitev pravice do opredelitve v zvezi z njunimi navedbami glede odsotnosti pojasnila banke, da že sorazmerno majhna (le nekaj odstotna) apreciacija CHF napram EUR na letni ravni skozi dolgoročno odplačevanje kredita lahko privede do znatnih negativnih učinkov sprejetega tečajnega tveganja, ki so v nesorazmerju s samo višino apreciacije tečaja glede na strukturo obrokov z vidika deleža razdolžnine (glavnice) in obrestnega deleža skozi celotno obdobje odplačevanja. Sklicujeta se tudi na lastne navedbe v postopku, da bi morala banka zaradi informacijske asimetrije pritožnika kot potrošnika seznaniti predvsem z netransparentnimi tveganji. Kot taka izrecno opredelita povečanje kreditne obveznosti v posledici tečajne spremembe v kontekstu dolgoročnega stanovanjskega kredita. Opozarjata tudi, da sta sodišči s sklicevanjem na Direktivo 93/13/EGS šteli, da presoja nepoštenosti v primeru izpolnjene pojasnilne dolžnosti ni potrebna. Navajata tudi, da sodišči v posledici navedenega izhodišča izpodbijanih odločitev nista obrazložili v skladu z objektiviziranim merilom dobre vere kot minimalne zahteve Direktive 93/13/EGS oziroma se nista opredelili do njunih navedb v tej zvezi. Senat Ustavnega sodišča je zato opravil presojo izpodbijanih sodnih odločb z vidika skladnosti s pravicama do obrazložene sodne odločbe in do opredelitve iz 22. člena Ustave.
10. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, da lahko stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[3]
Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti sodne odločbe lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb,
[4]
vendar le, če se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih trditev in pravnih naziranj stranke in je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev. Ob sprejetem izhodišču Direktive 93/13/EGS mora sodišče vselej preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe,
[5]
ter povezanost pomena tega izhodišča s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja.
[6]
Ustavno sodišče je glede na očitek pritožnikov svojo presojo omejilo
[7]
na vidik obrazloženosti izpodbijanih sodnih odločb z vidika razlage nacionalnega prava v luči navedenih pravnih standardov iz prava Evropske unije, ki sta jih kot merodajne za odločitev v sporu sprejeli tudi sodišči v pravdnem postopku. Sodišči sta torej morali ugotoviti dejstva, ki so v okoliščinah konkretnega primera pomembna za uporabo danih meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU, ter nato podati razloge, zakaj ugotovljena dejstva v konkretnem primeru utemeljijo izpolnjenost meril, ki opredeljujejo določen pravni pojem.
[8]
V obravnavanem primeru je glede na sprejeta izhodišča sodišč za odločitev pomemben pravni standard pojasnilne dolžnosti, njegov pomen pri presoji nepoštenosti ter vsebina te presoje, kolikor se povezuje s standardoma dobre vere in znatnega neravnotežja v povezavi z merili ZVPot.
11. Skladno s sodno prakso SEU mora nacionalno sodišče v zvezi s pojasnilno dolžnostjo na podlagi Direktive 93/13/EGS ob upoštevanju okoliščin sklenitve pogodbe preučiti, ali je bil potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške svojega kredita.
[9]
Glede zahteve po transparentnosti pogodbenih pogojev, kot izhaja iz drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, je SEU poudarilo, da te zahteve, ki je navedena tudi v 5. členu te direktive, ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost.
[10]
Finančne ustanove morajo potrošnikom posredovati informacije vsaj o tem, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer.
[11]
Ponudnik mora potrošniku navesti mogoča nihanja menjalnih tečajev in tveganja, neločljivo povezana s sklenitvijo take pogodbe.
[12]
Posebej pomembna so pojasnila o tveganjih kreditojemalca v primeru velikega znižanja vrednosti valute, ki je zakonito plačilno sredstvo v državi članici njegovega stalnega prebivališča, in zvišanja tuje obrestne mere.
[13]
Ni dovolj, da se potrošniku omogoči le, da razume, da lahko glede na nihanja menjalnega tečaja gibanje paritete med obračunsko valuto in valuto plačila povzroči neugodne posledice za njegove finančne obveznosti, ampak mu je treba omogočiti tudi, da v okviru sklenitve kredita v tuji valuti razume dejansko tveganje, ki mu je izpostavljen v celotnem pogodbenem obdobju v primeru velikega znižanja vrednosti valute, v kateri prejema dohodke, glede na obračunsko valuto.
[14]
Tako se mora povprečni potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, zavedati možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, na katero je kredit vezan, in mora oceniti morebitne pomembne ekonomske posledice za svoje finančne obveznosti.
[15]
Prav tako v okviru valutnega kreditiranja zahteve po preglednosti ni mogoče izpolniti s tem, da se potrošniku posredujejo informacije, pa čeprav obširne, če temeljijo na domnevi, da bo razmerje med obračunsko valuto in valuto plačila ostalo stabilno ves čas trajanja te pogodbe.
[16]
Kreditodajalec mora torej glede na sodno prakso SEU v sklopu pojasnil valutnega tveganja pojasniti vsaj vpliv zelo velike depreciacije domače valute (in povečanja tujih obrestnih mer) na obroke za odplačilo kredita.
12. Člen 24 ZVPot je določal, da se pogodbeni pogoji štejejo za nepoštene, če: (i) v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank ali (ii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika, ali (iii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval, ali (iii) nasprotujejo načelu poštenja in vestnosti. Ničnostno sankcijo za nepoštene pogodbene pogoje je določal drugi odstavek 23. člena ZVPot. Direktiva 93/13/EGS, ki temelji na načelu minimalne harmonizacije,
[17]
v prvem odstavku 3. člena določa, da velja pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Direktiva ne nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere je mogoče v primeru, da pogodbeni pogoj v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, ugotoviti nepoštenost tega pogoja, ne da bi bilo treba v takem primeru preveriti zahtevo dobre vere.
[18]
Presojo nepoštenosti v okviru ZVPot je treba vselej opraviti ob upoštevanju vsaj minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je v tej zvezi razvilo SEU.
13. SEU se je tudi o vsebini meril nepoštenosti pogodbenih pogojev že velikokrat izreklo. Nedovoljenost se presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe, pri čemer so upoštevne vse okoliščine, ki bi jih ponudnik (banka) lahko poznal (poznala) ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno kasnejše izvajanje, ker pogodbeni pogoj lahko pomeni neravnotežje med strankama, ki se pokaže šele v fazi izvajanja pogodbe.
[19]
Znatno neravnotežje je treba presojati glede na vsebino pogodbenega pogoja in ne glede na to, kako se v praksi uporablja.
[20]
Pri presoji znatnega neravnotežja v pravicah in obveznostih strank kreditne pogodbe je treba upoštevati vse okoliščine, s katerimi je bil poklicni dajalec kredita lahko seznanjen ob sklenitvi te pogodbe (zlasti ob upoštevanju njegovega strokovnega znanja glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, neločljivo povezanih s sklenitvijo takega kredita) in ki so lahko vplivale na poznejše izpolnjevanje pogodbe in na pravni položaj potrošnika.
[21]
S pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti nacionalno sodišče, se namreč zdi, da pogodbeni pogoji iz postopka v glavni stvari potrošniku, če prodajalec ali ponudnik ni izpolnil zahteve po preglednosti v zvezi s tem potrošnikom, nalagajo nesorazmerno tveganje v primerjavi s prejetimi storitvami in zneskom kredita, saj je posledica njihove uporabe ta, da mora potrošnik nositi stroške gibanja terminskih menjalnih tečajev.
[22]
14. Ustavno sodišče je o bistveno enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo št. Up-14/21 je ustavni pritožbi ugodilo, enako je storilo tudi v kasnejših odločbah št. Up-1181/20 z dne 3. 5. 2023, št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022, št. Up-54/19 z dne 6. 7. 2023, št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023, št. Up-810/20 z dne 4. 1. 2024, št. Up-5/21 z dne 9. 9. 2024, št. Up-232/22 z dne 9. 9. 2024, št. Up-287/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-504/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-548/21 z dne 9. 12. 2024, št. Up-626/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-828/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-856/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-960/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-995/21 z dne 7. 4. 2025, št. Up-93/22 z dne 22. 9. 2025, št. Up-169/22 z dne 22. 9. 2025 in št. Up-191/22 z dne 22. 9. 2025. Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti).
[23]
Zahteva po jasnosti in razumljivosti pogodbenih pogojev in (alternativna) merila za presojo njihove nepoštenosti s posledico ničnosti so bila v trenutku sklepanja kreditne pogodbe tudi že zakonsko določena.
[24]
Ne gre torej za položaj, ko zakon minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS ne bi implementiral oziroma bi bila njegova vsebina v nasprotju z določbami navedene direktive. Sodišči svoje presoje tudi nista utemeljili s sklicevanjem na (domnevno) retroaktivnost materialnopravne ureditve ali kršitev načela zaupanja v pravo pri upoštevanju meril Direktive 93/13/EGS.
15.
Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti). Iz obrazložitve izpodbijanih odločitev ni mogoče razbrati, katero pojasnilo ali gradivo banke je pri pritožnikih moglo in moralo povzročiti ne le, da sta se abstraktno zavedala tečajnega nihanja in možnosti spremembe višine obrokov kredita, ampak da sta se morala in mogla konkretno zavedati dejanskih posledic velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na višino njunih kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita. Na podlagi zgoraj navedene sodne prakse SEU (in tudi stališča sodišč v obravnavanem primeru) je očitno, da jasno pogodbeno besedilo (z izjavo o prevzemu tveganja) ne zadošča za izpolnitev standarda pojasnilne dolžnosti. Enako velja tudi za odsotnost izrecnih zagotovil glede varnosti kredita ali jamstev v zvezi z zgolj minimalnimi tečajnimi nihanji. Ker se pojasnilna dolžnost presoja glede na predpogodbeno fazo v zvezi s konkretnim pravnim poslom, je očitno neupoštevna tudi splošna poslovna politika banke v smeri (začetne) zadržanosti glede posojil v CHF. Zavedanja dejanskih posledic velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na višino potrošnikovih kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita glede na merila pravnega standarda pojasnilne dolžnosti tudi ni mogoče enačiti s (predhodno) predstavitvijo alternativne kreditne ponudbe (v EUR), golim opozorilom na možnost spremembe mesečne anuitete zaradi možne spremembe tečaja, aktualiziranimi objavami tečajnega razmerja v poslovnih prostorih banke in objavami v javnih občilih. Navedeno še posebej velja v primeru, ko je bilo glede na ugotovitve prvostopenjskega sodišča tečajno razmerje pred sklenitvijo kreditne pogodbe daljše časovno obdobje relativno stabilno in se je banka v predpogodbeni fazi sklicevala tudi na relativno stabilnost valutnega razmerja, pri čemer iz obrazložitve sodišč ni mogoče razbrati katero pojasnilo ali gradivo banke je pomenilo enakovredno zagotovilo transparentnosti tečajnega tveganja pritožnikov kot (tudi informacijsko) šibkejših strank. Glede na navedeno sodišče prve stopnje sodbe ni obrazložilo v ključnem delu presoje, s čimer je kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse SEU ni izpolnjen. Ker navedena direktiva v delu jasnosti in razumljivosti pogodbenega pogoja (izpolnitve pojasnilne dolžnosti) zahteva vsaj prikaz zelo velike apreciacije CHF napram EUR v realni sferi finančnih obveznosti, tudi navedbe pritožnikov o netransparentnosti kredita ob poudarjanju velike pomena celo majhne (in dolgoročnejše) apreciacije CHF očitno niso nebistvene za odločitev. Tudi do navedenih trditev se je pritožbeno sodišče bilo dolžno opredeliti. S tem sta prvo- in drugostopenjsko sodišče kršili pravico pritožnikov iz 22. člena Ustave.
16. V delu presoje nepoštenosti ni mogoče spregledati, da so pritožniki v pritožbi med drugim opozarjali na strokovno kvalificirano poznavanje valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke, kar so povezovali s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti (tj. objektivizirano merilo dobre vere). Teh okoliščin ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja konkretnih bodočih gibanj tečajnega razmerja. Omenjene trditve pritožnikov že na podlagi prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je za njegovo razlago razvilo SEU, pomenijo upoštevne elemente presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Iz navedenega razloga omenjene navedbe pritožnikov niso nebistvene, očitno neutemeljene ali neupoštevne.
Na podlagi navedenega sodišče prve stopnje svoje presoje ni obrazložilo glede na sprejeta materialnopravna stališča. S tem ko se pritožbeno sodišče pri obravnavi nepoštenosti do navedenih vidikov ni opredelilo, je kršilo pravico pritožnikov do opredelitve iz 22. člena Ustave. Iz obrazložitve tudi ni mogoče razbrati, kako bi na presojo nepoštenosti in torej ničnosti pogodbe lahko vplivala ponudba banke h konverziji (več let) po sklenitvi kreditne pogodbe ali pogodbena možnost predčasnega odplačila celotne glavnice.
[25]
Navedeno sicer ne pomeni, da je nujno izključena vsaka možnost upoštevnosti med izvrševanjem pogodbe ponujene konverzije pri drugih pravnih vprašanjih, s katerimi pa Ustavno sodišče ni soočeno.
[26]
Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat Ustavnega sodišča. Sodbi je v izpodbijanem delu razveljavil in zadevo vrnil v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani. Ker je senat Ustavnega sodišča sodni odločbi v izpodbijanem delu razveljavil že zaradi kršitve 22. člena Ustave, mu očitkov o drugih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
C.
17. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi:
predsednik senata
dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Predsednik senata
[1]
Pritožnika z ustavno pritožbo ne izpodbijata odločitvi sodišč v delu podrednega zahtevka.
[2]
Sklicujeta se tudi na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, z dne 10. 6. 2021.
[3]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22).
[4]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09), 10. točka obrazložitve.
[5]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS; prim. sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020, 46. in 47. točka obrazložitve.
[6]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 20. točka obrazložitve. Posebej glede povezave med zahtevo po preglednosti in nepoštenostjo v primeru glavnega predmeta pogodbe glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021, 90.–103. točka obrazložitve. Glede umestitve te povezave v okviru nacionalne presoje glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, predvsem 78. točko obrazložitve, ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, predvsem 15.
–21. točko obrazložitve
.
[7]
Pri tem senat Ustavnega sodišča opozarja, da je glede pomena pojasnilne dolžnosti pri presoji in glede same presoje (ne)poštenosti pogodbenih pogojev treba upoštevati odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21.
[8]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/13 z dne 23. 1. 2014 (Uradni list RS, št. 14/14, in OdlUS XX, 32), 11. točka obrazložitve. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21. Sodba SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, C-448/17, z dne 20. 9. 2018, na katero se sklicuje nasprotna udeleženka, se ni nanašala na kredit v tuji valuti.
[9]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 49.–51. točka obrazložitve
,
zadevi
OTP Bank in OTP Faktoring,
C-51/17, z dne 20. 9. 2018 (v nadaljevanju zadeva OTP), 74., 75. in 78. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 70. in 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49.–51. točka obrazložitve. Navedenih sodb SEU sicer z izjemo zadeve
Andriciuc
sodišči v postopku nista mogli upoštevati, saj so bile izdane po izdaji izpodbijanih sodb, vendar jih senat Ustavnega sodišča v tej odločbi navaja, ker so upoštevne z vidika aktualne razlage Direktive 93/13/EGS. Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PDEU), imajo
ex tunc
pravni učinek in izražajo, kar je v normi prava Evropske unije
ab initio
. Glej K. Lenaerts, I. Maselis, K. Gutman, EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford 2014, str. 246.
[10]
Sodbi SEU v zadevah
Kásler
in Káslerné Rábai
, C-26/13, z dne 30. 4. 2014, 71. in 72. točka obrazložitve, in
Bucura
, C-348/14, z dne 9. 7. 2015, 52. točka obrazložitve.
[11]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 49. točka obrazložitve. Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
OTP
, 74. točka obrazložitve, in tam navedeno sodno prakso.
[12]
Prim. sodbe SEU v zadevah
Andriciuc
, 50. točka obrazložitve, in
OTP
, 75. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, 50. in 51. točka obrazložitve.
[13]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 48. točka obrazložitve.
[14]
Prav tam, 51. točka obrazložitve.
[15]
Prim. sodbo SEU v zadevi
OTP
, 78. točka obrazložitve, podobno tudi sodba SEU v zadevi
A. S.A.
, 42. in 43. točka obrazložitve.
[16]
Sodbi SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od
C-776/19
do C-782/19, 74. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 53. točka obrazložitve.
[17]
Prim. 8. člen Direktive 93/13/EGS in sodbo SEU v zadevi
Verein für Konsumenteninformation
, C-191/15, z dne 28. 7. 2016, 55. točka obrazložitve.
[18]
Sodba SEU v zadevi
NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR,
C-405/21, z dne 13. 10. 2022.
[19]
Tako sodba SEU v zadevi
Bucura
, 48. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[20]
Sklep SEU v zadevi
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria
, C-602/13, z dne 11. 6. 2015, 50. točka obrazložitve.
[21]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 54. točka obrazložitve.
[22]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 69. točka obrazložitve.
[23]
Nobeno sodišče v postopku torej ni zavzelo stališča, da je uporaba pravnih standardov Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena. Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
Trapeza Peiraios,
C-243/20, z dne 21. 12. 2021, 51.–63. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 37/2023 z dne 20. 3. 2024, 9.–26. točka obrazložitve.
[24]
Glej 22., 23. in 24. člen ZVPot. Tudi ZPotK je v tretjem odstavku 21. člena izrecno določal, da se ne glede na določbe tega zakona uporabljajo tudi določbe drugih predpisov, ki so ugodnejše za potrošnika.
[25]
Podobno kot SEU pojasnjuje za primer novacije, ki bi načeloma morala doseči položaj, kot da nepošteni pogodbeni pogoj nikoli ni obstajal, oziroma temeljiti na potrošnikovem informiranem soglasju ob dodatnem pogoju, da ni nepošten tudi nov dogovor. Prim. sodbo SEU v zadevi
Bank BPH
, C-19/20, z dne 29. 4. 2021, 50. točko obrazložitve.
[26]
Sodišče prve stopnje se je na ponudbo banke h konverziji sklicevalo v zvezi z utemeljitvijo poštenosti pogodbenega pogoja in torej ne v zvezi z morebitnim vplivom na vrnitvene zahtevke (prim. drugi odstavek 82. člena OZ).