U-I-66/25, Up-257/25
Natisni
Opravilna št.:
U-I-66/25, Up-257/25
Datum odločitve:
15. 1. 2026
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2026:U.I.66.25
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št. III Cp 82/2025 z dne 18. 2. 2025 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. IV N 153/2021 z dne 16. 1. 2025 se sprejme v obravnavo.

Zakon o preprečevanju nasilja v družini (Uradni list RS, št. 16/08 in 68/16) (ZPND), 19. čl.
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št. III Cp 82/2025 z dne 18. 2. 2025 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. IV N 153/2021 z dne 16. 1. 2025
se sprejme v obravnavo.
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti tretjega odstavka 19. člena Zakona o preprečevanju nasilja v družini
(Uradni list RS, št. 16/08 in 68/16
) se zavrne.
Pravna podlaga:
Člen 26.2, 55.b.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov, ustavna pritožba
Vrsta akta:
zakon, posamični akt
Vlagatelj:
A. B., C.
Datum vloge:
23. 4. 2025
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
druge rešitve, zavrnitev
Dokument:
USDSP98
Dokument v PDF obliki:
U-I-66-25, Up-257-25.pdf
122 KB
Prenesite datoteko
Up-257/25-18
U-I-66/25-14
15. 1. 2026
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopkih za preizkus pobude in ustavne pritožbe A. B.
,
C.,
ki ga zastopa Odvetniška družba Dukič in Tratar, o. p., d. o. o., Koper,
na seji 15. januarja 2026
sklenilo
:
1.
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Kopru št. III Cp 82/2025 z dne 18. 2. 2025 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici št. IV N 153/2021 z dne 16. 1. 2025
se sprejme v obravnavo.
2. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti tretjega odstavka 19. člena Zakona o preprečevanju nasilja v družini
(Uradni list RS, št. 16/08 in 68/16
) se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Okrožno sodišče je v nepravdnem postopku zavrnilo pritožnikov ugovor zoper sklep o ponovnem (že četrtem) enoletnem podaljšanju ukrepov prepovedi približevanja na podlagi Zakona o preprečevanju nasilja v družini (Uradni list RS, št. 16/08 in 68/16 – v nadaljevanju ZPND) od avgusta 2024 do avgusta 2025. Ogroženost otroka (pritožnikovega vnuka) je štelo za verjetno izkazano na podlagi očitanega spolnega nasilja pritožnika nad njim. Čeprav kazensko sodišče obtožnice zoper pritožnika ni dopustilo in je postopek ustavilo, nepravdno sodišče poudarja, da ta odločitev še ni pravnomočna, in za veljavno šteje presojo tožilstva, da obstoji utemeljen sum storitve očitanega kaznivega dejanja. Izvedenki, postavljeni v predkazenskem postopku, v svojih ugotovitvah nista mogli povsem ovreči kot tudi ne potrditi, da je do spolne zlorabe prišlo. Z namenom zagotovitve ničelne možnosti ponovitve nasilja je sodišče ponovno ocenilo, da je podaljšanje ukrepov nujno za zaščito mladoletne žrtve in v celoti utemeljeno s stopnjo verjetnosti, saj – razen z izrečenimi ukrepi v okviru predmetnega postopka – otroku ni nudena nobena druga zaščita. Višje sodišče je pritožnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje. Glede obstoja verjetnosti, da je prišlo do spolnega nasilja nad otrokom, se je sklicevalo na izvorni sklep o izreku ukrepov z dne 17. 8. 2021. Pritožbene navedbe o tem, da so se okoliščine spremenile, da pritožnik ni kršil ukrepov, da ni imel fizičnega stika z otrokom, da otrok ne kaže nobene travme ter da so od očitanega ravnanja minila štiri leta, je Višje sodišče štelo za neprepričljive. Naloga sodišča je, da zagotovi okoliščine, ki se bodo v čim večji meri približale stoodstotni varnosti pred ponovitvijo nasilja.
2. Pritožnik zatrjuje kršitev 15., 22., 25. in 32. člena Ustave ter 6., 8. in 13. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP). Rednima sodiščema očita, da se nista opredelili do njegovega pravnega naziranja o posledicah zavrnitve obtožnice. Če je tek predkazenskega postopka utemeljeval obstoj verjetnosti, da je pritožnik storil kaznivo dejanje, potem ustavitev kazenskega postopka (četudi nepravnomočna) po mnenju pritožnika utemeljuje vsaj večjo verjetnost, da tega dejanja ni storil. Sodišči naj bi odločili pavšalno in nezadostno standardu obrazloženosti. Predvsem naj bi pavšalno obrazložili konkretno ogroženost otroka in se sklicevali na svoje prejšnje obrazložitve, ki pa so kvečjemu ustrezale takratni situaciji. Pritožnik meni, da nobeno od sodišč ni opravilo testa sorazmernosti, ni opravilo presoje neogibne potrebnosti podaljšanja obstoječih ukrepov in ni obrazložilo, zakaj otrokove relativne varnosti ni mogoče doseči z milejšimi ukrepi (npr. brez prepovedi telefonskih ali pisemskih stikov). Ocena dečkove ogroženosti sploh ni bila narejena in sodišče prve stopnje ni imenovalo (s strani pritožnika predlaganega) izvedenca klinične psihologije za otroke. Pritožnik opozarja, da se ukrepi izvršujejo že štiri leta, zato se sodišči ne moreta izgovarjati na načelo hitrosti postopkov in zahtevnega nižjega dokaznega standarda. Sodiščema očita tudi nepravilno razlago 19. člena ZPND glede presoje pogojev za podaljšanje ukrepov, saj naj bi zaradi preveč ekstenzivne razlage prišlo do tega, da se ukrepi lahko podaljšujejo v nedogled. Izrečeni ukrepi naj bi nerazumno dolgo posegali v pritožnikovo svobodo gibanja ter v pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja. Pritožnik opozarja, da je zaradi prepovedi približevanja omejen v dnevnem življenju v okoliških krajih, ne more se več v enakem obsegu ukvarjati s pridobitno dejavnostjo, ne more se normalno srečevati z ostalimi družinskimi člani in njihovimi družinami, saj je otrok v družinsko življenje vseh teh oseb zelo vpet. Pritožnik trdi, da že štiri leta nima stikov z vnukom (in vnuk ne z dedkom), čeprav je bil otrok nanj zelo navezan. Poudarja, da v vseh teh letih ni bil sprožen noben postopek za izrek ukrepov trajne narave (npr. za odvzem pravice do stikov). Prepričan je, da je tudi ob upoštevanju zagotavljanja otrokove varnosti porušeno vsako sorazmerje izrečenih ukrepov.
3. Pritožnik hkrati vlaga pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti tretjega odstavka 19. člena ZPND. Meni, da določba ni v skladu z 2., 22., 23. in 53. členom Ustave, ker ne določa natančnih pogojev za podaljšanje ukrepov in večkratno podaljševanje ukrepov ni številčno omejeno. Posledično naj bi bilo mogoče na podlagi istega dejanskega stanja (domnevnega nasilnega dejanja) določen ukrep podaljševati v nedogled, kar dopušča samovoljnost sodišč. Število možnih podaljšanj ukrepov je neomejeno, kar je nedopustno z vidika pravne varnosti, določnosti in predvidljivosti. To naj bi bilo tudi v nasprotju z namenom zakonodajalca, ki je takim ukrepom podelil naravo začasnosti. Poleg časovne neomejenosti naj bi bila problematična tudi ureditev, ki ne določa točnih pogojev za podaljšanje ukrepov in tako dopušča razlago, da zgolj enkratno nasilno dejanje zadostuje za večkratno podaljšanje ukrepov.
B.
4. V času odločanja o pritožnikovi ustavni pritožbi so se ukrepi, izrečeni z izpodbijanimi sklepi, že iztekli. Ustavno sodišče praviloma šteje, da v primeru, ko izpodbijani akt v času odločanja ne velja več, ni izkazan pravni interes za odločanje Ustavnega sodišča. Zgolj ugotovitev kršitve človekove pravice, ne da bi bil izpodbijani posamični akt razveljavljen ali odpravljen (prvi odstavek 59. člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS), namreč praviloma ne spreminja pritožnikovega pravnega položaja.
5. Zaradi posebnosti sklepov o prepovedi približevanja, ki se redno sprejemajo za določeno krajše obdobje, je Ustavno sodišče že odločilo, da bi odrekanje pravnega interesa za ustavno pritožbo zaradi izteka učinka sklepov vselej preprečilo možnost vsebinske presoje zatrjevanih kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin.
[1]
To velja tudi v konkretnem primeru, ko iz podatkov, s katerimi razpolaga Ustavno sodišče, izhaja, da je v avgustu 2025 sodišče prve stopnje izdalo nov sklep, s katerim je ukrep prepovedi približevanja pritožniku ponovno podaljšalo za eno leto. Pritožnik tudi v času veljavnosti novega sklepa (glede katerega še ni izčrpal vseh pravnih sredstev) vztraja pri svoji ustavni pritožbi. Ker torej v času odločanja Ustavnega sodišča zoper pritožnika ukrep prepovedi približevanja še vedno velja, pritožnik ohranja pravni interes za ustavnosodno varstvo. Omejevanje dostopa do Ustavnega sodišča zgolj na čas veljavnosti posameznega sklepa bi izvotlilo pritožnikovo pravico do učinkovitega varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin, Ustavnemu sodišču pa onemogočalo vsebinsko odločitev o pomembnih ustavnopravnih vprašanjih, ki se po razumni oceni utegnejo zastavljati tudi v zvezi s posamičnimi akti enake narave in primerljive vsebine, sprejetimi v prihodnosti. Zahteva po učinkovitem varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin mora zato v tovrstnih primerih izjemoma pretehtati nad stališčem, po katerem se v postopku pred Ustavnim sodiščem zaradi pomanjkanja pravnega interesa zavrže ustavna pritožba, če niso izpolnjeni pogoji za razveljavitev ali odpravo izpodbijanega posamičnega akta po prvem odstavku 59. člena ZUstS. V teh primerih Ustavno sodišče svojo odločitev o ustavni pritožbi omeji na morebitno ugotovitev kršitve človekove pravice ali temeljne svoboščine.
6. Ustavno sodišče je ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo (1. točka izreka). Ob odločanju o njeni utemeljenosti bo presodilo, ali so bile z izpodbijanima sodnima odločbama kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
7. Pobudnik pri utemeljevanju trditev o protiustavnosti izpodbijanega zakona izhaja iz predpostavke, da že sam obstoj pravne praznine v zakonu utemeljuje vsa zatrjevana neskladja z Ustavo. Ta predpostavka je očitno napačna. Pravna praznina sama po sebi namreč ni v neskladju z Ustavo, protiustavna je le, če se je z ustaljenimi metodami pravne razlage ne da zapolniti. Za zapolnitev pravnih praznin pa so v pravni državi pristojna sodišča. Le v primeru, ko bi bilo zakonodajalcu mogoče očitati, da posamezne človekove pravice zaradi odsotnosti zakonske ureditve sploh (niti na podlagi razlage sodišča) ne bi bilo mogoče uresničevati, bi bil podan primer t. i. protiustavne pravne praznine. Ker v pobudnikovem primeru ne gre za tak položaj, je Ustavno sodišče pobudo kot očitno neutemeljeno zavrnilo (2. točka izreka).
C.
8. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena in drugega odstavka 26. člena ZUstS
ter tretje alineje tretjega odstavka v zvezi s petim odstavkom 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20)
v sestavi: podpredsednica dr. Neža Kogovšek Šalamon ter sodnici in sodniki dr. Matej Accetto, mag. Nina Betetto, dr. Primož Gorkič, dr. Rok Svetlič in dr. Katja Šugman Stubbs. Sodnik dr. Rok Čeferin je bil pri odločanju o tej zadevi izločen. Ustavno sodišče je točko 1 izreka sprejelo s petimi glasovi proti enemu. Proti je glasovala sodnica Kogovšek Šalamon. Točko 2 izreka je sprejelo s petimi glasovi proti enemu. Proti je glasovala sodnica Šugman Stubbs.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Podpredsednica
[1]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-26/19, U-I-227/19 z dne 2. 9. 2021 (Uradni list RS, št. 153/21, in OdlUS XXVI, 26). Podobno Ustavno sodišče obravnava primere, v katerih je predmet ustavne pritožbe sodno odločanje o omejitvi osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave ali sodno odločanje o omejevalnih ukrepih v kazenskem postopku (prim. odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-50/09, Up-260/09 z dne 18. 3. 2010 (Uradni list RS, št. 29/10, in OdlUS XIX, 2) ter št. Up-6/14 z dne 5. 3. 2015 (Uradni list RS, št. 19/15)).