U-I-179/25
Natisni
Opravilna št.:
U-I-179/25
Datum odločitve:
22. 1. 2026
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2026:U.I.179.25
Akt:
Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/2016) (ZPotK-2), 52. čl., 4. odst. 99. čl.
Izrek:
Zahteva za oceno ustavnosti četrtega odstavka 99. člena v zvezi z 52. členom Zakona o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/16) se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče zavrže zahtevo sodišča za oceno ustavnosti zakona, če niso izpolnjeni pogoji iz 156. člena Ustave in prvega odstavka 23. člena Zakona o Ustavnem sodišču.
Geslo:
1.2.51.4.1 - Ustavno sodstvo - Vrste vlog - Aktivna legitimacija v postopku pred Ustavnim sodiščem - Konkretna presoja norm - Sodišče.
1.5.51.1.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrženje zahteve.
1.4.51.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke (v vseh postopkih razen v postopku ustavne pritožbe) - Drugo.
Pravna podlaga:
Člen 25.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Višje sodišče v Mariboru
Datum vloge:
4. 12. 2025
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje
Dokument:
US34326
Dokument v PDF obliki:
U-I-179-25.pdf
174 KB
Prenesite datoteko
U-I-179/25-6
22. 1. 2026
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti, začetem z zahtevo Višjega sodišča v Mariboru, na seji 22. januarja 2026
sklenilo:
Zahteva za oceno ustavnosti četrtega odstavka 99. člena v zvezi z 52. členom Zakona o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/16) se zavrže.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Predlagatelj vlaga zahtevo za oceno ustavnosti četrtega odstavka 99. člena v zvezi z 52. členom Zakona o potrošniških kreditih (v nadaljevanju ZPotK-2). Pojasnjuje, da mora v pravdnem postopku zaradi ugotovitve ničnosti  potrošniške hipotekarne kreditne pogodbe, denominirane v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF), odločiti o pritožbi tožene stranke (banke) zoper sodbo prve stopnje, s katero je sodišče ugotovilo ničnost kreditne pogodbe in sporazuma o zavarovanju denarne terjatve ter toženi stranki naložilo plačilo 4.200,31 EUR. Predlagatelj navaja, da je bila obravnavana kreditna pogodba sklenjena 6. 2. 2007 in da vsebuje dovoljeno valutno klavzulo. Navedena pogodba naj bi po tipu pravnega posla ustrezala potrošniški kreditni pogodbi za nepremičnino, pri kateri je kredit obračunan v tuji valuti (v nadaljevanju potrošniške hipotekarne kreditne pogodbe z devizno klavzulo), iz prvega odstavka 52. člena ZPotK-2,
[1]
vendar naj se ZPotK-2 zanjo ne bi uporabljal, ker je bila sklenjena pred njegovo uveljavitvijo (kot naj bi določal četrti odstavek 99. člena ZPotK-2).
2. Predlagatelj utemeljuje, da pred uveljavitvijo ZPotK-2 ni bilo izrecne zakonske določbe, ki bi omejevala tveganja spremembe vrednosti valut, kot izhajajo iz valutne klavzule. Četrtega odstavka 99. člena ZPotK-2 naj ne bi bilo mogoče razlagati drugače, kot da se ne uporablja za kreditne pogodbe, sklenjene pred njegovo uveljavitvijo. Zadevna zakonska določba naj bi vzpostavljala razlikovanje med v bistvenem enakimi primeri oziroma med v bistvenem enakimi položaji potrošnikov. To razlikovanje naj bi bilo brez stvarnega, objektivnega oziroma razumnega razloga. Predlagatelj zatrjuje, da so potrošniki iz hipotekarnih kreditnih razmerij z devizno klavzulo, nastalih pred uveljavitvijo ZPotK-2, izpostavljeni neomejenemu valutnemu tveganju, potrošniki iz povsem enakih kreditnih razmerij, nastalih po uveljavitvi ZPotK-2, pa naj bi lahko računali na izrecno omejitev valutnega tveganja iz 52. člena ZPotK-2. Po njegovem mnenju je to v nasprotju z ustavnim načelom enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave.
3. Predlagatelj razlaga 52. člen v zvezi z drugim odstavkom 27. člena ZPotK-2 tako, da naj realizacija valutnega tveganja ne bi bila razlog ničnosti kreditne pogodbe, pač pa naj bi takšna pogodba ostala v veljavi s prilagoditvijo in omejitvijo tega tveganja. Predlagatelj se sklicuje na trinajsto uvodno izjavo in na drugi odstavek 1. člena Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS), iz katerih naj bi izhajalo, da se navedena direktiva (in nacionalni zakoni, ki jo prenašajo v pravni red) ne sme uporabljati za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih. Taka obvezna določba naj bi bil 52. člen ZPotK-2. Po mnenju predlagatelja torej sodišče pogodbene klavzule, temelječe na 52. členu ZPotK-2, ki naj bi urejala meje dopustnega valutnega tveganja in ohranjala pogodbeno razmerje v veljavi, ne bi smelo razglasiti za nepošteno in nično.
B.
4. Sodišče, ki pri odločanju meni, da je zakon ali del zakona, ki bi ga moralo uporabiti, protiustaven, mora na podlagi 156. člena Ustave in prvega odstavka 23. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) prekiniti postopek in z zahtevo začeti postopek za oceno njegove ustavnosti. Tako dejstvo prekinitve postopka kot tudi to, da mora sodišče izkazati, da mora izpodbijano zakonsko določbo uporabiti v postopku, v katerem odloča, spadata v okvir procesne predpostavke iz 156. člena Ustave in iz prvega odstavka 23. člena ZUstS, ki mora biti izpolnjena za začetek postopka za oceno ustavnosti zakona.
[2]
5. Ustavno sodišče je podlagi 156. člena Ustave in 23. člena ZUstS upravičeno intervenirati le takrat, kadar je ustavnosodna presoja zakona potrebna za zagotovitev ustavnoskladne odločitve v konkretnem sodnem postopku. Sodišče mora torej v zahtevi jasno in določno utemeljiti, prvič, da mora svojo odločitev v konkretni zadevi opreti na izpodbijano (domnevno protiustavno) zakonsko ureditev oziroma da se zatrjevana protiustavnost nanaša na konkretni primer, o katerem mora odločiti (gre za t. i. zveznost med izpodbijano zakonsko ureditvijo in odločanjem sodišča v konkretnem primeru), in drugič, da izpodbijane zakonske ureditve ni mogoče ustavnoskladno razložiti (gre za upoštevnost odločitve Ustavnega sodišča za odločanje v konkretnem primeru oziroma za izkazanost, da je zahteva za oceno ustavnosti edino sredstvo, s katerim je mogoče v konkretnem primeru zagotoviti sprejetje ustavnoskladne odločitve).
[3]
6. Za zadostitev procesni predpostavki iz prvega odstavka 23. člena ZUstS ne zadošča kakršnakoli zveznost med domnevno protiustavnim zakonom in konkretnim sodnim postopkom.
[4]
Če ne gre za položaj, v katerem bi moralo sodišče pri odločanju uporabiti neko zakonsko določbo, niso izpolnjene procesne predpostavke za oceno njene ustavnosti.
[5]
Po ustaljenem stališču Ustavnega sodišča zahteva sodišča za oceno ustavnosti utemeljuje vsebinsko obravnavo le, če izpodbijane zakonske določbe sodišču preprečujejo sprejetje ustavnoskladne odločitve v konkretnem primeru. Dilema sodišča o (proti)ustavnosti posamezne izpodbijane zakonske določbe v zahtevi za oceno ustavnosti ne sme ostati na abstraktni ravni, pač pa mora sodišče v razlogih zahteve izkazati, da se je natančno tisti ustavnopravni pomislek, ki ga je navedlo v zahtevi, "kristaliziral" (izostril, izkazal za pravno odločilnega) v konkretnih okoliščinah zadeve, v kateri je sodišče zaradi vložitve zahteve za oceno ustavnosti prekinilo postopek. Zatrjevana protiustavnost zakona mora biti pomembna za odločitev o strankini pravici ali obveznosti.
[6]
Vsako sodišče mora namreč vedno aktivno in kreativno, po lastni "ustavni vesti", iskati možnost ustavnoskladne razlage zakona.
[7]
7. Zahteva za oceno ustavnosti je jasna glede tega, da predlagatelj izpodbija četrti odstavek 99. člena ZPotK-2
[8]
le v delu, v katerem se zaradi te zakonske določbe 52. člen ZPotK-2 ne uporablja za potrošniške hipotekarne kreditne pogodbe z devizno klavzulo, sklenjene pred dnem uveljavitve ZPotK-2.
[9]
Predlagatelj je zahtevi za oceno ustavnosti priložil pravnomočen sklep o prekinitvi pritožbenega postopka v pravdi o veljavnosti potrošniške hipotekarne kreditne pogodbe z devizno klavzulo, sklenjene 6. 2. 2007, do odločitve Ustavnega sodišča. Glede na datum nastanka kreditnega razmerja so zanj pravno upoštevne določbe Zakona o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 70/2000 in 41/04 – ZPotK) in
Zakona o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 14/03 – uradno prečiščeno besedilo in 51/04 – v nadaljevanju ZVPot
). Iz sodbe sodišča prve stopnje ne izhaja, da bi to sodišče uporabilo druge predpise, zlasti se prvostopenjsko sodišče ni sklicevalo na nobeno določbo ZPotK-2.
8. Obravnavani primer je specifičen, ker predlagatelj dejansko izpodbija pravno praznino. Predlagatelj meni, da je protiustavna odsotnost (prepoved) uporabe pravil iz 52. člena ZPotK-2 tudi za "stare" potrošniške hipotekarne kreditne pogodbe z devizno klavzulo, to je za tiste, sklenjene pred njegovo uveljavitvijo, ki izhaja iz četrtega odstavka 99. člena ZPotK-2. Iz 4. točke zahteve izhaja, da se po lastnem razumevanju zavzema za retroaktivno uporabo 52. člena ZPotK-2 (kot nekaj, kar zahteva načelo enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave). Vendar pa predlagatelj mora tudi v primeru, ko domnevno protiustavno vrzel v pravnem redu predstavi na opisani način, izkazati izpolnjenost (a) pogoja zveznosti in (b) pogoja nujnosti ocene izpodbijane zakonske ureditve, ker brez te ocene ne more sprejeti ustavnoskladne odločitve v zadevi. To mora jasno izhajati iz zahteve sodišča za oceno ustavnosti.
[10]
9. V konkretnem primeru je predlagatelj soočen s pritožbo tožene stranke proti sodbi sodišča prve stopnje, ki je ugodila tožbenemu zahtevku in razsodila, da je potrošniška hipotekarna kreditna pogodba z devizno klavzulo nična, ker je devizna klavzula o preračunu v CHF izraženih obveznosti potrošnikov v EUR nepoštena in nična. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da banka pojasnilne dolžnosti ni opravila v skladu z zahtevami profesionalne skrbnosti, obenem pa je v pogojih velike informacijske asimetrije na tožnika prevalila neomejeno valutno tveganje. S tem naj bi v škodo potrošnika povzročila znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank (prva alineja prvega odstavka 24. člena ZVPot) ter ravnala v nasprotju z načelom vestnosti in poštenja (četrta alineja prvega odstavka 24. člena ZVPot). Ničnost valutne klavzule naj bi tako izhajala iz drugega odstavka 23. člena ZVPot. Sodišče prve stopnje je pojasnilo, da je bila ta klavzula bistvena sestavina kreditne pogodbe oziroma glavni pogodbeni pogoj. Zato je njena ničnost imela za posledico ničnost celotne kreditne pogodbe in sporazuma o zavarovanju denarne terjatve. Sodišče prve stopnje je s sklicevanjem na sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) kondikcijsko obveznost tožnikov do banke določilo v višini kapitala, izplačanega pri črpanju pogodbe, brez kakršnekoli valorizacije ali obrestovanja. Drugače povedano, tožnika sta morala banki (pred saldiranjem) vrniti glavnico kredita (109.900 CHF) v EUR (68.260,87 EUR), to je po tečaju na dan sklenitve pogodbe, kakor so jima bila sredstva tudi izplačana.
10. Sodba sodišča prve stopnje sledi ustaljeni presoji SEU, Ustavnega sodišča in Vrhovnega sodišča.
[11]
Predlagatelj zdaj odloča o pritožbi banke zoper to sodbo. Z zahtevo za oceno ustavnosti, kot iz nje izhaja, ne zasleduje morebitnega cilja zavarovanja ogroženih ustavnih pravic tožene stranke (banke), ki je na prvi stopnji izgubila spor. Nasprotno, zatrjuje, da želi zavarovati potrošnika (uspešna tožnika iz sprožilnega primera) oziroma druge potrošnike, ki so v njima podobnem položaju. Bistvo zahteve je namreč teza o ustavnopravno nedopustnem neenakem obravnavanju potrošnikov, ki so hipotekarne kreditne pogodbe z devizno klavzulo sklenili pred uveljavitvijo ZPotK-2; v primerjavi s tistimi, ki so enake pogodbe sklenili po njegovi uveljavitvi, naj bi dolžniki iz "starih" pogodb nosili neomejeno devizno tveganje, ker jim ni na voljo opcija pretvorbe kredita v domačo valuto iz 52. člena ZPotK-2.
11. Po presoji Ustavnega sodišča predlagatelj z navedbami v zahtevi ni izkazal, da je ocena ustavnosti nujno potrebno sredstvo za zagotovitev ustavnoskladne odločitve v konkretnem primeru.
12. Predlagatelj v zahtevi ne navaja razlogov, iz katerih ne more zavarovati tožnikov pred neomejenim valutnim tveganjem na način, kot je to storilo prvostopenjsko sodišče v svoji sodbi. Prvostopenjsko sodišče je valutno tveganje tožnikov na podlagi ustaljene presoje SEU, Ustavnega sodišča in Vrhovnega sodišča omejilo še v večji meri, kot bi to izhajalo iz morebitne uporabe 52. člena ZPotK-2 za njun primer. Po sodbi sodišča prve stopnje sta bila potrošnika dolžna banki plačati 68.260,87 EUR; če bi se za njun primer (oprto na tezo o potrebi po zaščiti njune pravice iz drugega odstavka 14. člena Ustave) uporabil ZPotK-2, bi bila po trenutnih izračunih dolžna 118.582,10 EUR.
[12]
Upoštevati je treba, da predlagatelj meni, da bi raztegnitev uporabe 52. člena ZPotK-2 na stare kreditne pogodbe zanje povsem izključila uporabo Direktive 93/13/EGS in presojo nepoštenosti deviznih klavzul po ZVPot,
[13]
pa tudi to, da bi potrošnika iz sprožilnega primera lahko zahtevo za pretvorbo iz četrtega odstavka 52. člena ZPotK-2 dala kvečjemu po morebitni odločbi Ustavnega sodišča, če bi to pritrdilo predlagatelju in zagotovilo uporabo 52. člena ZPotK-2 tudi za njun primer. Opcija pretvorbe torej nanju ne bi delovala kot jamstvo varstva pred katastrofalnimi premiki deviznih tečajev, ki velja za pogodbeno razmerje že od njegovega začetka, tako da bi ga potrošnik lahko izkoristil v zanj najugodnejšem času oziroma takoj po tem, ko bi zaradi spremembe vrednosti valut prišlo do neugodnih posledic valutne klavzule.
13. Ne gre torej za to, da predlagatelj ne bi smel obrazloženo odstopiti od ustaljene ustavnosodne presoje in ustaljene presoje Vrhovnega sodišča, ki sicer tožnika iz konkretnega primera pred neomejenim valutnim tveganjem varuje mnogo bolj učinkovito kot alternativna možnost, ki jo sam ponuja, in tudi tako, da praktično nista v slabšem položaju od potrošnikov iz obdobja veljavnosti ZPotK-2. Gre za to, da predlagatelj, ki ima pred očmi, kot izhaja iz zahteve, neenak položaj potrošnikov iz hipotekarnih kreditnih razmerij z devizno klavzulo, nastalih pred uveljavitvijo ZPotK-2, kot sta tožnika v sprožilni zadevi, v zahtevi ne utemelji, zakaj ne more na ustavnoskladen način zavarovati tožnikov pred neomejenim valutnim tveganjem brez uporabe izpodbijane določbe ZPotK-2. Že zato ni izkazal upoštevnosti odločitve Ustavnega sodišča za odločanje v konkretnem primeru oziroma ni zadostil trditvenemu bremenu, ki mu nalaga, da izkaže, da mora v konkretni zadevi uporabiti domnevno protiustavno pravno ureditev na način, ki mu preprečuje ustavnoskladno odločitev.
14. Poleg tega pa tudi ni izpolnjen pogoj zveznosti med izpodbijano zakonsko ureditvijo in odločanjem sodišča v konkretnem primeru. Tu je sicer treba upoštevati, da predlagatelj dejansko izpodbija zatrjevano vrzel v časovni veljavnosti zakona, ki jo dojema kot protiustavno. Smiselno bi bila zveznost izkazana, če bi moral predlagatelj "uporabiti" prav to domnevno vrzel oziroma 52. člena ZPotK-2 za sporno kreditno razmerje ne bi smel uporabiti prav zaradi učinkovanja izpodbijanega četrtega odstavka 99. člena ZPotK-2, ne pa zaradi kakšnega pravnega dejanja ali opustitve pravnega dejanja strank. Vendar tudi tako opredeljena zveznost z zahtevo ni izkazana. Ne glede na to, da se na nekaterih mestih zdi, da predlagatelj morebiti izhaja iz drugačne razlage zakona, je po presoji Ustavnega sodišča dikcijo prvega in četrtega odstavka 52. člena ZPotK-2,
[14]
ki temelji na točki (a) prvega odstavka 23. člena Direktive 2014/17/ЕU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. februarja 2014 o potrošniških kreditnih pogodbah za stanovanjske nepremičnine in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2013/36/EU ter Uredbe (EU) št. 1093/2010 (UL L 60, 28. 2. 2014),
[15]
treba razlagati tako, da je pretvorba kredita iz tuje valute v domačo pravica oziroma opcija potrošnika, ne pa avtomatska posledica sprememb v razmerjih valutnih tečajev. Predlagatelj v zahtevi ni navedel, da bi tožnika v sprožilni zadevi banki podala ustrezno zahtevo za pretvorbo kredita na podlagi 52. člena ZPotK-2, ki pa nato ni imela pravnih učinkov, ker za njuno kreditno razmerje ZPotK-2 ni veljal. Le če bi jo podala, bi bilo treba šteti, da se je ustavnopravni pomislek predlagatelja zoper četrti odstavek 99. člena v zvezi z 52. členom ZPotK-2 izostril in izkazal za pravno odločilnega v konkretnih okoliščinah zadeve.
15. Po prvem odstavku 25. člena ZUstS Ustavno sodišče zahtevo zavrže, če niso izpolnjeni pogoji iz 23. člena ZUstS. Ker zahteva za oceno ustavnosti četrtega odstavka 99. člena v zvezi z 52. členom ZPotK-2 ne izpolnjuje pogojev iz navedenega člena ZUstS, jo je Ustavno sodišče zavrglo.
C.
16. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi prvega odstavka 25. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, mag. Nina Betetto, dr. Primož Gorkič,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Rok Svetlič in dr. Katja Šugman Stubbs.
Sklep je sprejelo soglasno.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Glej tudi opredelitvi potrošniške kreditne pogodbe in kreditne pogodbe za nepremičnino iz 3. in 8. točke 2. člena ZPotK-2.
[2]
Primerjaj z odločbama Ustavnega sodišča št. U-I-139/14 z dne 26. 3. 2015 (Uradni list RS, št. 24/15), 7. točka obrazložitve, in št. U-I-179/21 z dne 26. 5. 2022 (Uradni list RS, št. 81/22), 10. točka obrazložitve.
[3]
Glej npr. odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-26/20 z dne 29. 9. 2022 (Uradni list RS, št. 132/22, in OdlUS XXVII, 22), 6. točka obrazložitve, in št. U-I-150/21 z dne 5. 6. 2024 (Uradni list RS, št. 55/24), 10. točka obrazložitve.
[4]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-85/09 z dne 21. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 79/10), 3. točka obrazložitve.
[5]
Glej npr. sklep Ustavnega sodišča št. U-I-216/07 z dne 4. 10. 2007 (Uradni list RS, št. 99/07, in OdlUS XVI, 75), 13. točka obrazložitve, in odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-290/12 z dne 25. 4. 2013 (Uradni list RS, št. 40/13), 3. točka obrazložitve.
[6]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-204/15 z dne 3. 3. 2016, 8. točka obrazložitve.
[7]
Prav tam, 10. točka obrazložitve.
[8]
Določba se glasi: "Ta zakon se ne uporablja za kreditne pogodbe, sklenjene pred dnem uveljavitve tega zakona".
[9]
ZPotK-2 je bil uveljavljen 3. 12. 2016 (110. člen ZPotK-2). Za to odločitev Ustavnega sodišča sicer ni bistveno, ali se ZPotK-2
a contrario
dejansko uporablja že za kreditne pogodbe, sklenjene po vključno 3. 12. 2016 (kot izhaja iz četrtega odstavka njegovega 99. člena), ali pa se uporablja šele za kreditne pogodbe, sklenjene po vključno 3. 3. 2017, kar bi izhajalo iz navezave na posebej določeni dan začetka njegove uporabe (prvi odstavek 99. člena in 110. člen ZPotK-2). Gre za vprašanje, ki ga mora rešiti redno sodstvo, za obravnavani primer pa je pomembno, da se ZPotK-2 zagotovo ne uporablja za kreditno pogodbo potrošnikov iz t. i. sprožilnega primera, sklenjeno leta 2007. Ustavno sodišče v nadaljevanju za namen tega sklepa izhaja iz predpostavke, da se ZPotK-2 uporablja za kreditne pogodbe, sklenjene po vključno dnevu njegove uveljavitve.
[10]
Zahteva mora med drugim vsebovati podatke o izpolnjevanju z zakonom določenih pogojev za vložitev zahteve (četrta alineja prvega odstavka 24.b člena ZUstS).
[11]
Glej npr. odločitve, navedene v 50. in 51. točki obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje, odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22, in OdlUS XXVII, 36) in sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 24/2025 z dne 18. 6. 2025.
[12]
Ustavno sodišče je uporabilo referenčni tečaj Evropske centralne banke z dne 21. 1. 2026 (CHF 1 = EUR 1.0790).
[13]
Ustavno sodišče se ne opredeljuje do tega, ali je to materialnopravno stališče pravilno.
[14]
Prvi odstavek 52. člena ZPotK-2 se glasi: "[…] ima potrošnik pravico do pretvorbe kredita iz tuje valute v domačo […]". Četrti odstavek 52. člena ZPotK-2 se glasi: "Pri pretvorbi kredita iz tuje valute v domačo se kot menjalni tečaj uporablja referenčni tečaj Evropske centralne banke, ki ga dnevno povzema in objavlja Banka Slovenije in velja na dan vloženega zahtevka potrošnika za pretvorbo kredita iz tuje valute v domačo […]".
[15]
Prvi odstavek 23. člena te direktive se glasi: "Države članice zagotovijo, da v primeru, kadar se kreditna pogodba nanaša na posojilo v tuji valuti, ob sklenitvi kreditne pogodbe obstaja primeren regulativni okvir, s katerim se zagotovi vsaj, da: (a) ima potrošnik pod določenimi pogoji pravico do pretvorbe kreditne pogodbe v drugo valuto […]."