Up-925/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-925/22
Datum odločitve:
12. 12. 2024
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2024:Up.925.22
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. III DoR 199/2021 z dne 12. 4. 2022 in sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 459/2021 z dne 23. 11. 2021 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VII Pg 480/2020 z dne 4. 2. 2021
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. III DoR 199/2021 z dne 12. 4. 2022 in sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 459/2021 z dne 23. 11. 2021 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VII Pg 480/2020 z dne 4. 2. 2021
se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču.
Geslo:
1.5.51.2.3 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker je zadeva majhnega pomena.
Pravna podlaga:
Člen 55.b.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Gordana Tekavčič, Turjak
Datum vloge:
6. 7. 2022
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US33991
Dokument v PDF obliki:
Up-925-22.pdf
170 KB
Prenesite datoteko
Up-925/22-10
12. 12. 2024
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki jo je vložila
Gordana Tekavčič
,
Turjak
,
ki jo zastopa Odvetniška družba Gregorovič, Dobrajc, Mlinarič, o. p. – d. o. o., Šentjur,
na seji 12. decembra 2024
sklenil
:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. III DoR 199/2021 z dne 12. 4. 2022 in sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cpg 459/2021 z dne 23. 11. 2021 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VII Pg 480/2020 z dne 4. 2. 2021
se ne sprejme.
OBRAZLOŽITEV:
A.
1. Sodišče prve stopnje je pritožnici (v pravdi toženi stranki) naložilo plačilo odškodnine v višini 35.611,50 EUR s pripadki. Za odločitev, ali je odškodninski zahtevek zastaral ali ne, je sodišče kot o predhodnem vprašanju odločalo, ali je zatrjevana škoda tožeči stranki nastala kot posledica kaznivega dejanja pritožnice, in presodilo, da zahtevek ni zastaral. Višje sodišče je pritožničino pritožbo zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje. Svojo odločitev je oprlo na stališče, da dokler traja kazenski postopek zoper povzročitelja škode, odškodninski zahtevek ne more zastarati zaradi določbe o pretrganju zastaranje, pri čemer uporaba te določbe, tj. drugega odstavka 353. člena Obligacijskega zakonika, Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo in 20/18 – v nadaljevanju OZ), ne more biti odvisna od izida kazenskega postopka. Izid kazenskega postopka je odločilen le za presojo teka zastaranja po pretrganju. Pri tem se je Višje sodišče sklicevalo na sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 347/2017 z dne 14. 2. 2019. O vprašanju, ali je pritožničino ravnanje izpolnjevalo znake kaznivega dejanja, se tako Višje sodišče ni opredelilo. Vrhovno sodišče ni dopustilo revizije.
2. Pritožnica zatrjuje kršitev 14., 23., 27., 28. in 31. člena Ustave ter 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). Navaja, da izpodbija odločitev "nižjega sodišča glede vprašanja zastaranja in vezano na to odločanja o predhodnem vprašanju." O njeni krivdi sodišče prve stopnje ne bi smelo odločati, saj je terjatev zastarala, zastaral je namreč kazenski pregon, in da je bila zato kršena prepoved ponovnega sojenja v isti stvari. Sodišče bi moralo upoštevati, da je vezano na to, da pritožnica ni bila obsojena za očitano kaznivo dejanje, samo jo je spoznalo za krivo in nato izničilo tudi domnevo nedolžnosti. Obe sodišči naj bi prezrli, da je tožeča stranka premoženjskopravni zahtevek v kazenskem postopku vložila izven subjektivnega triletnega roka od ugotovitve nastanka škode (352. člen OZ), saj je za škodo izvedela 31. 5. 2006, ko je bila izdana odločba davčne inšpekcije. Zato sploh ni moglo priti do pretrganja zastaranja, ker je bil premoženjskopravni zahtevek v kazenskem postopku vložen šele leta 2013. Pritožnica vztraja, da premoženjskopravni zahtevek deli usodo obstoja kaznivega dejanja; če tega ni, ni podaljšanja roka. Navaja tudi, da naj bi sodišče prve stopnje uporabilo napačno kazensko zakonodajo za presojo obstoja znakov kaznivega dejanja. Namesto Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20, 91/20, 95/21, 186/21 in 16/23 – v nadaljevanju KZ-1) bi moralo uporabiti Kazenski zakonik (Uradni list RS, št. 95/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju KZ), saj je slednji milejši, pa tudi zastaralni roki naj bi bili urejeni drugače. Stališče Višjega sodišča, da napačna uporaba napačnega kazenskega zakonika ni vplivala na pravilnost odločitve, naj bi bilo napačno. Pri presoji pritožničine krivde naj sodišči ne bi uporabili vseh dokaznih listin. Pritožnica vztraja, da so bili vsi stroški povezani zgolj in samo z opravljanjem funkcije direktorice, ki je morala vedno biti urejena in v dobri psihofizični kondiciji.
B.
3. Na podlagi drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) se ustavna pritožba sprejme v obravnavo, če gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, v obravnavanem primeru z Ustavo zagotovljenih pravic, ki je imela hujše posledice za pritožnika, ali če gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve. Če nobeden izmed navedenih pogojev ni podan, ustavna pritožba ni sprejeta v obravnavo, četudi bi šlo za kršitev z Ustavo zagotovljenih pravic.
[1]
4. Izpolnjenost pogoja, da gre za kršitev z Ustavo zagotovljenih pravic, ki ima zanj hujše posledice, mora izkazati in utemeljiti pritožnik ter, kadar je to mogoče, za svoje trditve predložiti tudi ustrezna dokazila.
[2]
Pritožnica hujših posledic ne zatrjuje. Ker gre za denarno terjatve – plačilo škode tožeči stranki –, bi pritožnica morala v skladu z ustaljeno sodno prakso pojasniti, kaj zanjo sporni znesek pomeni v kontekstu njenega premoženjskega stanja.
[3]
Pogoj za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo iz prve alineje drugega odstavka 55.b člena ZUstS zato ni izpolnjen.
5.
Ustavna pritožba se sprejme v obravnavo tudi, če gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve. V primeru, ko je Ustavno sodišče že odločilo o ustavnopravnem vprašanju, ustavna pritožba, ki vsebuje enake očitke o kršitvi z Ustavo zagotovljenih pravic, praviloma ne odpira pomembnega ustavnopravnega vprašanja, ki presega pomen konkretne zadeve.
[4]
V obravnavani zadevi bi se lahko zastavilo pomembno ustavnopravno vprašanje upoštevanja domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave in drugega odstavka 6. člena EKČP v pravdnem postopku,
[5]
o katerem se Ustavno sodišče še ni opredelilo. Vendar pa se je v obravnavani zadevi le sodišče prve stopnje opredelilo do vprašanja, ali škodno dejanje izpolnjuje zakonske znake kaznivega dejanja, medtem ko je Višje sodišče sprejelo drugačno nosilno stališče o zastaranju zahtevka. Predmet presoje Ustavnega sodišča je tako le stališče Višjega sodišča, saj na njem sloni odločitev o nezastaranju tožbenega zahtevka, ne pa tudi stališče sodišča prve stopnje, povezano z obstojem znakov kaznivega dejanja, četudi bi morebiti njegova odločitev vsebovala stališča, ki bi pritožnici pripisala kazensko odgovornost, ali bi sodišče prve stopnje ravnalo na tak način ali uporabilo tak jezik v svoji obrazložitvi, da bi ustvarilo jasno povezavo med kazensko zadevo in obravnavanim odškodninskim postopkom, ter upravičilo razširitev področja uporabe domneve nedolžnosti na slednjega.
[6]
Pritožnica bi namreč morala izpodbiti stališče o zastaranju, ki je bilo ključno za odločitev Višjega sodišča,
[7]
tj. da uporaba drugega odstavka 353. člena OZ ni odvisna od izida kazenskega postopka. Zoper to stališče pa ni uspela izkazati ustavnopravnih pomislekov, saj se je sklicevala oziroma ponavljala zgolj to, da izid kazenskega postopka vpliva na usodo premoženjskopravnega zahtevka in njegovo zastaranje.
6. Preostale zatrjevane kršitve niso take, da bi odpirale pomembna ustavnopravna vprašanja. Pri tem je senat Ustavnega sodišča upošteval, da pritožnica nekaterih očitkov v pritožbi oziroma predlogu za dopustitev revizije ni uveljavila (materialno neizčrpanje), zato jih sedaj ne more uveljaviti v ustavni pritožbi. To velja v prvi vrsti za očitek o kršitvi načela
ne bis in idem
(31. člen Ustave). Glede neupoštevanja določenih dokaznih listin je že Višje sodišče pritožnici pojasnilo, da gre za pritožbene novote, tega stališča pa pritožnica v ustavni pritožbi ne izpodbija. Tudi glede uporabe KZ-1 namesto KZ je Višje sodišče obrazloženo pojasnilo, zakaj to ni vplivalo na pravilnost odločitve. Zoper to stališče pa pritožnici ni uspelo izkazati ustavnopravnih pomislekov, saj je zatrjevala le, da je odločitev nepravilna.
7. Ker pogoji iz drugega odstavka 55.b člena ZUstS niso izpolnjeni, senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
C.
8. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena
ZUstS
v sestavi: predsednik senata
dr. Rok Čeferin ter člana dr. Rajko Knez in
dr. Rok Svetlič.
Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Čeferin
Predsednik senata
[1]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. Up-1036/17 z dne 19. 11. 2020 (Uradni list RS, št. 5/21, in OdlUS XXV, 45), 3. točka obrazložitve.
[2]
Prav tam, 4. točka obrazložitve.
[3]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. Up-382/19 z dne 10. 7. 2023, 4. točka obrazložitve.
[4]
Sklepi Ustavnega sodišča št. Up-722/16 z dne 22. 5. 2018, št. Up-382/19, 5. točka obrazložitve, in št. Up-495/22 z dne 16. 10. 2023, 7. točka obrazložitve.
[5]
Glej zlasti sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevah
Allen proti Združenemu kraljestvu
z dne 12. 7. 2013,
Ringvold proti Norveški
z dne 11. 2. 2003,
Diacenco proti Romuniji
z dne 7. 2. 2012,
Fleischner proti Nemčiji
z dne 3. 10. 2019 in številne druge.
[6]
Prim. sodbi v zadevah
Diacenco proti Romuniji
z dne 7. 2. 2012?, 60. in 61. točka obrazložitve, ter
Y proti Norveški
z dne 11. 2. 2003, 43. točka obrazložitve.
[7]
Prim. sklep Ustavnega sodišča št. Up-984/17 z dne 6. 3. 2019, 7. točka obrazložitve.