Up-348/24
Natisni
Opravilna št.:
Up-348/24
Datum odločitve:
10. 4. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.348.24
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Ip 1104/2023 z dne 10. 10. 2023 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I 674/2022 z dne 10. 7. 2023

Ustavna pritožba zoper sklep Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I 674/2022 z dne 20. 4. 2022
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Ip 1104/2023 z dne 10. 10. 2023 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I 674/2022 z dne 10. 7. 2023 se zavrže.
Ustavna pritožba zoper sklep Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I 674/2022 z dne 20. 4. 2022 se zavrže.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče zavrže prepozno vloženo ustavno pritožbo.
O izjemni obravnavi prepozne ustavne pritožbe lahko Ustavno sodišče odloča le, če pritožnik poda izrecen predlog za izjemno odločanje. Predlog mora utemeljiti z navedbo razlogov, ki utemeljujejo izjemno odločanje o ustavni pritožbi.
Ustavno sodišče zavrže ustavno pritožbo, če zoper izpodbijani posamični akt niso izčrpana vsa redna in izredna pravna sredstva.
Geslo:
1.5.51.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrženje.
1.4.52.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Rok za vložitev ustavne pritožbe.
1.4.52.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke v postopku ustavne pritožbe - Izčrpanje pravnih sredstev .
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 55.b.1.4, 55.b.1.5, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Jože Knap, Preserje
Datum vloge:
5. 4. 2024
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje
Dokument:
US34116
Dokument v PDF obliki:
Up-348-24.pdf
172 KB
Prenesite datoteko
Up-348-24 - Odklonilno LM dr. Knez.pdf
270 KB
Prenesite datoteko
Up-348/24-19
10. 4. 2025
SKLEP
Ustavno sodišče
je v postopku za preizkus ustavne pritožbe Jožeta Knapa
,
Preserje
,
na seji
10. aprila 2025
sklenilo
:
1.
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani št. I Ip 1104/2023 z dne 10. 10. 2023 v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I 674/2022 z dne 10. 7. 2023
se zavrže.
2. Ustavna pritožba zoper sklep Okrajnega sodišča v Ljubljani št. I 674/2022 z dne 20. 4. 2022 se zavrže.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Sodišče prve stopnje je na predlog upnika na podlagi izvršilnega naslova, tj. pravnomočnega sklepa o določitvi sodnih penalov,
[1]
s sklepom o izvršbi z dne 20. 4. 2022 dovolilo izvršbo za izterjavo sodnih penalov v znesku 229.800 EUR zoper dolžnika (pritožnika) z rubežem denarnih sredstev pri bankah in z rubežem plače oziroma denarnih prejemkov pri Zavodu za pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Nadalje je sodišče prve stopnje s sklepom o nadaljevanju izvršbe z dne 16. 12. 2022 z novim izvršilnim sredstvom dovolilo prodajo solastnega dela nepremičnin dolžnika parcel št. 932, št. 933/1 in št. 933/2, vse 1652 k. o. Rakitna. Z izpodbijanim sklepom z dne 10. 7. 2023 je sodišče prve stopnje: (1) zavrglo predlog za vrnitev v prejšnje stanje in dopolnitev ugovora zoper sklep o izvršbi, (2) zavrnilo ugovor zoper sklep o nadaljevanju izvršbe na nepremičnine in (3) zavrglo dopolnitev ugovora zoper prej navedeni sklep o nadaljevanju izvršbe. Višje sodišče je zavrnilo pritožbi pritožnika in upnika ter potrdilo sklep sodišča prve stopnje. Zoper sklep sodišča druge stopnje je pritožnik po odvetniku vložil predlog za dopustitev revizije in laično pritožbo, ki jo je Vrhovno sodišče obravnavalo kot predlog za dopustitev revizije. Vrhovno sodišče je predloga za dopustitev revizije zavrglo, ker nista dovoljena.
2. Pritožnik zatrjuje kršitev pravice iz 14., 15., 21., 22., 23., 24., 25., 34., 35., 36. in 125. člena Ustave. Navaja, da sklep o izvršbi in nadaljnji sklepi niso primerni za izvršbo, saj mora biti podlaga za sklep o izvršbi določena obveznost, kar pa naj ne bi bilo izpolnjeno. Trdi, da v izvršilnem naslovu, tj. sklepu o določitvi penalov, obveznost še ni obstajala in tudi ni bilo gotovo, da bo sploh nastala, prav tako naj ne bi bil razviden obseg obveznosti. Opozarja, da je obveznost plačila sodnih penalov odvisna od nastopa pogoja, da dolžnik obveznosti v določenem roku ne bo izpolnil. Sodiščema prve in druge stopnje očita, da bi morali pred dovolitvijo izvršbe od upnika zahtevati, da dokaže, da je pogoj nastopil, sicer sklepa sploh ne bi smeli izdati. Neupoštevanje slednjega naj bi vplivalo na pravilnost in zakonitost sklepa o izvršbi in vseh nadaljnjih sklepov, zato naj bi pritožniku bila kršena pravica iz 22. in 23. člena Ustave. Pritožnik trdi, da je v izvršilnem postopku pojasnil, da gre za njegovo pravico do doma, ki ga je ustvaril med 15-letnim bivanjem na tem naslovu, ko naj bi skrbel za nepokretno mamo. Opozarja, da so sodni penali nesorazmerno visoki in da v primeru, ko ni razumnega sorazmerja, gre za zlorabo pravice iz 7. člena v zvezi z 269. členom Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo in 20/18 – OZ). Sodiščema očita, da sta dovolili izvršbo na znesek, ki desetkrat presega limitirano vrednost sodnih penalov, ki jo je prvotno določilo sodišče prve stopnje, ki pa je bila z odločitvijo Višjega sodišča razveljavljena. Zatrjuje, da je upnik zavlačeval z vložitvijo izvršbe, da je znesek sodnih penalov postal za dolžnika nevzdržen, zato meni, da gre za zlorabo pravice do izvršbe. Z nezakonito prekoračitvijo najvišje določenega zneska sodnih penalov naj bi sodišči posegli v pritožnikove pravice iz 21., 34., 35. in 36. člena Ustave. Z odsotnostjo sorazmerja med višino penalov in pomenom obveznosti naj bi se poseglo v dostojanstvo in varnost pritožnika in v njegovo pravico do doma iz 8. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP), saj bo pritožnik zaradi nezakonitih sodnih penalov ostal brez doma in brez sredstev za preživljanje in s tem pahnjen pod prag revščine. Sodiščema prve in druge stopnje pritožnik očita, da nista opravili skrbne presoje sorazmernosti v njegovo pravico do doma, upoštevaje pri tem vse okoliščine obravnavanega primera, zato naj bi nedopustno posegli v njegovo pravico do doma (sklicuje se na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-619/17 z dne 14. 2. 2019, Uradni list RS, št. 17/19, in OdlUS XXIV, 22). V zadevi naj bi se postavljalo vprašanje formalne legalitete in obseg tega načela, o katerem naj ne bi bilo sodne prakse. Pritožnik meni, da je izvršilni postopek zaradi načela stroge formalne legalitete izrazito naravnan v korist upnika (datum vložitve predloga, kratki roki za ugovor), tako da lahko upnik izvršilni postopek zlorabi, izvršilni postopek pa mu tega ne preprečuje.
3. Pritožnik trdi, da Višjega sodišča ni pozval, naj njegove laične ugovore šteje ožje. Navaja, da je laik s slabim zdravstvenim stanjem, ki je od leta 2022 na invalidskem vozičku. Meni, da sta ga bili sodišči kot laično osebo dolžni poučiti o pravicah in obveznostih, saj s tem izvršuje pravico do sodnega varstva. Pravi, da ne more mimo vtisa, da sta se sodišči s sklicevanjem na zamudo dejansko izognili vsebinski obravnavi zadeve. Navaja, da zaradi slabega zdravstvenega stanja pred sodiščem prve stopnje ni mogel podati trditev in dokazov, kar je skušal potrditi z zaslišanjem, s tem pa naj bi bili kršeni 14., 15., 22., 23., 24., 25. in 125. člen Ustave. V letu 2022, ko bi lahko učinkovito uveljavljal svoje pravice zoper sklep o izvršbi, naj bi bil na zdravljenju v bolnici zaradi amputacije druge noge. Pritožnik navaja, da živi sam, zato je več mesecev po operaciji komaj skrbel zase, imel je odprto rano, kasneje v letu 2023 je bil hospitaliziran zaradi sepse in komaj preživel. V takšnih okoliščinah naj ne bi mogel učinkovito poskrbeti za svoje ekonomske interese in uveljavljati kršitev človekovih pravic ter se braniti zoper "šikanozno" izvršbo. Sodiščema očita, da nista izvedli poštenega sojenja tako, da bi imel možnost sodelovati na ustni obravnavi, kot to določa 23. člena Ustave in 6. člen EKČP. S tem bi mu bilo omogočeno, da bi podal pravočasno dopolnitev ugovora, saj sta bili sodišči dolžni upoštevati, da je prava neuka oseba. Pritožnik meni, da bi moral imeti možnost naknadnega ugovora, če je vsebina ugovora tako pomembna, da posega v njegovo ustavno pravico do zasebne lastnine.
4. Pritožnik navaja tudi, da predmet izvršbe ne morejo biti kmetijska zemljišča in gospodarska poslopja kmeta, kolikor jih potrebuje za lastno preživljanje. Navaja, da ob pomoči drugih oseb opravlja kmetijsko dejavnost in da je od dela na kmetiji odvisno tudi njegovo preživljanje. Meni, da izvršba na predmetne nepremičnine ni dopustna, zato ker nepremičnine predstavljajo zaščiteno kmetijo, ki bi mu morale pripadati kot edinemu nosilcu kmetijskega gospodarstva. Pojasnjuje, da naj bi po smrti očeta leta 2001 prišlo do nezakonitega dedovanja na podlagi zakona, ki na splošno ureja dedovanje, namesto po zakonu, ki ureja dedovanje kmetijskih gospodarstev. Prav tako trdi, da je pripravil več ponudb za razdelitev nepremičnin, ki jih upnik naj ne bi sprejel. Hkrati naj bi navedeni upnik sam izvajal izključno posest na gozdnih zemljiščih. Pritožnik se sklicuje na več sodb Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP). Predlaga, naj Ustavno sodišče odloči o pravici na podlagi 60. člena Ustave. V vlogi, poslani 26. 9. 2024, predlaga, naj Ustavno sodišče začasno zadrži izvršitev sklepov iz izvršbe.
B.
5. Ustavno sodišče je že večkrat odločilo, da si pritožnik z vložitvijo nedovoljenega pravnega sredstva ne zavaruje roka za vložitev ustavne pritožbe.
[2]
V obravnavani zadevi je pritožnik zoper izpodbijani sklep Višjega sodišča z dne 10. 10. 2023 v zvezi s sklepom sodišča prve stopnje z dne 10. 7. 2023 vložil predlog za dopustitev revizije, ki ga je Vrhovno sodišče zavrglo, ker ni dovoljen. To pomeni, da je rok za vložitev ustavne pritožbe zoper sklepa iz 1. točke izreka tega sklepa začel teči z vročitvijo drugostopenjskega sklepa pritožnikovemu pooblaščencu, tj. 23. 10. 2023. Ustavna pritožba, vložena 5. 4. 2024, je torej prepozna.
6. Skladno s tretjim odstavkom 52. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS)
Ustavno sodišče v posebno utemeljenih primerih izjemoma odloča o ustavni pritožbi, ki je vložena po izteku roka iz prvega odstavka tega člena. Navedeni tretji odstavek je izjema od pravila iz prvega odstavka 52. člena ZUstS. Izjeme je treba že same po sebi razlagati restriktivno.
[3]
Po tretjem odstavku 52. člena ZUstS je odločanje Ustavnega sodišča dopustno izjemoma, pri čemer Zakon uporabi diskrecijsko besedo "lahko", tako da gre v tej določbi za kombinacijo pooblastila za odločanje po prostem preudarku ("lahko" s poudarkom na izjemoma) in nedoločenega pravnega pojma "posebno utemeljen primer".
[4]
Ustavno sodišče je v primeru nedovoljenih ustavnih pritožb (po tretji alineji prvega odstavka 55.b člena v zvezi z drugim odstavkom 55.a člena ZUstS) in izjemne obravnave po tretjem odstavku 55.a člena ZUstS že sprejelo stališče, da je pritožnik tisti, ki mora izkazati, da so izpolnjeni pogoji za njeno izjemno obravnavo pred Ustavnim sodiščem, kar pomeni, da mora pritožnik dati izrecen predlog za izjemno obravnavo.
[5]
Tudi o izjemni obravnavi prepozne ustavne pritožbe lahko Ustavno sodišče odloča le, če pritožnik poda izrecen predlog za izjemno odločanje, ta predlog pa mora utemeljiti z navedbo razlogov, ki utemeljujejo izjemno odločanje o ustavni pritožbi.
[6]
Ustavno sodišče ob tem poudarja, da ne gre za spremembo stališča Ustavnega sodišča, saj je Ustavno sodišče, kot izhaja iz ustavnosodne presoje, o izjemni obravnavi prepozne ustavne pritožbe že doslej odločalo le, kadar je pritožnik podal predlog za izjemno obravnavo.
[7]
Navedeno stališče, da mora pritožnik podati izrecen predlog, posredno izhaja tudi iz stališča, da mora biti predlog za izjemno obravnavo prepozne ustavne pritožbe vložen do odločitve Ustavnega sodišča o tej ustavni pritožbi.
[8]
Pritožnik pa (izrecnega) predloga za izjemno obravnavo prepozne ustavne pritožbe ni podal in posledično tudi ni utemeljil. Ker pritožnik predloga za izjemno odločanje prepozne ustavne pritožbe ni podal niti ga ni utemeljil, Ustavno sodišče ni smelo odločati o tem, ali so izpolnjeni pogoji po tretjem odstavku 52. člena ZUstS. Glede na navedeno je Ustavno sodišče ustavno pritožbo v delu, v katerem sta izpodbijana sklepa, navedena v 1. točki izreka tega sklepa, zavrglo, ker je prepozna.
7. Glede na drugi odstavek 51. člena ZUstS lahko Ustavno sodišče izjemoma odloča o ustavni pritožbi pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev. Pred izčrpanjem rednih pravnih sredstev glede na 51. člen ZUstS ustavna pritožba niti na predlog za izjemno obravnavo ni dovoljena.
[9]
Na podlagi drugega odstavka 9. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, 93/07, 28/09, 51/10, 26/11, 53/14, 54/15, 11/18 in 36/21 – v nadaljevanju ZIZ) je pravno sredstvo dolžnika zoper sklepa o izvršbi, s katerim je predlogu ugodeno, ugovor; zoper odločitev o ugovoru pa je na podlagi petega odstavka 9. člena ZIZ dovoljena pritožba. Pritožnik ni izkazal, da je zoper sklep o izvršbi vložil (pravočasen) ugovor in nato pritožbo.
Ker pritožnik ni izčrpal niti rednih pravnih sredstev, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo v tem delu zavrglo
(2. točka izreka).
C.
8. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi četrte in pete alineje prvega odstavka 55.b člena ZUstS
ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Sklep je sprejelo s petimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodnica Mežnar ter sodnika Accetto in Knez. Sodnik Knez je dal odklonilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Gre za sklep o določitvi sodnih penalov Okrajnega sodišča v Ljubljani št. In 1231/2014 z dne 4. 2. 2015 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani št. II Ip 2201/2015 z dne 15. 7. 2015.
[2]
Glej npr. sklepe Ustavnega sodišča št. Up-288/99 z dne 27. 1. 2000, št. Up-40/04 z dne 3. 6. 2004, št. Up-618/05 z dne 25. 5. 2006 in št. Up-285/06 z dne 31. 1. 2007.
[3]
Primerjaj s sklepom Ustavnega sodišča št. Up-373/14 z dne 11. 6. 2014 (Uradni list RS, št. 47/14), 14. točka obrazložitve, v katerem je bila predlagana izjemna obravnava ustavne pritožbe pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev po drugem odstavku 51. člena ZUstS.
[4]
Primerjaj prav tam.
[5]
Glej sklepa Ustavnega sodišča št. Up-825/21 z dne 13. 4. 2023 (Uradni list RS, št. 58/23), 3. točka obrazložitve, in št. Up-240/23 z dne 18. 9. 2023 (Uradni list RS, št. 106/23), 6. točka obrazložitve, ter številne druge sklepe, ki se na navedena sklepa sklicujejo. ESČP je v sodbi v zadevi
Rutar in Rutar Marketing d. o. o. proti Sloveniji
z dne 15. 12. 2022 ugotovilo, da ta pogoj sicer izrecno ne izhaja iz ZUstS, a slednje tudi ne preprečuje, da bi ga Ustavno sodišče razvilo v okviru ustavnosodne presoje ali na podlagi izrecne določbe kakega drugega predpisa (glej 47.–50. točko obrazložitve). Drugačen je položaj pri dovoljenih ustavnih pritožbah (drugi odstavek 55.b člena ZUstS), pri katerih je odločitev o tem, ali je ustrezno opredeljeno ustavnopravno vprašanje takega pomena, da presega pomen konkretne zadeve, v izključni domeni Ustavnega sodišča (glej sklep Ustavnega sodišča št. Up-1036/17 z dne 19. 11. 2020, 5. točka obrazložitve).
[6]
Slednje izhaja tudi iz Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20 – v nadaljevanju Poslovnik), ki določa: "če se ustavna pritožba vlaga po izteku roka za njeno vložitev, mora vsebovati tudi navedbo razlogov, ki utemeljujejo izjemno odločanje o ustavni pritožbi" (glej prilogo Poslovnika v poglavju Vsebina vlog pod točko III. Vsebina ustavne pritožbe, deseta alineja točke 1. Navedbe). Na uporabo Poslovnika pa izrecno napotuje drugi odstavek 49. člena ZUstS, ki določa, da se s Poslovnikom določi, katere podatke morajo vsebovati vloge v drugih zadevah iz pristojnosti Ustavnega sodišča, če niso določeni že z zakonom.
[7]
Iz ustaljene presoje, v kateri je Ustavno sodišče ugodilo predlogom za izjemno obravnavo prepozne ustavne pritožbe, izhaja, da so pritožniki podali izrecen predlog. Glej npr. sklep Ustavnega sodišča št. Up-438/04 z dne 25. 1. 2005, 2. točka obrazložitve, odločba Ustavnega sodišča št. Up-642/05 z dne 7. 2. 2007 (Uradni list RS, št. 16/07, in OdlUS XVI, 38), 2. točka obrazložitve, in sklep Ustavnega sodišča št. Up-619/17 z dne 8. 9. 2017, 3. točka obrazložitve.
[8]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. Up-298/21 z dne 7. 10. 2021 (Uradni list RS, št. 171/21), 9. točka obrazložitve.
[9]
Glej npr. sklepe Ustavnega sodišča št. Up-962/22 z dne 5. 9. 2022, št. Up-549/24 z dne 27. 8. 2024 in št. Up-666/24 z dne 10. 9. 2024.
⇒
Številka:
Up-348/24-21
Datum:
5. 5. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA DR. RAJKA KNEZA
K SKLEPU ŠT.
Up-348/24
Z DNE 10. 4. 2025
I.
1. V ločenem mnenju se osredotočam na vprašanje ocenjevanja izpolnjevanja procesnih predpostavk za sprejem ustavne pritožbe in možnosti odločanja po koneksiteti glede ureditve sodnih penalov. Zadeva se nanaša na izvršbo sodnih penalov, ki so tekli več let (določeni so bili v letu 2014), preden je upnik v letu 2022 vložil predlog za izvršbo. V tem času se je nateklo kar za 229.800 EUR sodnih penalov.
II.
2. Večina je zastopala stališče, da procesne predpostavke za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo niso izpolnjenje. Ustavna pritožba vložena zoper dve odločitvi – prva se nanaša na sklep o izvršbi sodnih penalov iz leta 2022 (v nadaljevanju prvi sklep),
[1]
druga na razširjeni sklep,
[2]
s katerim se je določila izvršba tudi zoper solastninski delež na nepremičnini, ki predstavlja dom dolžnika – ustavnega pritožnika – iz leta 2023 (v nadaljevanju drugi sklep). Ustavna pritožba glede je res prepozna glede drugega sklepa.
[3]
Pritožnik med izpodbijanimi akti navaja tudi prvi sklep o izvršbi. Za tega pa je treba ugotoviti, da pravna sredstva tudi niso izčrpana. Pritožnik namreč pravočasnega ugovora ni vložil.
Medtem torej, ko za prvi sklep pravna sredstva niso bila vložena, pa je ustavna pritožba zoper drugi sklep prepozna za (več kot) tri mesece. Tukaj se je večina ustavila in ustavno pritožbo zavrnila. Formalno in skladno z ZUstS seveda nimam kaj očitati. Prav obratno, večina lahko meni očita, da z zavzemanjem za sprejem ustavnih pritožb prehajam meje pristojnosti Ustavnega sodišča. Tega se zavedam in v ločnem mnenju poskušam pojasniti, zakaj tako razmišljam. Naj takoj tudi pojasnim, da je Ustavno sodišče v preteklosti že prestopilo meje procesnih predpostavk, da bi zavarovalo človekove pravice. Uporabilo je argument
izjemne obravnave
. Na te primere izjemnih obravnav se v nadaljevanju sklicujem in poskušam argumentirati, da bi tudi v tem lahko sledili takšni praksi.
3. Začnem z zadevo št.
Up-531/19
,
v kateri je Ustavno sodišče
že
spregledalo
procesne predpostavke. Ustavna pritožba ni vsebovala predloga za izjemno obravnavo; bila je skoraj tri leta prepozna. Ustavno sodišče je sklep o izjemni obravnavi utemeljilo tako: gre za "[…] posebej utemeljen primer iz tretjega odstavka 52. člena ZUstS." Ustavno sodišče je namreč upoštevalo pomen pravice do sojenja v navzočnosti iz druge alineje 29. člena Ustave in tudi posledice, ki bi nastale pritožniku v primeru predaje (šlo je za primer predaje oblastem druge države), ter dejstvo, da so okoliščine, ki so pri pritožniku vzbudile dvom o dopustnosti predaje, nastale šele po izdaji sklepa, s katerim je bila dovoljena odložena predaja, slednji pa za odločitev, ki bo dejansko izvedena šele v prihodnosti, ni predvidel, da se okoliščine glede pogojev izročitve lahko spremenijo.
Ustavno sodišče je torej imelo v vidu, "
kaj je na drugi strani
"; torej, kaj je ustavnopravno sporna vsebina in posledica. Lahko bi trdili, da gre za
contra legem
odločitev, vendar je ta trditev pretirana, kajti tretji odstavek 52. člena ZUstS ne določa, da ima pritožnik trditveno in dokazno breme, ampak je tako določbo razlagalo Ustavno sodišče.
[…]
(3) V posebno utemeljenih primerih
lahko
ustavno sodišče izjemoma odloča o ustavni pritožbi, ki je vložena po izteku roka iz prvega odstavka tega člena.
[…]
4. Naj ob tem vprašanju, kdo nosi trditveno in dokazno breme spomnim na odločitev ESČP v zadevi
Rutar in Rutar Marketing d.o.o.,
[4]
kjer kazenski senat Ustavnega sodišča ni sam prepoznal pomembnega pravnega vprašanja, ESČP pa je kasneje odločilo, da bi ga moral in sicer
sua sponte.
Zadeva se nanaša na podobno izjemo po tretji alineji drugega odstavka 55.a člena ZUstS. Ta omogoča sprejem sicer nedovoljene ustavne pritožbe (spori majhne vrednosti, prekrški, motenja posesti itd). Ta prav tako ne določa, da je trditveno in dokazno breme na pritožniku.
(2) Ustavna pritožba
[5]
se sprejme v obravnavo:
[…]
če gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve.
Tudi drugi odstavek 52. člena ZUstS ne določa tega bremena stranki. Določbi tretje alineje drugega odstavka 55.a člena in tretji odstavek 52. člena ZUstS sta si v tem pogledu podobni. Res pa je, da je osrednji element pomembnega pravnega vprašanja objektivnost, zamuda pa je vprašanje subjektivnosti. Vendar je slednja lahko (objektivno) vidna. Prav to je, menim, vprašanje te zadeve.
5. Podobno je Ustavno sodišče
sua sponte
presojalo izjemno obravnavo v zadevi št.
Up-619/17
. Pritožnica je sicer podala predlog za izjemno obravnavo prepozne ustavne pritožbe (kar je utemeljila s tem, da je rok zamudila zaradi vložitve zahteve za varstvo zakonitosti; pomembno pri tem je, da predloga ni utemeljila s kakšno drugo okoliščino). Podobno je v tukaj obravnavani zadevi – tudi ustavni pritožnik je vložil predlog za revizijo, a ta ni dovoljena v postopkih izvršbe in zavarovanja. Rok v zadevi št. Up-619/17 je ustavna pritožnica zamudila za en mesec. Šlo je za primer pritožnice, ki ji je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek občine za odpoved najemne pogodbe za neprofitno stanovanje (iz krivdnih razlogov neplačila najemnine v letih pred vložitvijo tožbe) in na izpraznitev stanovanja. Višje sodišče pa je spremenilo navedeno odločitev in tožbenemu zahtevku na odpoved najemne pogodbe in na izpraznitev stanovanja ugodilo. Civilni senat Ustavnega sodišča je ocenil, da gre za posebno utemeljen primer, ker sproža zelo pomembna ustavnopravna vprašanja in ker ima zadeva poseben pomen za pritožnico zaradi posebej hudih posledic izpodbijane odločitve.
6. Tudi v zadevi št.
U-I-477/18, Up-93/18
(
Dom na Krasu, Zakon o duševnem zdravju
) je pritožnik s pomočjo odvetnice napačno vložil predlog za revizijo, pa je Ustavno sodišče vseeno štelo, da so procesne predpostave izpolnjene. Primer je bil izredno senzibilen. Varovanci Doma na Krasu so bili zaradi pomanjkanja prostora neustrezno nastanjeni na hodnikih, kjer so jih drugi varovanci otipavali itd. Takole je zapisalo Ustavno sodišče glede procesnih predpostavk (poudarki R. K.):
"5. Preden Ustavno sodišče odloči o sprejemu ustavne pritožbe, mora preizkusiti, ali so izpolnjene procesne predpostavke, ki jih določa zakon. ZUstS v prvem odstavku 51. člena določa, da se ustavna pritožba lahko vloži šele, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Sklep Vrhovnega sodišča o zavrženju revizije očitno nakazuje, da v obravnavani zadevi pravna
sredstva niso bila formalno izčrpana in da torej ni izpolnjena procesna predpostavka formalne izčrpanosti
.
Vendar se zastavlja vprašanje, ali morda okoliščine tega primera utemeljujejo izjemo in s tem upravičujejo odstop od zahteve po formalnem izčrpanju pravnih sredstev, ki preprečuje vsebinski preizkus izpodbijanega akta pred Ustavnim sodiščem
.
6. Izpodbijana sklepa sodišč prve in druge stopnje, v katerih je bilo odrejeno, da se pritožnik kot oseba z duševno motnjo za obdobje enega leta sprejme v varovani oddelek Socialnovarstvenega zavoda D., sta bila izdana v nepravdnem postopku po Zakonu o duševnem zdravju (v nadaljevanju ZDZdr). Zakonodajalec je v drugem odstavku 3. člena ZDZdr kot splošno načelo zapovedal, da se osebi pri obravnavi zagotovijo varstvo njenega osebnega dostojanstva ter drugih človekovih pravic in temeljnih svoboščin, individualna obravnava in enaka dostopnost do obravnave. Drugi odstavek 32. člena ZDZdr (ki se nanaša na postopke pred sodiščem)
pa sodišču nalaga obveznost posebnega varstva pravic oseb, ki zaradi duševne motnje ali drugih okoliščin niso sposobne, da bi same skrbele za svoje pravice in interese. Na podlagi navedenih vsebinskih načel so sodišča zavezana, da z največjo stopnjo skrbnosti obravnavajo in upoštevajo potrebo po zavarovanju pravic in koristi oseb, obravnavanih v teh postopkih.
Posebno varstvo teh oseb narekuje tudi Konvencija o pravicah invalidov (Uradni list RS, št. 37/08, MP, št. 10/08 – v nadaljevanju MKPI), s katero se je Republika Slovenija zavezala, da bo zagotovila in spodbujala polno uresničevanje vseh človekovih pravic in temeljnih svoboščin za vse invalide brez kakršnekoli diskriminacije zaradi invalidnosti ter da bo sprejela ustrezne zakonodajne in druge ukrepe za uresničevanje pravic, ki jih priznava ta konvencija (4. člen MKPI).
7. Navedena splošna načela ZDZdr in MKPI
tudi Ustavnemu sodišču nalagajo posebno skrbno presojo primerov
, v katerih je s sodno odločbo odrejen poseg v osebno svobodo posameznika zaradi njegove duševne motnje. Tak je tudi obravnavani primer.
8. Ob presoji izpolnjenosti procesnih predpostavk
je treba upoštevati, da je formalno neizčrpanost pravnih sredstev v tej zadevi povzročilo neskrbno ravnanje odvetnice, ki je bila pritožniku v postopku postavljena po uradni dolžnosti, ker sam za svoje pravice ne more skrbeti, in katere zastopanje naj bi zagotovilo učinkovito uresničevanje procesnih pravic, brez katerih tudi pritožnikovih vsebinskih pravic, v katere se v tovrstnih postopkih zelo intenzivno posega, ni mogoče učinkovito varovati.
Zaradi
njene strokovne napake v
postopku v zvezi z izrednim pravnim sredstvom – vložitvijo revizije, ne da bi pred tem skladno s prehodnimi določbami ZPP-E vložila predlog za dopustitev revizije – je bil pritožnik prikrajšan za možnost vsebinske presoje zadeve pred Vrhovnim sodiščem, kar, upoštevaje ustaljeno ustavnosodno presojo, učinkuje kot formalna ovira za vsebinsko odločanje o ustavni pritožbi. Če bi se učinek strokovne napake odvetnice avtomatično pripisal v breme pritožnika, bi bilo s tem spodkopano prav to, kar naj odvetnikovo zastopanje v tovrstnih postopkih zagotavlja, tj. učinkovito uresničevanje pravic in interesov posebej ranljivih oseb, brez katerega je lahko okrnjeno njihovo posebno varstvo
. Položaj je v tem pogledu izjemen in narekuje izjemno obravnavo.
Ustavno sodišče namreč ne more prezreti posebne narave predmetnega nepravdnega postopka in dejstva, da pritožnik svojih pravic zaradi duševne motnje ni mogel sam varovati, v ustavni pritožbi pa zatrjuje kršitve pravic do osebne svobode (prvi odstavek 19. člena Ustave), do varstva osebnega dostojanstva (21. in 34. člen Ustave) in duševne integritete (35. člen Ustave) ter prostovoljnosti zdravljenja (tretji odstavek 51. člena Ustave).
9. Poleg tega Ustavno sodišče ni moglo spregledati, da je Višje sodišče ob sklicevanju na ustaljeno stališče Vrhovnega sodišča v podobnih primerih kot pravno neupošteven zavrnilo ugovor Socialnovarstvenega zavoda D. o prezasedenosti, ki onemogoča zagotavljanje varnih in ustreznih bivalnih pogojev.
To odpira vprašanje sistemske pomanjkljivosti obravnave oseb z duševno motnjo v primerih namestitve v socialno varstvenem zavodu po odredbi sodišča in odpira pomembna ustavnopravna vprašanja.
Znano je, da na problematiko domnevnega kršenja človekovih pravic oseb, ki jim je odvzeta prostost z odredbo sodišča v tovrstnih primerih, že dlje časa opozarja Varuh človekovih pravic. V zvezi s Posebnim poročilom Varuha je bilo sprejeto tudi Priporočilo Državnega zbora.
Vse to po oceni , Ustavnega sodišča utrjuje sklep o obstoju izjemnih okoliščin, ki utemeljujejo vsebinsko odločanje Ustavnega sodišča v tej zadevi, ne glede na to, da pravna sredstva niso bila izčrpana.
"
7. Sam težko bolje pojasnim, zato sem te točke odločbe kopiral. Pod črto torej: senzibilna zadeva, posebno varstvo pravic terja položaj posebno ranljivih oseb, napaka odvetnice
[6]
in odprta sistemska vprašanja so elementi, ki so Ustavnemu sodišču narekovali posebno skrbno presojo za varovanje ranljivih oseb. Ali z drugimi besedami: Ustavno sodišče v takšnih senzibilnih primerih zaradi procesnih predpostavk (formalnosti) ne pogleda proč.
8. Omenjene zadeve št. Up-531/19, št. Up-619/17 in št. U-I-477/18, Up-93/18 imajo seveda različno ozadje in o argumentu primerljivosti bi lahko razpravljali. V takšnih izjemnih primerih je namreč težko najti povsem primerljivo sodno prakso. Primeri so redki, področja, s katerih prihajajo, zelo različna. A dejstvo je, da je Ustavno sodišče v preteklosti znalo manj strogo razlagati procesne predpostavke. V  zadnjem obdobju je postalo strožje. Do tega zasuka sem kritičen. To, kar dela naslovni primer prav tako poseben, je obstoj okoliščin, kot so težka invalidnost in okoliščine življenja pritožnika, težke posledice sodnih penalov (izguba doma in dolg), določitev sodnih penalov, ne da bi se upoštevalo načelo sorazmernosti, ki naj bi ga prekludiralo načelo stroge formalne legalitete, postopanje upnika, ki je čakal z izvršbo, da se sodni penali natečejo, pred tem pa uspel z odločitvijo sodišča, da se sodni penali ne omejijo. Vse te okoliščine v nadaljevanju podrobneje opisujem. V tej zadevi, menim, zato ni prostora za (vedno) več strogosti, temveč podobno kot pri omenjenih primerih, je prostor za izjemno obravnavo.
III.
9. Opravka imamo z ustavnim pritožnikom, ki je invalid. Že kot invalid brez ene noge je skrbel tudi za nepokretno mater. Družina se je sprla ob vprašanjih dedovanja po pokojnem očetu. Iz spisa je razbrati, da gre za več otrok – dedičev, vendar pa je za bolno nepokretno bolno mater skrbel ustavni pritožnik. Odvisen je bil od dela na kmetiji. Kasneje, in to ravno v času trajanja postopka z drugim zgoraj omenjenim sklepom, ki je razširil izvršbo sodnih penalov na solastniški delež njegovega domovanja, je izgubil še drugo nogo.
[7]
Načelo
nemo auditur propriam turpitudinem allegans
[8]
do določene mere moja stališča razvodeni, kajti na drugi strani je eden od dedičev – upnik, predpostavljam na podatke iz spisa, ožji sorodnik – zahteval sodne penale za izvršitev odločitve o dedovanju. Tudi način, kako jih je zahteval, je poveden: zahteval je namreč neomejene sodne penale, čemur je pritožbeno sodišče ugodilo. Sodni penali niso bili najprej na prvi stopnji omejeni na 30.000 EUR. Nato je s pasivnostjo – čakanjem – zahteval izvršbo. To je zahteval šele po več letih, kar je povzročilo izredno visoke penale, ki (o tem se da sklepati iz podatkov iz spisa) pomenijo
de facto
izgubo doma. Še več, če višina solastniškega deleža, ki ga bo pritožnik izgubil v izvršbi in s katerim se bodo poplačali sodni penali, ne bo zadostovala (ker je prav tako sklepati iz podatkov izpisa), bo torej poleg izgube solastniškega deleža še vedno dolžan plačilo razlike sodnih penalov. Ali je bil namen upnika, da s pasivnostjo in čakanjem tako obremeni položaj ustavnega pritožnika, da ta ostane ne le brez lastniškega deleža, ampak tudi brez sredstev za življenje, je lahko (sodniku nedovoljeno) subjektivno ugibanje, vendar pa je namen mogoče razbrati iz posledic. Prav slednje, da se torej namerno razbere iz posledic, sodnemu odločanju nikakor ni tuje. Menim, da gre za fraudolozni namen, ki pa ga – in to je pomembno – pomanjkljiva ureditev sodnih penalov ne preprečuje. Sodišča pa v tem prav tako niso videla težav.
10. Ne le to, močno pomanjkljivo ureditev sodnih penalov je treba povezati s postopkovnimi vidiki. Odločitev o sodnih penalih izda izvršilno ali kakšno drugo sodišče, ampak to, kar je pomembno, je, da je zaradi načela formalne legalitete praviloma izvršilno sodišče na to vezano. Izvršilno sodišče bi, po mojem mnenju, drugače kot je zapisano v 21. točki obrazložitve sklepa Višjega sodišče (namreč, da načelo stroge formalne legalitete ne dopušča sodišču nobene presoje), moralo to uporabiti načelo sorazmernosti in s tem bi zmanjšalo težavnost položaja, v katerem se, tudi glede na namen sodnih penalov, oseba, ki jih je dolžna, ne bi smela znajti.
11.
Šele z zahtevkom za izplačilo sodnih penalov se je torej pokazala vsa pomanjkljivost zakonodajne ureditve in vrzeli sodnih penalov. Te omogočajo tudi možnost frauduloznih ravnanj.
Sodni penali so urejeni v dveh zakonih: 269. členu Obligacijskega zakonika (OZ), ki določa materialnopravno podlago, in 212. členu Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ), ki ureja procesna vprašanja. Namen instituta je vzpodbuditi dolžnika k prostovoljni izpolnitvi nedenarne obveznosti, ugotovljene s pravnomočno odločbo, brez potrebe po izvršbi. Sodišče določi sodne penale na zahtevo upnika. Sklep o določitvi ni sklep o izvršbi, je pa zoper njega dovoljena pritožba. Penali se določijo za vsak dan zamude ali drugo časovno enoto. Upnik lahko zahteva njihovo plačilo do vložitve predloga za izvršbo.
Nekateri avtorji kritizirajo močno pomanjkljivo ureditev sodnih penalov, ki ne le, da niso natančno urejeni in da je veliko pravnih praznin, temveč ureditev tudi ne omogoča ustreznega sodnega varstva. Celoten postopek naj bi bil v rokah upnika in dolžniku ne daje zadostnih sredstev, da se brani.
Opozarjajo, da gre pri sodnih penalih za pogojno terjatev – obveznost plačila nastane šele, če pogoj (neizpolnitev) nastopi. Pravna teorija opozarja, da v postopku manjka faza kontradiktornega postopka, kjer bi sodišče presodilo dejansko izpolnitev obveznosti in dopustilo ugovor dolžnika
. Berden
vidi osnovno protiustavnost v tem, da sistem privilegira upnika in dopušča zlorabe, saj dolžnik nima zadostnih sredstev za obrambo.
[9]
Podobno kritiko je izrazila tudi sodnica dr. D. Wedam Lukić v ločenem mnenju k odločbi št. Up-181/99.
Po
pravnomočnosti sklepa o določitvi penalov lahko upnik predlaga izvršbo za njihovo izterjavo, o čemer sodišče izda sklep. Oba zakona (ZIZ in OZ) ne določata najvišjega zneska penalov. Sprva jih je sodna praksa omejevala, kasneje pa ne več.
Nova praksa
zavzema stališče, da sorazmernost višine penalov ni relevantna pri odločanju o izvršbi, temveč šele po izpolnitvi obveznosti. To stališče se je spremenilo z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-306/17, ki je ponovno odprla vprašanje sorazmernosti. Ustavni pritožnik opozarja na pomembno ustavnopravno vprašanje: kako daleč sega vezanost izvršilnega sodišča na predhodne sklepe o določitvi sodnih penalov. Vprašanje torej je, ali bi moralo izvršilno sodišče znova presojati o obstoju pogojev za plačilo penalov, preden izda sklep o izvršbi. Ustavno sodišče se je že ukvarjalo z vprašanjem ustavnosti 269. člena OZ in 212. člena ZIZ, a ni sprožilo postopka za presojo ustavnosti. V naslovni zadevi je upnik šele po sedmih letih predlagal izvršbo za izterjavo penalov, kar, menim tudi sam, postavlja vprašanje njihove sorazmernosti in upravičenosti. Izvršba bi lahko pomenila nesorazmeren poseg v pritožnikovo pravico do doma, saj gre za nepremičnino, kjer prebiva. Poudarjena je potreba po sodni presoji morebitne zlorabe pravice do penalov, kadar ti več ne služijo svojemu namenu. Treba je namreč tehtati med pravico dolžnika do doma in upnikovo pravico do sodnega varstva in zasebne lastnine.
V
odločbi št. Up-306/17 je Ustavno sodišče že opozorilo na vprašanje skupnega zneska penalov in posledično prisilne prodaje doma.
Tukaj obravnavana zadeva pa
uvaja še novo dimenzijo – problem sorazmernosti zaradi dolgega odlašanja s predlogom za izvršbo.
Osrednje vprašanje je torej izterjava nesorazmernih sodnih penalov, kadar upnik več let čaka in je pasiven (dejansko zavaja) in šele po preteku več let prvič predlaga izvršbo na terjatev. Ne le, da zakonodaja tega ne naslavlja, tudi Ustavno sodišče se do tega ni nikoli opredelilo. Menim, da je več pomanjkljivosti in pravnih praznin pri ureditvi sodnih penalov tako v OZ kot v ZIZ, ki bi narekovali Ustavnemu sodišču, da jih identificira in zakonodajalcu naloži temeljitejšo in ustavnoskladno ureditev. Zato sem se zavzemal tudi za ustavnosodno presojo zakonske ureditve po koneksiteti (drugi odstavek 59. člena ZUstS), kar pa nujno pomeni tudi sprejem ustavne pritožbe zoper prvi sklep, zoper katerega pa redna pravna sredstva niso bila izčrpana. To je večja težava kot prepozno vložena ustavna pritožba zoper drugi sklep, kajti – zavedam se – neizčrpanje pomeni, da se rednim sodiščem sploh ni dala možnost, da bi se opredelili do ustavnopravnega vprašanja. To je zelo drugače kot vprašanje prepozne ustavne pritožbe. Pa vendar do vsebinske presoje sistemske težave, ki jo Ustavno sodišče že dolgo spremlja in nikoli ne razreši, ni mogoče priti drugače. Sklicujem se na zgoraj citirano zadevo
Dom na Krasu
, ki je prav tako – v cilju odgovoriti na sistemska vprašanja – sprejelo v obravnavo prepozno ustavno pritožbo.
12. Glede kriterija torej, skladno z zadevami št. Up-531/19, št. Up-619/17 in št. U-I-477/18, Up-93/18, "
kaj je na drugi strani,
" sam vidim – glede vsebine – pomembno ustavnopravno vprašanje. To je vprašanje skladnosti zakonske ureditve sodnih kanalov v OZ in ZIZ z nekaterimi človekovimi pravicami v Ustavi, kot so varstvo lastninske pravice, pravica do primernega stanovanja ali varstvo posameznikovega dostojanstva. Menim torej, da se glede vsebine postavlja pomembno ustavnopravno vprašanje in, podobno kot v citirani zadevi
Dom na Krasu
, to ni brez teže pri presoji procesnih predpostavk.
IV.
13.
Dodajam še ozir na mednarodno pravo:
Tudi glede procesnih predpostavk (ne le glede materialnega prava) je treba skladno z mednarodno Konvencijo o varstvu pravic invalidov tem omogočiti pozitivno diskriminacijo, še posebno, ko gre za bivanje in položaj v družbi. Odločitev o zavrženju ustavne pritožbe bi pomenila, po mojem mnenju, učinek, ki ni skladen z omenjeno konvencijo. Kot pišem v ločenem mnenju v zadevi
Majcen,
št.
Up-459/21
,
kjer je že senatno izglasovan sprejem ustavne pritožbe plenum razveljavil z njenim zavrženjem, se pravice invalidov ne nanašajo samo na materialno pravo, ampak tudi na procesno.
14.
Pozitivna obveznost
države pri varovanju položaja invalidov je že na podlagi Ustave nesporna. Izhajajoč iz načela socialne države iz 2. člena Ustave temu pritrjuje več posameznih določb Ustave (glej 52. člen, ki specialno ureja pravice invalidov).
[10]
Prav do enakega rezultata pridemo z razlago mednarodne Konvencije o pravicah invalidov,
[11]
ki v prvem odstavku 28. člena določa, da
"države pogodbenice priznavajo invalidom in njihovim družinam pravico do ustrezne življenjske ravni, kar vključuje ustrezno prehrano, oblačila in stanovanje, in do nenehnega izboljševanja življenjskih razmer ter sprejmejo ustrezne ukrepe za varovanje in spodbujanje uresničevanja te pravice brez diskriminacije zaradi invalidnosti".
Določba je pravno obvezujoča, vendar ni samoizvršljiva;
[12]
državam članicam pri sprejemanju ureditve pušča diskrecijo in polje proste presoje, kako njene obveznosti uresničiti.
[13]
Nedvomno pa je mednarodna obveznost, ki naj jo države članice dosežejo, jasno razvidna iz te določbe. Skladno z 8. členom Ustave mora Republika Slovenija poskrbeti za ureditev, s katero jo bo dosegla
[14]
(in tako spoštovala določbo mednarodne pogodbe, ki jo obvezuje;
pacta sunt servanda
).
15. Spoštovanje navedenega velja za vse veje oblasti, tudi za sodno. Kadar sodnik naleti na zakonske določbe, s katerimi država izvršuje mednarodno sprejete obveznosti, jih mora z ustaljenimi metodami razlage pravnih aktov razlagati skladno z veljavno  mednarodno obveznostjo. Če to ni mogoče, ker zakonodajalec sploh ni poskrbel za njeno uresničitev, ko ne gre za samoizvršljive določbe mednarodne pogodbe, oziroma če bi sodnik za uresničitev mednarodne obveznosti moral odločiti
contra legem
, pa imamo položaj neskladnosti zakona z mednarodno pogodbo,
[15]
o čemer je pristojno presojati po drugi alineji prvega odstavka 160. člena Ustave Ustavno sodišče.
[16]
16. Ne le MKPI, tudi 8. člen EKČP, ki zahteva pozitivno obravnavanje položajev invalidnih oseb, je pomemben mednarodni pravni okvir. Po stališču ESČP je izguba bivališča med najhujšimi posegi v pravico do spoštovanja stanovanja in vsaka oseba, za katero obstaja nevarnost tako velikega posega, bi morala imeti možnost, da zahteva
preizkus sorazmernosti
tega ukrepa.
[17]
Poleg tega da ESČP zahteva presojo sorazmernosti, ko gre za potencialno izgubo doma (ne glede na vrsto sodnega postopka, torej tudi v izvršilnem postopku
[18]
), še posebno skrb namenja osebam, ki so zaradi invalidnosti omejene v svojih življenjskih aktivnostih. Pri tem izhaja iz
poudarjenih pozitivnih obveznosti države
pri njihovem varstvu in presoje individualnih okoliščin primera.
[19]
Obe mednarodni zavezi, tako omenjeni 8. člen EKČP, kot ga razlaga ESČP, kot bolj specialna MKPI (28. člen), vstopita v slovensko pravo preko 8. člena Ustave (neposredno uporaba veljavnih ratificiranih mednarodnih pogodb) in, kot pišem zgoraj, nalagata ne le zakonodajalcu (v prvi vrsti, ko ureja takšne položaje, če gre za nesamoizvršljive določbe mednarodne pogodbe, torej
ex ante
), temveč tudi sodiščem,
[20]
ki presojajo nastale položaje (torej
ex post
), da sledijo vsebini mednarodne obveznosti. Pri tem je pomembno opozoriti na razliko med odločanjem ESČP in nacionalnega sodišča. ESČP namreč preveri spoštovanje določene zahteve EKČP celostno; to pomeni, da preveri, ali je država (z vsemi svojimi vzvodi vseh treh vej oblasti) v svojem pravnem redu uredila (
de iure
) in tudi v praksi spoštuje (
de facto
) zahteve iz Konvencije. Kako bo država to dosegla, je v njeni presoji, ESČP ji to prepušča (
margin of appreciation
).
[21]
Odločanje posameznih oblastnih organov, vključno s sodišči, v državah članicah mora imeti to obveznost v vidu. Sodišča morajo stremeti k doseganju tega, kar terjajo mednarodne obveznosti. Če z razlago določb na ustavni in zakonski ravni tega ne morejo doseči,
[22]
morajo uporabiti 156. člen Ustave, to je začetek presoje ustavnosti zakona na Ustavnemu sodišču.
[23]
Navedeno ne velja le za materialna pravila, temveč tudi za procesna,
[24]
kamor spadajo tako imenovane procesne predpostavke.
V.
17. Ne trdim, da bi v vsakem primeru invalidi morali imeti drugačna procesna pravila in drugačne procesne predpostavke, vendar pa menim, da so v tem primeru okoliščine izrazito drugačne od običajnih. Opisujem jih že zgoraj in v takšnih okoliščinah, kjer mora invalid, ki se preživlja s tistim delom kmetije, kjer lahko kaj postori (in to gotovo ni delo v gozdu, kjer, kakor izhaja iz podatkov iz spisov, ga je izkoriščal upnik), skrbeti za nepokretno mater in nato še izgubiti drugo nogo, so vse okoliščine, ki izrazito odstopajo od okoliščin kakšnega drugega vsakdana; če je posameznik iz dneva v dan primarno osredotočen na preživetje, potem pravno varstvo zdrsne v ozadje.
18. To še posebno velja takrat, če tisti, s katerim je pritožnik v sporu, ni aktiven in daje občutek, kar se mi zdi pomembno, pasivnosti oziroma odstopanja od svoje pravice. S takšno pasivnostjo, ki jo je upnik izkazoval, je lahko pri ustavnem pritožniku povzročil prav takšen občutek. Kot presenečenje je zato sledila izvršba na enormen znesek sodnih penalov in šele takrat, ko so se začeli nanašati na hišo in na njegovo vprašanje preživetja v domu, je ustavni pritožnik odreagiral. Na žalost – s pomočjo odvetnice – napačno (šlo je za njeno strokovno napako, podobno kot v zadevi
Dom na Krasu
). Takšna življenjska situacija, v katero ga je s svojim pasivnim nedelovanjem, po mojem mnenju frauduloznim, zavedel upnik, ne bi smela dobiti epiloga v običajnih razlagah procesnih predpostavk s strani Ustavnega sodišča.
19. Menim, da se položaj invalida ne bi varoval pretirano, če bi ustavno pritožbo sprejeli. Načelo
vigilantibus, non dormientibus iura succurrunt
[25]
ne pride v poštev, kajti to načelo je običajno za okoliščine, v katerih posameznik lahko odreagira, medtem ko je ustavni pritožnik vsled opisanih okoliščin bil soočen z izrazitimi življenjskimi vprašanji, medtem ko so pravna vprašanja, ponavljam, ob pasivnosti upnika, bila oddaljena. Lahko razumem njegov položaj in razumem tudi, da redna sodišča niso imela pred sabo celotnega položaja, kot je opisan zgoraj. Seveda to postavlja pod vprašaj tudi vezanost Ustavnega sodišča na ugotovljeno dejansko stanje. Vendar sodišča se niso ukvarjala z opisanimi okoliščinami, temveč zgolj s pravnimi vprašanji. Ustavni pritožnik pa jih, kot izhaja iz spisa, če le nisem kaj spregledal, tako zelo natančno ni poudarjal. Menim pa, da bi jih tudi redna sodišča že lahko imela pred sabo.
Naj ob vprašanju razlage procesnih predpostavk dodam tudi, da se na primer ESČP pri pritožniku Dolencu (zadeva št. 20256/20) ni oziralo na dejstvo, da ta v Izraelu ni vložil pritožbe zoper prvostopenjsko sodbo in tako ni upoštevalo subsidiarne pristojnost in pravila izčrpanja. Pritožnik pred izraelskimi sodišči ni uveljavljal pravnih sredstev – jih ni izčrpal. V njih bi moral uveljavljati očitke glede nepoštenosti. Sodbo, proti kateri bi moral vložiti pravno sredstvo, je pritožnik prejel (če ne prej v postopku priznanja v Sloveniji in bi lahko takrat vložil pritožbo v Izraelu). Kot pojasnjujem v ločenem mnenju v zadnji odločitvi glede pokojnega zdravnika Dolenca (zahteva sodišča glede ustavne presoje ZPP in pogoja obnove postopka, št. U-I-200/23), so številni (ne)strokovni odmevi v medijih terjali (tudi s kritiko usmerjeno za nazaj) odločitev o nepriznanju tuje sodne odločbe po kriteriju meritokracije. V tem primeru takšnega (nepravega) razloga za varstvo gotovo ni, imamo pa torej opravka s težko invalidno osebo. Tudi v zadevi
Hudorović
je ESČP vsebinsko odločalo, pa odločitve sodišč sploh ni bilo (popolno neizčrpanje). Torej povsem mimo načela subsidiarnosti je ESČP odločilo o pritožbi Romov zaradi dostopa do pitne vode (Republika Slovenija neizčrpanja pravnih sredstev ni grajala). V nobenem primeru sodišče ni imelo opravka z invalidno osebo, ki bi ga okoliščine silile v osredotočanje, kako preživeti in skrbeti za nepokretno mater (prostor za
a fortiori
razlago).
VI.
20. Z vprašanjem procesnih predpostavk je tesno povezano vprašanje zakonitega sodnika, vendar menim, da je treba ločiti primere, kadar bi Ustavno sodišče poseglo v pristojnost drugega sodišča, od primerov, kjer Ustavno sodišče reagira, ker nobeno drugo sodišče ni nudilo pravice ali preprečilo zlorabe pravice (v tem primeru govorim o zlorabi, zato, ker upnik ni deloval, je bil pasiven in glede na učinek, je takšno ravnanje lahko šteti za nameravano – kar pojasnjujem zgoraj v 9. točki tega mnenja).
VII.
21. Če ZIZ – kot menita prvo in drugostopenjsko sodišče – niti ne omogoča tehtanja obravnavane sorazmernosti posega s sodnimi penali, dolžniku
de facto
ne daje možnost ugovora, ki bi to izpostavil oz. očital. Ko je tako, tudi ni mogoče zastopati stališča, da je procesna postavka zakonodajalca (ZUstS) ovira, ki bi preprečila ustavnosodno presojo takšne zakonske ureditve.
[26]
S tem argumentom bi prav tako lahko opravičili
prestop rubikona procesne predpostavke. Vez s posebnimi okoliščinami, ki jih torej ni bilo mogoče uveljavljati z očitki o nesorazmernosti posega,
[27]
pa je kvalificirana tudi z nedvomno zelo hudimi posledicami za pritožnika. Take posledice za pritožnika (
substantial adverse effects on his interests)
pa tudi primerjalno običajno omogočajo
locus standi
pritožnikom, kadar prestroge procesne predpostavke (brez izjem) onemogočijo učinkovito varstvo.
[28]
Z gornjo razlago ne bi vstopili v sfero nedopustnega za dosego učinkovitega varstva
[29]
oziroma bi uravnovesili težo posledic z dostopom do najvišjega varstva človekovih pravic v državi, kar je Ustavno sodišče že storilo v zgoraj citiranih postopkih z ustavnimi pritožbami.
22. Predvidevanje razpleta, ki se v takšnih primerih običajno zgodi, je, namreč, naslednje: pritožnik ostane brez doma, mora se izseliti in, če nima sredstev (kot kažejo podatki iz spisa te zadeve), njegov položaj postane dolgotrajna skrb pristojnih institucij na lokalni ali državni ravni. To pomeni, da gre običajno za kompleksnejše težave kot v primerih, kjer invalidna stanja pri posameznikih niso podana.
[30]
Za takšne osebe je namreč težje poiskati prilagojeno nastanitev.
VIII.
23. Zavzemal sem se zato za sprejetje ustavne pritožbe proti obema sklepoma. Menim, da je treba holistično in celovito pristopiti in zadevo rešiti s presojo zakonov. Med posameznimi vprašanji, predvsem med vprašanjem izvršbe na solastniški delež na domu in odreditvijo po višini neomejenih sodnih penalov obstaja vez, ki je
condictio sine qua non
; kadar so vprašanja povezana z nujnim pogojem, torej kadar je drugo vprašanje odvisno od prvega, potem je smiselna celovita presoja.
24. Menim, da takšna zadeva ne bi smela iti mimo Ustavnega sodišča s sklepom o zavrženju. Razlaga procesnih predpostavk v sklepu o zavrženju je trda. Na strani tehtnice, ki bi morala prevladati, je pomembno ustavnopravno vprašanje in zelo težak položaj ustavnega pritožnika, ki se bo še močno poslabšal. Ustavno sodišče je že znalo v primerih s precej manj hudimi posledicami spregledati procesne predpostavke (navajam vsaj zadeve št. Up-531/19, št. Up-619/17 in št. U-I-477/18, Up-93/18). Razvoj prakse Ustavnega sodišča pa kaže na vse večjo strogost. Z vse večjo strogostjo – tudi v tako senzibilnih zadevah – se Ustavno sodišče odmika od vloge, ki je (
inter alia
) ravno v zaščiti ranljivega posameznika. Ne le zaradi Ustave, ampak menim, da se mora v takšnih primerih trdota procesnih predpostavk (ne gre le za materialno pravo), kot razlagam, umakniti tudi zaradi mednarodnih obveznosti.
dr. Rajko Knez
Sodnik
[1]
Sklep o izvršbi št. I 674/2022 z dne 20. 4. 2022.
[2]
VSL št. I Ip 1104/2023 v zvezi s sklepom prve stopnje št. I 674/2022 z dne 10. 7. 2023.
[3]
Po podatkih, ki jih je posredovalo sodišče prve stopnje, je bil izpodbijani sklep pritožbenega sodišča pritožnikovemu pooblaščencu vročen 23. 10. 2023, zato se je rok za vložitev ustavne pritožbe iztekel 22. 12. 2023, ustavna pritožba (vložena 5. 4. 2024) je torej prepozna (vložena je več kot tri mesece prepozno). Vrhovno sodišče je predlog za dopustitev revizije zavrglo (tega sklepa ustavni pritožnik ne izpodbija).
[4]
Z dne 15. 12. 2022, št. 21164/20.
[5]
Odstavek se nanaša na sicer nedovoljeno ustavno pritožbo. Pomemben je kontekst celotnega 55.a člena ZUstS.
[6]
Kot pišem, tudi
v naslovni zadevi je predlog za revizijo, ki sploh ni dovoljena, vložila odvetnica (tako kot v zadevi
Dom na Krasu
).
[7]
Tega ne navajam zato, da bi se kot sodnik spuščal v dejansko stanje, ki se v postopku z ustavno pritožbo ne ugotavlja ali preverja več. To namreč ni dejansko stanje, od katerega bi bila odvisna pravica (kot spodnja premisa), temveč gre za razumevanje okoliščin, ki bi narekovale izjemno obravnavo.
[8]
Nihče, ki se sklicuje na svojo lastno krivdo, ne more biti slišan.
[9]
Prim. T. Keresteš, Kazni in sodni penali v izvršilnem postopku, Podjetje in delo, št. 6-7 (2008), str. 1027–1036, A. Berden, Sodni penali, Pravna praksa (priloga), št. 11 (2004), str. 15 in nasl., ter I. Kleindienst, Sodni penali, Pravna praksa (priloga), št. 9(2005), str. 20 in nasl.
[10]
Letnar Černič povezuje omenjeno določbo Ustave tako z 2. členom (načelo socialne države) kot s pravico do socialne varnosti iz 50. člena, pravico do zdravstvenega varstva iz 51. člena in z načelom enakopravnosti iz 14. člena Ustave. Pri tem pa dodaja, da je prednostno obravnavanje invalidov nujno za njihovo samouresničitev ter učinkovito varovanje njihove duševne in telesne integritete. Glej J. Letnar Černič v: M. Avbelj (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, 1. del, Nova Univerza, Ljubljana 2019, str. 463–464.
[11]
Zakon o ratifikaciji Konvencije o pravicah invalidov in Izbirnega protokola h Konvenciji o pravicah invalidov (v nadaljevanju MKPI), Uradni list RS, MP, št. 10/08.
[12]
Ustavno sodišče je v mnenju št. Rm-1/97 z dne 5. 6. 1997 (Uradni list RS, št. 40/97, in OdlUS VI, 86) razložilo pomen tistega dela 8. člena Ustave, ki določa, da se ratificirane in objavljene mednarodne pogodbe uporabljajo neposredno. Določbe mednarodne pogodbe so neposredno uporabljive, kadar urejajo pravice in obveznosti pravnih ali fizičnih oseb. Če niso neposredno uporabljive, pa takšne ratificirane in objavljene ter veljavne mednarodne pogodbe ustvarjajo za državo mednarodnopravno obveznost, po kateri mora v notranjem pravnem redu sprejeti ustrezne notranjepravne akte, s katerimi bo zagotovila izpolnitev te obveznosti. Zato je za presojo skladnosti zakonske ureditve z mednarodno pogodbo pomembno, ali je ustrezna določba mednarodne pogodbe neposredno uporabljiva.
[13]
Glej tudi V. Sancin, Mednarodno pravo v hierarhiji pravnih virov EU in njenih članic, Uradni list, Ljubljana 2009, str. 41 in 42 ter tam citirane vire.
[14]
Dodam, da je k temu zavezana tudi po Dunajski konvenciji o pravu mednarodnih pogodb. Ta določa v 26. členu z naslovom
pacta sunt servanda
, da vsaka veljavna mednarodna pogodba zavezuje pogodbenice in te jo morajo izvajati v dobri veri. V 27. členu pa, da se država pogodbenica ne more sklicevati na svoje notranje pravo, da bi upravičila neizvajanje mednarodne pogodbe. Iz 32. člena pa izhaja, da razlaga ne sme privesti do rezultata, ki je očitno nesmiseln ali nerazumen.
[15]
Primerjaj odločbo št. U-I-312/00 z dne 23. 4. 2003 (Uradni list RS, št. 42/03, in OdlUS XII, 39), 13. do 16. točke obrazložitve.
[16]
Sodišče, pred katerim teče postopek, mora prekiniti postopek in začeti postopek pred Ustavnim sodiščem; tj. vložiti zahtevo za presojo ustavnosti zakona. O tem pišem v nadaljevanju.
[17]
Glej sodbi ESČP v zadevah
McCann proti Združenemu kraljestvu
, št. 19009/04, 50. točka obrazložitve, in
Rousk proti Švedski
, št. 27183/04, 137. točka obrazložitve. Na zadevo
McCann
in na presojo pogoja sorazmernosti se ESČP sklicuje tudi v sodbi v zadevi
Zehentner proti Avstriji
, št. 20082/02, z dne 16. 7. 2009, 59. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo v zadevi
Ivanova in Cherkezov proti Bolgariji,
št. 46577/15, 53. točka obrazložitve.
Podobno tudi Sodišče EU; glej zadevo C‑34/13,
Monika Kušionová
proti SMART Capital a.s
., 62. in 63. točka obrazložitve. Pravo EU in v njenem okviru 7. člen Listine EU o temeljnih pravicah, ki določa pravico do doma in družinskega življenja, se neposredno ne uporabi (zato ga citiram v zvezi z odločitvami ESČP, na katere se sklicuje tudi Sodišče EU). Listina se ne uporabi, ker v obravnavani zadevi ne gre za izvajanje prava EU niti glede materialnega prava (odškodninsko varstvo) kot tudi ne glede izvršbe. Za uporabo Listine pa se zahteva "izvajanje prava Unije" v smislu 51. člena Listine in obstoj povezanosti določene stopnje (glej v tem smislu sodbi v zadevah
Kremzow
, C‑299/95, z dne 29. 5. 1997, 16. točka obrazložitve, in C‑206/13,
Cruciano Siragusa
, 24. točka obrazložitve).
[18]
Namreč, šele v izvršilnem postopku se lahko pojavi vprašanje izgube doma. V pravdnem je lahko predmet postopka terjatev (kot v tem primeru) in ne pravica do doma.
[19]
Tako v zadevi
A.-M.V. proti Finski
, št. 53251/13, z dne 23. 3. 2017, 69. točka obrazložitve: "Sodišče mora to zadevo obravnavati v luči splošnih načel, ki urejajo posege državnih organov v zasebno in družinsko življenje posameznikov, zagotovljenih po 8. členu konvencije, ob upoštevanju načel, ki urejajo
pozitivne obveznosti države, zlasti tistih, ki se nanašajo na zaščito posebej ranljivih oseb
." Prevod in poudarek R. K. Podobno ESČP tudi v 71. točki obrazložitve.
To je tudi skladno z načelom socialne države. Ta predpostavlja pravno državo, v kateri se državna oblast omenja, nadzirana do te mere, da ne le sme posegati v temeljne človekove pravice in svoboščine, ampak mora tudi z določenimi aktivnimi ukrepi omogočiti njihovo učinkovito uresničevanje. Glej pri A. Teršek, Ustavna demokracija in vladavina prava, Ustavnopravni eseji, UP, Famnit 2009, str. 69.
[20]
Oziroma, kot trdijo teoretiki, predvsem na sodiščih, ko gre za države, kjer se EKČP uporablja neposredno. Tako P. van Dijk et al., Theory and Practice of the ECHR, 5. izdaja, Intersentia, 2018, str, 9.
[21]
Glej npr. zadevo
Zehentner proti Avstriji,
cit. zgoraj, 72. točka obrazložitve.
[22]
Ustavno sodišče ima le subsidiarno vlogo, saj je upravičeno poseči le takrat, kadar je ustavnoskladna razlaga zakona nujna za zagotovitev ustavnoskladne odločitve v konkretnem primeru. Postopek pred Ustavnim sodiščem namreč ni namenjen položaju, ko bi imelo sodišče le razlagalne dvome o tem, katera od več možnih razlag je pravilna. Glej S. Nerad v: M. Avbelj (ur.),  Komentar Ustave RS, Nova univerza, II. del, str. 414, in L. Vavken, Dvojni kvazi erga omnes učinek instituta exceptio illegalis, Javna uprava, št. 1-2 (2021), str. 57.
[23]
Na tem mestu se ne spuščam v podrobnejše razlikovanje med, na eni strani, (neposredno) uporabo določb mednarodnih pogodb v odnosu do Ustave in do zakona in različnih pravnih aktov prava EU, predvsem tistih, ki so del nadnacionalnih pravil, na drugi strani. To bi presegalo namen tega ločenega mnenja. Glej v ta namen mnenje Ustavnega sodišča št. Rm-1/97, predvsem 12., 17., 18. in 20. točko obrazložitve, in odločbo št. U-I-146/12 z dne 14. 11. 2013 (Uradni list RS, št. 107/13, in OdlUS XX, 10), predvsem 32., 33. in 34. točka obrazložitve.
[24]
Učinkovanje mednarodne pogodbe v nacionalnem pravu ni odvisno od vrste (narave) nacionalnega pravila, ampak od tega, ali je norma mednarodne pogodbe samoizvršljiva ali ne.
[25]
Zakon pomaga tistim, ki pazijo na svoje pravice, in ne tistim, ki spijo na njih.
[26]
Nekaj podobnega je bilo v citirani zadevi
Majcen
(zgoraj), ker Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo. Vložena je bila proti odredbi o prodaji nepremičnine, ker naj to ne bi bil posamični akt, zoper katerega je mogoča ustavna pritožba, pa čeprav je pred tem že ravnalo drugače v zadevi
Jug
, št. Up-1298/18.
[27]
Ob tem dodajam tudi, da ne gre za kršitev načela enakega obravnavanja, kadar različna stanja obravnavamo različno; šele, kadar to tako storimo, spoštujemo to načelo. Kadar pa različne položaje glede na predmet presojanja razlagamo enako, to načelo kršimo. To fleksibilnost bi si Ustavno sodišče moralo pridržati. Dejstvo, da je najvišje sodišče v državi za varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin in da si mora prizadevati da pritožnikom, še posebno v tako težkih situacijah, kot je opisana, ne gre pravice še dodatno iskati pred mednarodnimi sodišči, bi Ustavnemu sodišču fleksibilnost oziroma gibkost razlage morala biti dopuščena in to ne le v primeru razlag posameznih določb Ustave, temveč tudi pri razlagi procesnih predpostavk. Pravilo, tudi takšno torej, ki ga Ustavno sodišče samo oblikuje brez izjem, je pravzaprav nevarno pravilo ali pa vsaj nepopolno (kot to izhaja iz rekov
nulla regula sine exceptione,
torej, da ni pravila brez izjeme
,
in
exceptio firmat regulam,
da izjema potrjuje pravilo).
To ne pomeni neutemeljenega, arbitrarnega ali diskriminatornega presojanja od primera do primera. Nič od tega ne sugeriram. Razlaga izjem je praviloma ozka (e
xceptiones non sunt extendae
; izjeme je treba razlagati zožujoče).
[28]
Prim. sklepne predloge generalnega pravobranilca Jacobsa v zadevi C-50/00 P,
Unión de Pequeños Agricultores v Council of the European Union
, z dne 21. 3. 2002, kjer glede procesnih predpostavk za presojo
locus standi
pred SEU zavzame podobno stališče (glej 102. točko obrazložitve sklepnih predlogov).
[29]
Naj pojasnim to tudi s primerom iz prava EU in odločitvijo SEU: Načelo učinkovitosti (
principle of effectiveness
) pri doseganju cilja ima prednost pred nacionalno procesno avtonomijo, je v zadevi C-213/89,
Factortame I
, pojasnilo tudi SEU. Zadeva sicer ni primerljiva, a pomembno osvetli trk med procesnimi pravili in učinkovitim pravnim varstvom. Sodišče se je ukvarjalo z vprašanjem, ali mora nacionalno sodišče v cilju doseči učinkovito spoštovanje prava EU (
effet utile
) in načela neposrednega učinkovanja tega prava uporabiti procesni inštitut (začasno odredbo
, interim injunction
) proti kroni – tj. Vladi ("…
old common-law rule precludes that an interim injunction may not be granted against the Crown, that is to say against the government
…", 13. točka obrazložitve sodbe). Ni terjalo uvedbe novega pravnega instituta, torej začasne odredbe, temveč že obstoječega uporabiti proti "novemu" subjektu. Sodišče je odločilo, da je za učinkovito izvajanje prava EU to potrebno. Zahtevalo je prilagoditev. O tem pišem zgoraj. V določenih primerih so izjeme nujne. In posežejo tudi na procesno pravo.
Glej več o tem pri K. Lenaerts, I. Maselis, K. Gutman, EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford 2014, str. 109–111.
[30]
Prim. tudi odločitev ESČP v zadevi
Kranjc proti Sloveniji
, št. 38775/14, z dne 31. 10. 2017, glede kriterija, ali pritožnik (invalid) nosi čezmerno individualno breme. Čeprav je zadeva po naravi obravnavanih vprašanj različna, pa je sporočilo o posebnem (pozitivnem) varstvu invalidov tudi po omenjenem kriteriju (ki, menim, ni neuporabljiv v tukaj obravnavani zadevi), jasno.
⇒