Up-1253/23
Natisni
Opravilna št.:
Up-1253/23
Datum odločitve:
13. 3. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.1253.23
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Mariboru št. PRp 109/2023 z dne 30. 5. 2023 in sodba Okrajnega sodišča v Mariboru št. ZSV 208/2022 z dne 27. 3. 2023
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Mariboru št. PRp 109/2023 z dne 30. 5. 2023 in sodba Okrajnega sodišča v Mariboru št. ZSV 208/2022 z dne 27. 3. 2023 se razveljavita in zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Mariboru v novo sojenje.
Evidenčni stavek:
Načelo neposrednosti kot eno od jamstev poštenega postopka iz 22. člena Ustave je kršeno, če sodnik zgolj na podlagi zapisnika o zaslišanju priče, ki ga je izvedla strokovna sodelavka, nato v sodbi presoja njeno verodostojnost, ne da bi jo sam v postopku osebno zaslišal ali videl, saj mu na tak način umanjka neposredna in lastna zaznava ne le vsebine izpovedbe priče, temveč tudi njenega ravnanja in obnašanja, kar pa je za presojo verodostojnosti nujno potrebno.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.3.13.16 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dokazna pravila.
2.1.1.4.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Evropska konvencija o človekovih pravicah iz leta 1950.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
https://www.us-rs.si/sl/informacijsko-sredisce/novice-in-objave/odlocba-ustavnega-sodisca-st-up-125323-z-dne-13-3-2025
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Franc Gorza, Spodnji Duplek
Datum vloge:
17. 8. 2023
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34078
Dokument v PDF obliki:
Up-1253-23 - Odklonilno LM dr. Kogovšek  Šalamon.pdf
110 KB
Prenesite datoteko
Up-1253-23-Odklonilno LM dr. Mežnar.pdf
148 KB
Prenesite datoteko
Up-1253-23.pdf
180 KB
Prenesite datoteko
Up-1253-23_Pritrdilno LM Čeferin.pdf
111 KB
Prenesite datoteko
Up-1253-23_Pritrdilno LM Šorli.pdf
139 KB
Prenesite datoteko
Up-1253/23-15
13. 3. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Franca Gorze, Spodnji Duplek, ki ga zastopa dr. Denis Magyar, odvetnik v Mariboru, na seji 13. marca 2025
odločilo:
Sodba Višjega sodišča v Mariboru št. PRp 109/2023 z dne 30. 5. 2023 in sodba Okrajnega sodišča v Mariboru št. ZSV 208/2022 z dne 27. 3. 2023 se razveljavita in zadeva se vrne Okrajnemu sodišču v Mariboru v novo sojenje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Prekrškovni organ je pritožniku izdal odločbo o prekršku zaradi treh prekrškov, in sicer zaradi nepravilnega parkiranja po prvi alineji četrtega odstavka 65. člena Zakona o pravilih cestnega prometa (Uradni list RS, št. 156/21 – uradno prečiščeno besedilo in 161/21 – popr. – ZPrCP), nedostojnega vedenja do uradne osebe po drugem odstavku 7. člena Zakona o varstvu javnega reda in miru (Uradni list RS, št. 70/06 in 139/20 – v nadaljevanju ZJRM-1) in neupoštevanja zakonitega ukrepa uradnih oseb po prvem odstavku 22. člena ZJRM-1. Za vse tri prekrške je prekrškovni organ pritožniku izrekel enotno globo v višini 831,12 EUR. Zoper odločbo je pritožnik vložil zahtevo za sodno varstvo. Okrajno sodišče v Mariboru je v dokaznem postopku zaslišalo pritožnika in tri priče, nato pa je zahtevo za sodno varstvo zavrnilo kot neutemeljeno. Pritožnik je zoper sodbo Okrajnega sodišča vložil še pritožbo, ki pa jo je Višje sodišče v Mariboru prav tako zavrnilo kot neutemeljeno.
2. Okrajno sodišče v Mariboru je v dokaznem postopku poleg pritožnika zaslišalo tudi oba redarja, ki sta bila prisotna ob kršitvi, ter pričo, ki jo je predlagal pritožnik. Na naroku 3. 11. 2022 sta bila zaslišana pritožnik kot storilec ter priča S. G. (redar), zaslišanje pa je vodil sodnik. Priči M. Š. (redar) in R. V. sta bili zaslišani 6. 12. 2022, zaslišanje pa je vodila strokovna sodelavka. Sodišče je nato v izpodbijani sodbi zapisalo, da ni verjelo priči R. V. in je njeno izpovedbo ocenilo kot neverodostojno, saj naj bi bila priča očitno zainteresirana za ugoden izid postopka za kršitelja. Sodišču naj bi se dvom o tej priči porodil že zato, ker naj bi kršitelj že v ugovoru zoper plačilni nalog navajal priče dogodka, prav tako naj bi govoril o dveh pričah v zahtevi za sodno varstvo, pri čemer pa na zaslišanju še ni poznal imena priče, temveč je šele po zaslišanju sporočil ime zgolj ene priče. Ta je po oceni sodišča pričala pristransko in neverodostojno, zaradi česar ji sodišče ni verjelo, navedbe te priče pa naj bi v celoti ovrgli tudi drugi dve priči, tj. redarja.
3. Višje sodišče je pritožnikovo navedbo, da mu je bilo kršeno načelo neposrednosti, zavrnilo. Poudarilo je, da lahko pravosodni svetovalci (strokovni sodelavci) v skladu z drugim odstavkom 54. člena Zakona o sodiščih (Uradni list RS, št. 94/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08, 96/09, 33/11, 63/13, 17/15 in 104/20 – v nadaljevanju ZS) v posameznih zadevah izven glavne obravnave zaslišujejo stranke, priče in izvedence, opravljajo zahtevnejše priprave za glavno obravnavo, poročajo na sejah senatov, izdelujejo osnutke sodnih odločb, pod vodstvom sodnika vodijo glavne obravnave ter opravljajo drugo delo po odredbi sodnika. Po presoji Višjega sodišča v primeru, ko strokovni sodelavec izven glavne obravnave zasliši pričo, sodnik dokaz oceni na podlagi njegove vsebine v razmerju do drugih izvedenih dokazov, zato naj načelo neposrednosti ne bi bilo kršeno. Posledično je Višje sodišče pritožnikove trditve o relativni bistveni kršitvi določb postopka o prekršku iz drugega odstavka 155. člena Zakona o prekrških (Uradni list RS, št. 29/11 – uradno prečiščeno besedilo, 21/13, 111/13, 32/16 in 38/24 – ZP-1), ki naj bi vplivala oziroma bi mogla vplivati na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe, zavrnilo kot neutemeljene.
4. Pritožnik zatrjuje kršitev pravic iz 22. in 23. člena Ustave. Navaja, da je med postopkom pred Okrajnim sodiščem v Mariboru pričo R. V., katere zaslišanje je sam predlagal, zaslišala strokovna sodelavka, oceno verodostojnosti te priče pa je nato v sodbi sprejel sodnik, ki ob njeni izpovedbi sploh ni bil prisoten. Pritožnik meni, da lahko sodnik prosto presoja vrednost posameznih dokazov le tedaj, če sam neposredno sodeluje pri njihovem izvajanju. V njegovem primeru naj si sodnik ne bi mogel izoblikovati neposrednega vtisa o izpovedbah prič in zagovoru obdolženca, čeprav so pomenili enega od bistvenih elementov pri ugotavljanju odločilnih dejstev glede odgovornosti za prekršek. Ker si sodnik, ki je pripravil pisno obrazložitev sodbe, neposrednega vtisa ni mogel ustvariti, pritožnik trdi, da je psihološka presoja verodostojnosti obdolženca in drugih prič oziroma zanesljivosti njihovih izjav v celoti izostala. Meni, da sodnik odločitve o tem, ali je izpovedba predmetne priče verodostojna ali ne, ne bi smel sprejeti izključno na podlagi ocene izpovedbe priče, ampak tudi na podlagi njene vsebine v razmerju do drugih izvedenih dokazov, česar pa naj ne bi naredil. Sodnik naj bi zgolj pavšalno obrazložil, da je bila priča zainteresirana za izid postopka v dobro kršitelja, nikjer pa naj ne bi navedel konkretnih dejstev in okoliščin, ki bi izkazovale njegov konkretni interes za izid postopka, predvsem pa naj predmetnega dokaza ne bi presojal v razmerju do drugih izvedenih dokazov. Kršitev pravic iz 22. in 23. člena Ustave pritožnik očita tudi Višjemu sodišču, saj naj ne bi prepoznalo očitnih kršitev načela neposrednosti iz sedmega odstavka 364. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo in 53/24 – ZKP), ki ga je po mnenju pritožnika treba razlagati v luči pravice do poštenega sojenja iz 22. in 23. člena Ustave tako, da se zahteva, da (tisti) sodnik, ki sodi in izvaja dokaze ter izreče sodbo, izdela tudi pisne razloge sodbe v primerih, ko je izdaja pisnega odpravka sodbe z obrazložitvijo po zakonu obvezna.
5. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-1253/23 z dne 2. 12. 2024 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. Ocenilo je namreč, da pravno vprašanje, ali sme sodnik v skladu z načelom neposrednosti iz 22. člena Ustave ocenjevati verodostojnost priče, ki je ni sam zaslišal, pomeni pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu obvestilo Višje sodišče v Mariboru.
6. V postopku preizkusa ustavne pritožbe je Ustavno sodišče vpogledalo v spis Okrajnega sodišča v Mariboru št. ZSV-208/2022.
B.
7. Pritožnik zatrjuje, da mu je bilo s tem, ko je v postopku o prekršku oceno o neverodostojnosti priče sprejel sodnik, čeprav je bila ta priča zaslišana pred strokovno sodelavko, posledično pa sodnik priče osebno nikoli ni videl, kršeno načelo neposrednosti. Te pritožnikove navedbe je Ustavno sodišče preizkusilo z vidika jamstev iz 22. člena Ustave, ki zagotavljajo pošten postopek.
8. Ustava v 22. členu vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Po ustaljeni ustavnosodni presoji procesna jamstva iz 22., 23. in 29. člena Ustave skupaj tvorijo širši pojem poštenega postopka
[1]
in morajo biti posamezniku zagotovljena tudi v postopku o prekršku.
[2]
Pomemben del pravice do poštenega sojenja iz 22. člena Ustave je tudi izvedba postopkov, v katerih se v skladu z načelom neposrednosti raziščejo in ugotovijo vsa relevantna dejstva in okoliščine v zvezi z obravnavanim dogodkom.
[3]
Bistvo načela neposrednosti je po ustavnosodni presoji v tem, da izdajo sodno odločbo tisti sodniki, ki so sodelovali na glavni obravnavi, na kateri sta stranki postavljali svoje trditve in na kateri je sodišče zlasti tudi izvajalo vse dokaze. Sodnik si lahko namreč ustvari sliko o individualnostih oziroma posebnostih posameznega dokaza ter subjektivno mnenje o verodostojnosti zaslišanih prič le, če sam neposredno sodeluje pri izvajanju dokazov, tako da sam, s svojimi čutili (ne pa prek posrednika) zazna naravo in vsebino dokaznih sredstev.
[4]
Še posebej to velja za izvedbo dokaza z zaslišanjem prič, saj je neposredno zaznavanje njihovega vedenja ključno pri presoji njihove verodostojnosti in posledično resničnosti njihovih izpovedb.
[5]
Vendar pa Ustava spoštovanja načela neposrednosti ne zagotavlja v absolutnem smislu, temveč je od njega mogoče odstopiti, če so za to v konkretnem primeru podani utemeljeni razlogi in če obstajajo mehanizmi za izravnavo slabšega položaja, v katerega je zaradi tega odstopa postavljen obdolženec.
[6]
9. Možnost, da se obdolženi sooči s pričo v prisotnosti sodnika, ki bo končno odločil o zadevi, je tudi po stališču Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) pomemben element poštenega kazenskega postopka z vidika 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP)). Načelo neposrednosti temelji na ideji, da imajo lahko ugotovitve sodišča o vedenju in verodostojnosti priče pomembne posledice za obtoženca.
[7]
Zato bi morala po mnenju ESČP sprememba sestave prvostopenjskega sodišča po zaslišanju pomembne priče običajno privesti do ponovnega zaslišanja te priče, še posebej, kadar sta opazovanje obnašanja prič in pritožnikov ter ocena njihove verodostojnosti pomembna elementa pri ugotavljanju dejstev, na katerih temelji obsodba.
[8]
Načelo neposrednosti praviloma zahteva, da v kazenskih zadevah odločitev o obsodbi sprejme tisti sodnik, ki je bil navzoč ves čas sojenja in pri izvajanju dokazov.
[9]
Vendar pa to ne pomeni, da se sestava sodišča med sojenjem nikoli ne sme spremeniti, saj lahko pride do položaja, ko sodnik zadeve zaradi administrativnih ali postopkovnih ovir ne more več obravnavati. V takem primeru je po stališču ESČP treba zagotoviti, da sodniki, ki nadaljujejo obravnavo zadeve, ustrezno razumejo že izvedene dokaze in argumente, na primer tako, da so na voljo prepisi – če verodostojnost zadevne priče ni sporna – oziroma da sodišče v novi sestavi ponovno zasliši pomembne priče.
[10]
Tako je načelo neposrednosti po stališču ESČP kršeno, kadar npr. pritožbeno sodišče spremeni odločitev sodišča prve stopnje, ki je pritožnika oprostilo kazenske obtožbe, ter se pri tem sklicuje zgolj na izjave prič pred sodiščem prve stopnje, ne da bi jih sámo zaslišalo,
[11]
ali v primeru, ko je obrazložitev sodbe napisal sodnik, ki pri sojenju in izvajanju dokazov ni bil neposredno prisoten.
[12]
Po presoji ESČP je namreč ocena verodostojnosti prič kompleksna naloga, ki je običajno ni mogoče doseči zgolj z branjem zapisov njihovih izpovedb.
[13]
10. V obravnavni zadevi je pritožnik predlagal zaslišanje priče R. V., ki naj bi potrdila, da ni izvršil očitanih mu prekrškov. Sodišče je predlogu za zaslišanje navedene priče ugodilo, zaslišanje pa je na naroku 6. 12. 2022 opravila strokovna sodelavka. Res je, kot je navedlo Višje sodišče, da imajo strokovni sodelavci za zaslišanje prič izven glavne obravnave pooblastilo v drugem odstavku 54. člena ZS, zaradi česar sama izvedba zaslišanja s strani strokovne sodelavke ne vzbuja ustavnopravnih pomislekov.
[14]
Ustavnopravni pomisleki pa se porajajo glede kasnejšega ocenjevanja verodostojnosti te priče s strani sodnika, ki je sicer osebno ni nikoli zaslišal. V konkretnem primeru se je namreč v zvezi s pričo R. V. po njenem zaslišanju pred strokovno sodelavko kot ključno zastavilo ravno vprašanje njene verodostojnosti, pri čemer jo je sodnik v pisni sodbi ocenil kot neverodostojno, čeprav te priče osebno ni nikoli zaslišal, niti je ni videl. Ustavno sodišče je v svoji ustavnosodni presoji že opozorilo, da se pisna izjava priče in njeno neposredno zaslišanje pomembno kvalitativno razlikujeta, saj praviloma šele ustno, neposredno zaslišanje priče omogoči sodišču celovito preverjanje njene verodostojnosti in resnicoljubnosti. Zato je ključno, da je med pričo in sodiščem vzpostavljen osebni, neposredni stik.
[15]
Prav tako je Ustavno sodišče že sprejelo stališče, da lahko sodnik prosto presoja vrednost posameznih dokazov le tedaj, če sam neposredno sodeluje pri izvajanju dokazov, če je torej sam, s svojimi čutili (ne pa prek posrednika) zaznal naravo in vsebino dokaznih sredstev. Le v takem primeru si namreč lahko ustvari sliko o individualnostih oziroma posebnostih posameznega dokaza, zlasti tudi subjektivno mnenje o verodostojnosti zaslišanih prič. Izvajanje načela neposrednosti sodišču omogoča, da si lažje ustvari vtis o dokazni vrednosti posameznega dokaza in da lažje izoblikuje psihološko oceno njegove verodostojnosti, po drugi strani pa daje možnost tudi strankama, da neposredno zaslišujeta priče ter se opredelita do drugih dokazov.
[16]
Ob upoštevanju vsega navedenega je tako jasno, da je bilo pritožniku s tem, ko je sodnik v izpodbijani sodbi ocenjeval verodostojnost priče zgolj na podlagi zapisnika o njenem zaslišanju, ne da bi to pričo predhodno sam zaslišal ali vsaj sodeloval pri njenem zaslišanju s strani strokovne sodelavke, kršeno načelo neposrednosti kot eno od jamstev poštenega postopka iz 22. člena Ustave.
Sodnik namreč zgolj na podlagi zapisnika o zaslišanju priče, ki ga je izvedla druga oseba, ne more presojati verodostojnosti te priče, saj mu na tak način umanjka neposredna in lastna zaznava ne le vsebine izpovedbe priče, temveč tudi njenega ravnanja in obnašanja, kar pa je za presojo verodostojnosti nujno potrebno.
11. Glede na ugotovljeno je Okrajno sodišče v Mariboru pritožniku kršilo načelo neposrednosti iz 22. člena Ustave. Enako kršitev je zagrešilo tudi Višje sodišče v Mariboru, saj ugotovljene kršitve ni prepoznalo, temveč je pritožbo zavrnilo in prvostopenjsko sodbo potrdilo. Zato je Ustavno sodišče izpodbijani sodbi obeh sodišč razveljavilo in zadevo vrnilo Okrajnemu sodišču v Mariboru v novo odločanje.
C.
12. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnici in sodniki dr. Matej Accetto,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič in Marko Šorli.
Odločbo je sprejelo s šestimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovali sodnici Kogovšek Šalamon in Mežnar, ki sta dali odklonilni ločeni mnenji. Sodnika Čeferin in Šorli sta dala pritrdilni ločeni mnenji.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. Up-729/03, U-I-187/04 z dne 8. 7. 2004 (Uradni list RS, št. 83/04, in OdlUS XIII, 81), 16. točka obrazložitve, in št. Up-718/13 z dne 7. 10. 2015 (Uradni list RS, št. 80/15, in OdlUS XXI, 17), 8. točka obrazložitve.
[2]
Ustavno sodišče je že v odločbi št. Up-120/97 z dne 18. 3. 1999 (Uradni list RS, št. 31/99, in OdlUS VIII, 126) sprejelo stališče, da morajo biti tudi storilcu v postopku o prekršku zagotovljena vsa temeljna jamstva poštenega postopka, da pa je lahko raven zagotovljenih pravic v primeru lažjih kršitev z manj hudimi posledicami za kaznovano osebo nižja od tiste, ki je zagotovljena v kazenskem postopku. Prim. tudi odločbe Ustavnega sodišča št. Up-1293/10 z dne 21. 6. 2012 (Uradni list RS, št. 52/12), št. Up-1544/10 z dne 21. 6. 2012 (Uradni list RS, št. 53/12) in št. Up-319/10, U-I-63/10 z dne 20. 1. 2011 (Uradni list RS, št. 10/11).
[3]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-309/04 z dne 11. 10. 2006 (Uradni list RS, št. 112/06, in OdlUS XV, 97), 8. točka obrazložitve.
[4]
Prav tam, 5. točka obrazložitve.
[5]
Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št.
Up-808/21 z dne 6. 2. 2024
, 12. točka obrazložitve.
[6]
Prav tam, 14. točka obrazložitve.
[7]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Beraru proti Romuniji
z dne 18. 3. 2014, 64. točka obrazložitve. Prim. tudi sodbo Sodišča Evropske unije v zadevi
Gambino in Hyka
, C-38/18, z dne 29. 7. 2019, 42. in 43. točka obrazložitve.
[8]
Prav tam. Glej tudi sodbo ESČP v zadevi
Cerovšek in Božičnik proti Sloveniji
z dne 7. 3. 2017, 43. točka obrazložitve. V tej zadevi je ESČP ugotovilo kršitev pravice do poštenega sojenja iz 6. člena EKČP, saj je kazenski postopek zoper pritožnika vodila sodnica, ki je obsodilno sodbo tudi razglasila, zaradi njene upokojitve pa je nato obrazložitev sodbe napisala druga sodnica, ki med sojenjem ni bila navzoča.
[9]
Sodbi ESČP v zadevah
Cutean proti Romuniji
z dne 2. 12. 2014, 61. točka obrazložitve, in
Škaro proti Hrvaški
z dne 6. 12. 2016, 24. točka obrazložitve.
[10]
Prav tam. Glej tudi odločitev ESČP v zadevi
Famulyak proti Ukrajini
z dne 26. 3. 2019, 35. točka obrazložitve. ESČP sicer upošteva, da v določenih primerih priče na sojenju ni mogoče zaslišati, ker je na primer umrla ali na primer zaradi uveljavitve privilegija zoper samoobtožbo. Glej npr. sodbo ESČP v zadevi
Dan proti Moldaviji
z dne 5. 7. 2011, 33. točka obrazložitve.
[11]
V sodbi v zadevi
Hanu proti Romuniji
z dne 4. 6. 2013 je ESČP pojasnilo, da pritožniku ni bilo zagotovljeno pošteno sojenje, ker je pritožbeno sodišče oprlo obsodilno sodbo na izpovedbe prič pred sodiščem prve stopnje, ne da bi te priče samo zaslišalo, čeprav je sodišče prve stopnje na podlagi ocene istih izpovedb pritožnika oprostilo (39. točka obrazložitve). Tudi v sodbi v zadevi
Lazu proti Moldaviji
z dne 5. 7. 2016 je ESČP poudarilo, da bi morali tisti, ki so odgovorni za odločanje o krivdi ali nedolžnosti obtoženca, načeloma imeti možnost osebno zaslišati priče in oceniti njihovo verodostojnost (40. točka obrazložitve). Enako tudi v sodbi ESČP
Lorefice proti Italiji
z dne 29. 6. 2017, 43. točka obrazložitve.
[12]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Cerovšek in Božičnik proti Sloveniji
.
[13]
Glej npr. sodbi ESČP v zadevah
Lazu proti Moldaviji
, 40. točka obrazložitve, in
Dan proti Moldaviji
, 33. točka obrazložitve.
[14]
Gre torej za drugačen primer kot v sodbi ESČP v zadevi
Ezgeta proti Hrvaški
z dne 7. 9. 2017, v kateri je postopek vodil strokovni sodelavec, ki za takšno ravnanje sploh ni imel zakonskega pooblastila (prim. zlasti 44. točko obrazložitve).
[15]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-794/18 z dne 10. 11. 2022, 9. točka obrazložitve.
[16]
Prav tam. Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-309/04, 5. točka obrazložitve.
⇒
Up-1253/23
-16
31. 3. 2025
PRITRDILNO LOČENO MNENJE SODNIKA MARKA ŠORLIJA K
ODLOČBI ŠT.
Up-1253/23
Z DNE 13. 3. 2025
1. Glasoval sem za sprejeto odločitev in tudi nimam pomislekov glede njenih razlogov, navedenih v obrazložitvi odločbe. V ločenem mnenju le dodajam nekaj argumentov, ki utrjujejo sprejeto odločitev, podajam pa tudi oceno o pomenu te odločbe za sodno prakso.
Vloga strokovnih sodelavcev na sodiščih
2. Zakon o sodiščih v 54. členu zelo lapidarno ureja kadrovanje, položaj in pristojnosti strokovnih sodelavcev. V drugem odstavku tega člena je določeno, katere sodne naloge lahko opravljajo, med njimi je tudi zasliševanje prič. Posvetovalni svet evropskih sodnikov je v Mnenju št. 22 (2019) poudaril, da Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic zagotavlja pravico do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom ustanovljenega sodišča (6. člen Konvencije). Strokovni sodelavci pomagajo sodnikom v postopku sodnega odločanja, s čemer lahko izboljšajo kakovost in učinkovitost sojenja. Ta pomoč pa ne sme ogrožati pravic strank iz 6. člena Konvencije.
3. Hitro in učinkovito sodno odločanje je eden od pomembnih ciljev delovanja sodstva. Strokovni sodelavci lahko sodnike razbremenijo pri njihovem delu, vendar to ne sme biti na račun pravic strank do neodvisnega in nepristranskega (poštenega) sojenja.
4. Posamezna procesna in materialna jamstva glede poštenega postopka zagotavljajo, da sodniki neodvisno in nepristransko odločajo v zadevah v skladu z zakonom in na podlagi lastne presoje dejstev. Vloga strokovnega sodelavca izhaja iz vloge sodnika. Strokovni sodelavci zagotavljajo pomoč sodnikom pri njihovem delu, ne morejo pa jih nadomeščati. Sprejemanje odločitev je namreč osrednja naloga sodnika, ki narekuje uporabo prava na podlagi poznavanja odločilnih in pomembnih dejstev v zadevi.
Presoja verodostojnosti protislovnih dokazov
5. Presojo verodostojnosti dokazov opravi sodnik v okviru sprejemanja dokazne ocene, ko tehta "vsak dokaz posebej in v zvezi z drugimi dokazi" in na podlagi takšne presoje sprejme sklep, ali je kakšno dejstvo dokazano ali ne (drugi odstavek 355. člena Zakona o kazenskem postopku). Sprejemanje dokazne ocene je del odločanja v zadevi – sojenja. Sodnik tako oblikuje spodnjo premiso sodniškega silogizma (konkretni dejanski stan), ki mu poišče pravno normo (zakonski dejanski stan), ki se najbolj prilega spodnji premisi in na podlagi premis sprejme pravno odločitev v konkretnem primeru.
6. Zaslišanje posamezne priče, ki ga opravi strokovni sodelavec, ni odločanje (sojenje) v zadevi. Strokovni sodelavec si pri zaslišanju lahko ustvari mnenje o prepričljivosti izpovedbe, a to mnenje ni upoštevno za odločitev. Strokovni sodelavec ga niti ne sme posredovati sodniku, ki odloča o zadevi.
Načelo neposrednosti
7. Načelo neposrednosti narekuje neposredno izvajanje in oceno dokaza, kar omogoča ugotavljanje dejanskega stanja. Sodnik tako lahko oceni izpovedbo priče ne le z vidika logike in življenjske izkušnje, ampak tudi omogoča psihološko oceno (upoštevanje barve in tona glasu zaslišane priče, njena mimika in gestikulacija, negotovost ali gotovost pri pripovedi, obotavljanje pri odgovorih na vprašanja). Takšno oceno sodnik lahko poveže z vsebino drugih dokazov, kar potem tvori celostno dokazno oceno.
8. V mnenju ne ponavljam judikature ESČP in Ustavnega sodišča, na katero se opira odločba, dodajam le argument v zvezi z referirano sodbo v zadevi
Cerovšek in Božičnik proti Sloveniji
. V tej zadevi je ESČP ugotovilo kršitev pravice do poštenega sojenja iz 6. člena EKČP, ker je kazenski postopek vodila sodnica, ki je obsodilno sodbo tudi sprejela in razglasila, zaradi njene upokojitve pa je obrazložitev sodbe napisala druga sodnica, ki pri sojenju ni bila navzoča. Kršitev neposrednosti je
a fortiori
podana toliko prej in je toliko hujša v primeru, če sodbo izreče sodnik, ki ni vodil postopka oz. izvajal dokazov. V prvem primeru je sodnica, ki je izrekla sodbo, vodila postopek,  izvajala dokaze in tudi izrekla sodbo. Do tu neposrednost ni bila kršena, do kršitve je prišlo šele, ker je obrazložitev sodbe napisala druga sodnica. V obravnavanem primeru je kršitev hujša, saj je sodnik sprejel dokazno oceno dokaza, ki ga ni sam izvedel, pa je to odločilno vplivalo na razsojo. Pri tem ni pomembno, da je zaslišanje priče, ki je pričala v korist pritožnika, pa ji je sodnik odrekel verodostojnost, izvedla strokovna sodelavka. Kršitev bi bila podana tudi v primeru, če bi zaslišanje priče opravil en sodnik, drug sodnik pa bi kasneje zgolj na podlagi zapisnika o zaslišanju priče podal dokazno oceno in odločil o prekršku.
9. Sprejeta odločitev ne pomeni, da strokovni sodelavci ne bi smeli zasliševati prič ali da mora sodnik vse priče, ki jih je zaslišal strokovni sodelavec, znova zaslišati. Načelo neposrednosti ni absolutno, obstaja vrsta izjem in odstopov od tega načela predvsem v primerih, ko neposredna izvedba dokaza ni (več) mogoča ali ni potrebna (soglasje strank, ni protislovnosti dokazov ipd.). V obravnavani zadevi ne gre za takšen primer. Nasprotno, izpovedbi dve prič sta glede odločilnega dejstva prekrška (obstoj izvršitvenega dejanja) v diametralnem nasprotju z izpovedbo tretje priče. Odločitev v zadevi je bila odvisna od presoje njihove verodostojnosti, pravilnost te presoje pa od neposredne izvedbe dokazov.
Marko Šorli
Sodnik
⇒
Up-1253/23-17
2
8. 3. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. NEŽE KOGOVŠEK ŠALAMON
K ODLOČBI ŠT. Up-1253/23 Z DNE 13. 3. 2025
Odločbe nisem podprla, saj izhaja iz napačne predpostavke, da se vprašanje spoštovanja načela neposrednosti sojenja postavi šele takrat, ko strokovni sodelavec sodnika opozori, da je določena priča neverodostojna.
Odločba spregleda stoletje staro znanstveno doktrino na področju ocenjevanja verodostojnosti prič. Forenzični psihologi opozarjajo, da je verodostojnost tega, kar je priča s svojimi čuti zaznala, izjemen, ne pa reden duševni pojav.
[1]
Nobena priča ni popolnoma verodostojna ali popolnoma neverodostojna, temveč je vsaka priča nekje na spektru med obema skrajnostma. Ocena (ne)verodostojnosti se ne pojavi šele takrat, ko določena priča obvelja za neverodostojno (to je zaključek ocene, ne njen začetek), temveč izpraševalec oceno izvaja ves čas poteka pričevanja priče, od prvega stika s pričo dalje.
[2]
Priča izpove svoje zaznave, sodišče jih oceni.
[3]
Kdo je v tem primeru sodišče? Če smeta priče po Zakonu o sodiščih
[4]
v postopkih sodnega varstva zoper prekrškovne sankcije zaslišati strokovni sodelavec ali sodelavka, sta onadva tista (in ne sodnik), ki ocenjujeta verodostojnost vsake priče od začetka do konca pričanja. Zato je načelo neposrednosti sojenja v takih postopkih že po zakonu (
ex lege
) izključeno. Če je torej v konkretnem postopku prišlo do kršitve načela neposrednosti sojenja, je do njega prišlo zaradi zakonske ureditve, ne pa zaradi konkretne situacije, ko je strokovna sodelavka sodnika opozorila na neverodostojnost ene od prič in je sodnik nato to opozorilo upošteval v sodbi. Zakon torej že sam predvideva, da oceno verodostojnosti vseh prič opravi strokovni sodelavec in ne sodnik, zato se mora vprašanje ustreznosti spoštovanja tega ustavnega in konvencijskega načela postaviti glede skladnosti zakona z Ustavo in ne glede skladnosti konkretnega postopka z Ustavo.
Če je bilo v konkretnem postopku načelo neposrednosti kršeno v zvezi z neverodostojno pričo, je bilo kršeno tudi v zvezi z verodostojno pričo – verodostojnost obeh je namreč lahko ocenila le strokovna sodelavka, ki ju je zaslišala, ne pa sodnik. Ustavno sodišče bi zato moralo v primeru dvoma o skladnosti takega postopanja s pričami z Ustavo po koneksiteti uvesti postopek ocene ustavnosti drugega odstavka 54. člena Zakona o sodiščih. Povedano drugače – če problem obstaja, potem je problem v zakonu. Izid konkretnega postopka je produkt zakonske ureditve. Zakonsko ureditev bi bilo treba oceniti z vidika uveljavljenega stališča Ustavnega sodišča, da si sodnik lahko ustvari sliko o individualnostih oziroma posebnostih posameznega dokaza ter subjektivno mnenje o verodostojnosti zaslišanih prič le, če sam neposredno sodeluje pri izvajanju dokazov, tako da sam, s svojimi čutili (ne pa prek posrednika) zazna naravo in vsebino dokaznih sredstev.
[5]
Za preglednost pravnega sistema in pravno varnost ni dobro, da se taka sistemska pravila, kot so pravila o tem, kdo v konkretnem sodnem postopku lahko zaslišuje priče, zamajejo z odločitvijo o ustavni pritožbi. Prav tako ni dobro, da se prepušča presoji posameznega sodišča, ali naj za vsak slučaj neko pričo zasliši še sodnik, kakor Ustavno sodišče sugerira s svojo odločitvijo. Nauk te odločitve bi pravzaprav moral biti, naj za vsak slučaj vsakokrat (še) sodnik zasliši vse priče v konkretnem postopku sodnega varstva zaradi prekrška, ne pa strokovni sodelavec, saj se nikoli ne ve, kdaj bo obramba izpodbijala izdano sodbo zaradi kršitve načela neposrednosti sojenja. Za preprečitev zmede na tem področju bi bilo pametno, če bi zakonodajalec možnost zasliševanja po strokovnih sodelavcih iz 54. člena Zakona o sodiščih preventivno umaknil in s tem preprečil razveljavljanje sodnih odločitev iz prej opisanih razlogov. Žal ne vemo, ali je taka zakonska ureditev že na normativni ravni skladna z Ustavo, saj se večina na Ustavnem sodišču s tem vprašanjem ni hotela ukvarjati. Bo pa zaradi te zakonske ureditve, v katero je Ustavno sodišče sedaj vneslo dvom, ogrožen obstanek sicer povsem pravilnih in zakonitih sodnih odločitev le zato, ker je katero od prič zaslišal strokovni sodelavec.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Sodnica
[1]
N. Potočnik, Forenzična psihologija in verodostojnost prič (kriminološki vidik) : diplomsko delo. Pravna fakulteta Univerze v Mariboru, Maribor 2013, str. 44 in naslednje.
[2]
R. Graβberger, Psihologija krivičnog postupka, Veselin Masleša, Sarajevo 1958, str. 265–267.
[3]
R. Trofenik, O psihologiji pričanja v sodnem kazenskem postopku, Slovenski pravnik, let. 58, št. 7/12 (1944), str. 133–164.
[4]
Drugi odstavek 54. člena Zakona o sodiščih (Uradni list RS, št. 94/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08, 96/09, 33/11, 63/13, 17/15 in 104/20).
[5]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-309/04 z dne 11. 10. 2006 (Uradni list RS, št. 112/06, in OdlUS XV, 97), 5. točka obrazložitve.
⇒
Up-1253/23-18
31. 3. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNICE DR. ŠPELCE
MEŽNAR K ODLOČBI ŠT.
Up-1253/23
Z DNE 13. 3. 2025
1. V našem pravnem sistemu 54. člen Zakona o sodiščih omogoča, da (i) v posameznih zadevah (ii) izven glavne obravnave (iii) po odredbi sodnika (iv) posamezna procesna opravila opravljajo samostojno strokovni sodelavci. Med procesnimi dejanji, ki jih lahko izvede strokovni sodelavec (sodelavka), je tudi zasliševanje strank, prič ter izvedencev. Za zasliševanje prič po strokovnih sodelavcih v Sloveniji torej obstaja izrecna zakonska podlaga, ki je Ustavno sodišče (še) ni presojalo in tudi ne razveljavilo kot protiustavno. V tem se situacija v konkretnem primeru, ko je sodišče kot neverodostojno zavrnilo izpoved priče, ki jo je predlagal pritožnik v prekrškovnem postopku in jo je zaslišala strokovna sodelavka, bistveno razlikuje od situacije, o kateri je odločalo ESČP v zadevi
Ezgeta proti Hrvaški
z dne 7. 9. 2017.
[1]
ESČP je ugotovilo kršitev 6. člena, ker strokovni sodelavec za takšno zaslišanje v konkretni zadevi sploh ni imel zakonskega pooblastila, pri čemer pa
same zakonske ureditve v zvezi s prenosom pooblastil za opravo posameznih procesnih dejanj na strokovne sodelavce ESČP ni problematiziralo.
2. V slovenski sodni praksi izvajanje posamičnih dokazov izven glavne obravnave, predvsem zaslišanja prič, pogosto samostojno izvajajo strokovni sodelavci. Gre za pomemben izraz ekonomičnega vodenja postopkov, ki bistveno prispeva k učinkovitosti dela sodnikov, saj jih razbremenjuje posameznih dejanj, ki jih lahko enako kvalitetno in profesionalno opravijo strokovni sodelavci, ki se ob tem uvajajo tudi v sodniško delo.
[2]
Ugovore strank, češ, da je s tem kršeno načelo neposrednosti, saj da mora priče in izvedence vselej osebno zaslišati sodnik (ali biti ob zaslišanju vsaj prisoten), sodišča zavračajo s sklicevanjem na izrecno zakonsko pooblastilo v 54. členu Zakona o sodiščih. Ob tem tudi pogosto pojasnjujejo, da praksa ESČP takšni ureditvi ne nasprotuje. Medtem ko načelo neposrednosti po praksi ESČP zahteva, da sodbo razglasi in  (pisno) obrazloži sodnik, ki je v zadevi tudi sodil (
Cerovšek in Božičnik
proti Sloveniji
z dne 7. 3. 2017), kršitev tega načela še ni bila ugotovljena v primeru, ko bi posamični dokaz z zaslišanjem priče, na katerega se opira sodba, izven glavne obravnave izvedel strokovni sodelavec, ki ima za to jasno in izrecno zakonsko pooblastilo.
[3]
3. Pooblastilo strokovnim sodelavcem v 54. členu Zakona o sodiščih se nanaša izključno na dejanja izven glavne obravnave, torej izvajanje posamičnih dokazov izven naroka
(npr. na podlagi zahteve za sodno varstvo v prekrškovnih postopkih ali
opravo posameznih preiskovalnih dejanj v kazenskem postopku pred okrajnimi sodišči). Zakonodajalec je očitno presodil, da morebitno škodo zaradi posega v načelo neposrednosti, kadar zaslišanje priče izvajajo visoko usposobljeni strokovni sodelavci in sodelavke izven naroka, odtehtajo koristi, ki jih takšna racionalizacija prinaša sodnemu sistemu kot celoti. Sodnik/ca se v takšnem primeru sme zanesti na oceno oziroma vtis, ki ga priča pusti pri strokovnemu sodelavcu, kot na svojo lastno. Strokovni sodelavec na podlagi zakona deluje kot podaljšana roka sodečega sodnika. V tem je bistvena razlika med položajem, ko glavno obravnavo (in zaslišanja) vodi en sodnik, sodbo pa spiše drugi, in položajem, ko posamično dejanje (zaslišanje) izven glavne obravnave opravi strokovni sodelavec, sodnik pa razsodi in spiše sodbo.
4. Odločba, ki je nisem mogla podpreti, te bistvene razlikovalne okoliščine povsem spregleda. Stališče, da zasliševanje prič po strokovnih sodelavcih izven glavne obravnave vselej krši načelo neposrednosti, če sodnik kasneje izpoved priče oceni kot neverodostojno, pomeni
de facto
razveljavitev 54. člena Zakona o sodiščih, ne da bi Ustavno sodišče opravilo ustavno presojo te zakonske določbe. Sodniki v praksi ne bodo več mogli prepuščati zaslišanj prič in izvedencev strokovnim sodelavcem, saj bodo sicer tvegali kršitev načela neposrednosti. Odločitev, ki povsem spregleda sistemski vidik zakonskega pooblastila, vsebovanega v 54. členu Zakona o sodiščih, sprejeta v prekrškovni zadevi, v kateri sicer ustavna pritožba niti ni dovoljena, se mi ne zdi primerna pot za tak korenit poseg v sodno prakso. Na načelni ravni sicer ne morem izključiti možnosti, da je pooblastilo iz 54. člena Zakona o sodiščih, kolikor se nanaša na zaslišanje prič, strank ter izvedencev, sporno z vidika načela neposrednosti, kot ga varuje 22. člen Ustave. Zato sem se zavzemala, da bi Ustavno sodišče, preden poseže v konkretno sodbo, opravilo presojo te zakonske določbe.
5. Težava sprejete odločitve pa je širša od tega, da Ustavno sodišče graja konkretno ravnanje, ki je povsem skladno z zakonom, ne želi pa se soočiti z zakonom, ki tako ravnanje dopušča.
6. Ocena verodostojnosti priče je pomemben del vsakega zaslišanja in kasnejše dokazne ocene. To velja ne glede na to, ali je izpoved priče sprejeta kot verodostojna ali zavrnjena kot neverodostojna.
[4]
Z vidika stranke je namreč lahko "usodno" tako eno kot drugo. Dosledno in absolutno spoštovanje načela neposrednosti (uporaba le tistih izpovedb prič, pri katerih je bil sodnik osebno navzoč in si je lahko ustvaril lastno mnenje) bi zahtevalo, da je sodnik prisoten tako pri pričanjih, ki jih oceni za verodostojne, kot pri tistih, ki jih oceni za neverodostojne. Verodostojnost prič se praviloma ocenjuje ob upoštevanju dotedanjih in kasnejših izpovedb drugih prič ter ob njihovi medsebojni primerjavi in soočenju.
7. Zdi se, da odločba, h kateri dajem ločeno mnenje, tega ne razume. Njeno nosilno stališče je, da je zasliševanje prič po strokovnih sodelavcih problematično le tedaj in zato, če in ker sodnik
kasneje
, v pisni sodbi izpoved priče, ki je ni videl osebno, oceni kot
neverodostojno
.
[5]
Takšno stališče skuša zamejiti posledice odločitve – a žal neuspešno. Vsako pričanje, če pri njem ni bil osebno prisoten sodnik, bo po sprejetju te odločbe problematično. Strokovni sodelavci ob izvajanju pooblastila na podlagi 54. člena Zakona o sodiščih namreč ves čas ocenjujejo vtis, ki ga pušča priča, hkrati pa o (ne)verodostonosti ni mogoče presojati izolirano, brez upoštevanja drugih dokazov, tudi drugih prič. Da bi se izognili nepotrebnemu ponavljanju zaslišanj prič izven naroka, bodo odslej zasliševanja prič, izvedencev in strank izven naroka morali opravljati sodniki osebno. Argument, da je z vidika načela neposrednosti dovolj, če so le prisotni, medtem ko zasliševanje še vedno lahko vodi strokovni sodelavec, žal ničesar ne prispeva k tistemu, kar zasleduje zakonska določba – časovni razbremenitvi sodnikov glede tistih opravil, ki jih lahko samostojno opravijo strokovni sodelavci.
8. Ključno stališče večinske odločbe, da je ustavnopravno problematično zgolj "kasnejše ocenjevanje neverodostojnosti priče s strani sodnika, ne pa tudi izvedba zaslišanja s strani strokovne sodelavke", se zdi akademsko in brez stika z realnostjo. Odločitev, ki korenito poseže v izvajanje zakonitih pooblastil strokovnih sodelavcev, bi se morala problema lotiti drugje in predvsem ob razumevanju izvajanja dokaznega postopka v praksi sodišč.
dr. Špelca Mežnar
Sodnica
[1]
Na hrvaškem sodišču je zaslišanje priče v civilni zadevi prav tako opravil strokovni sodelavec, njeno verodostojnost pa je ocenil sodnik, ki na pričanju ni bil prisoten.
[2]
Strokovni sodelavci so pravniki s pravniškim državnim izpitom.
[3]
Glej npr. sodbo Višjega sodišča v Celju št. PRp 142/2016 z dne 22. 11. 2016 in sklep Višjega sodišča v Mariboru št. V Kp 21583/2018 z dne 23. 4. 2021.
[4]
Enako je tudi stališče Ustavnega sodišča v dosedanji praksi, npr. št. Up-808/21, 12. točka obrazložitve: "
Bistvo načela neposrednosti je v tem, da izdajo sodno odločbo tisti sodniki, ki so sodelovali na glavni obravnavi, na kateri sta stranki postavljali svoje trditve in na kateri je sodišče zlasti tudi izvajalo vse dokaze. Sodniki lahko dobijo vpogled v značilnosti in posebnosti posameznega dokaza in oblikujejo subjektivno mnenje o verodostojnosti prič samo, če neposredno sodelujejo pri preučitvi dokazov, tako da s svojimi lastnimi čuti (in ne prek posrednika) zaznajo naravo in vsebino posameznih dokazov. Še posebej to velja za izvedbo dokaza z zaslišanjem prič, saj je neposredno zaznavanje njihovega vedenja ključno pri presoji njihove verodostojnosti in posledično resničnosti njihovih izpovedb. Ustavno sodišče je že ugotovilo kršitev načela neposrednosti in s tem pravice do poštenega sojenja, kot jo zagotavlja 22. člen Ustave, ker je pritožbeno sodišče brez pritožbene obravnave samo sprejelo oceno o verodostojnosti nekaterih prič in na tej podlagi spremenilo odločitev prvostopenjskega sodišča
."
[5]
Hkrati Ustavno sodišče oceni, da "sama izvedba zaslišanja s strani strokovne sodelavke ne vzbuja ustavnopravnih pomislekov". Glej 10. točko obrazložitv
⇒
Up-1253/23-19
31. 3. 2025
PRITRDILNO LOČENO MNENJE
SODNIKA DR. ROKA ČEFERINA
K ODLOČBI ŠT.
Up-1253/23
Z DNE 13. 3. 2025
1. Z odločbo, h kateri dajem to ločeno mnenje, soglašam. Tako kot večina kolegic in kolegov tudi sam menim, da sodnik ne more in ne sme ocenjevati verodostojnosti priče, če ob njenem zaslišanju ni bil navzoč. Ni treba, da pričo sam zasliši, to lahko pod z zakonom določenimi pogoji prepusti strokovnemu sodelavcu, mora pa z neposredno in lastno zaznavo oceniti obnašanje priče med izpovedbo in le na tej podlagi potem lahko oceni, ali je izpovedba priče verodostojna ali ne.
2. Zgoraj navedeno stališče izhaja tudi iz sodne prakse ESČP in ustavnosodne presoje, ki je v odločbi, h kateri dajem to ločeno mnenje, korektno povzeta. ESČP in Ustavno sodišče poudarjata pomen spoštovanja načela neposrednosti pri izvajanju dokazov za varstvo pravice do poštenega postopka iz 6. člena EKČP in pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. V zvezi s tem naj posebej opozorim na novejšo odločbo Ustavnega sodišča št. Up-808/21, v kateri je to poudarilo, da načelo neposrednosti, ki je tesno povezano s človekovimi pravicami iz 6. člena EKČP in 22. člena Ustave, terja, da sodišče s svojimi čutili zaznava naravo in vsebino dokaznih sredstev in na tej podlagi tudi sprejme dokazno oceno in odločitev v zadevi. Pri zaslišanju prič se dokazna vrednost izoblikuje tudi po okoliščinah, v katerih so besede izrečene: po gestah zaslišanega, barvi in tonu njegovega glasu, odločnosti ali neodločnosti, samozavesti ali zmedenosti ipd. Zato v primeru, ko poleg pričanja ni drugih dokazov, zgolj branje zapisnika o izpovedbah ni dovolj.
[1]
Z odločbo, h kateri dajem to ločeno mnenje, je Ustavno sodišče sledilo navedenim stališčem iz sodne prakse, s katerimi sam v celoti soglašam.
3. Odločba, h kateri dajem to ločeno mnenje, pa lahko odpre vprašanje, ali bodo v prihodnje strokovni sodelavci v postopkih o prekršku
[2]
sploh še smeli sami, brez navzočnosti sodnika, ki bo v zadevi odločil, zasliševati priče, izvedence in opravljati druga procesna dejanja, kot to omogoča drugi odstavek 54. člena Zakona o sodiščih. Menim, da odločba v obravnavani zadevi tega ne preprečuje.
4. Iz odločbe, h kateri dajem to ločeno mnenje, izhaja, da "… šele ustno, neposredno zaslišanje priče omogoči sodišču celovito preverjanje njene verodostojnosti in resnicoljubnosti" (10. točka obrazložitve). Sodnik mora torej osebno zaslišati pričo ali vsaj biti navzoč ob njenem zaslišanju v primerih, v katerih udeleženci postopka odprejo vprašanje pričine verodostojnosti oziroma če se to vprašanje postavi sodniku. Če bodo torej udeleženci postopka izpodbijali verodostojnost priče, bo moral biti sodnik pri zaslišanju te priče navzoč. Če pa bo prišlo do položaja, v katerem bo pričo zaslišal sam strokovni sodelavec v nenavzočnosti sodnika in se bo sodniku šele pri pisanju odločbe odprlo vprašanje pričine verodostojnosti, bo sodnik pač pričo moral še enkrat zaslišati sam in sprejeti dokazno oceno na podlagi okoliščin, v katerih so bile pričine besede izrečene, to je ob upoštevanju "njenih gest, barvi in tonu njenega glasu, odločnosti ali neodločnosti, samozavesti ali zmedenosti."
[3]
5. Samostojnost dela strokovnih sodelavcev v postopkih o prekršku pri izvajanju nalog iz drugega odstavka 54. člena ZS pa bo na podlagi stališč iz odločbe, h kateri dajem to ločeno mnenje, gotovo nekoliko bolj omejena, kot je bila doslej. Še vedno bodo sicer lahko sami, brez navzočnosti sodnika, po njegovem nalogu zasliševali priče, vendar pa bo moral biti sodnik pri zaslišanju tistih prič, katerih verodostojnost bo sporna, vsaj navzoč ali pa bo moral zaslišanje teh prič ponoviti, če se bo problem njihove verodostojnosti odprl po tem, ko jih bodo že zaslišali sami strokovni sodelavci. Vendar pa je ta omejitev samostojnega opravljanja procesnih opravil s strani strokovnih sodelavcev nujna posledica zahteve po spoštovanju načela neposrednosti v kontekstu 6. člena EKČP in 22. člena Ustave.
6. Odločba, h kateri dajem to ločeno mnenje, bi lahko odprla tudi vprašanje skladnosti drugega odstavka 54. člena ZS z Ustavo. Navedena zakonska določba namreč ne vsebuje zahteve, po kateri naj sodnik prisostvuje zaslišanju priče, če mora pri izdaji sodbe oceniti njeno verodostojnost. Ali bi lahko iz tega sklepali, da je drugi odstavek 54. člena ZS v neskladju z Ustavo?
7. Menim, da temu ni tako. Sodišča so dolžna zakone razlagati ustavnoskladno. Za konkretni primer to pomeni, da mora sodnik za prekrške tudi v primeru, ko v smislu drugega odstavka 54. člena ZS izvedbo posameznih procesnih dejanj zaupa strokovnemu sodelavcu, pri tem upoštevati zgoraj navedene omejitve, ki jih narekujeta 6. člen EKČP in 22. člen Ustave. Z drugimi besedami, tudi če ZS ne določa izrecno, da sme sodnik sprejeti dokazno oceno glede verodostojnosti zaslišane priče le na podlagi lastne zaznave izpovedovanja priče, to zahteva ustavno in konvencijsko skladna razlaga zakonskih določb.
8. Sam zato menim, da iz odločbe, h kateri dajem to ločeno mnenje, ne izhaja neskladje drugega odstavka 54. člena ZS z Ustavo. Povsem utemeljeno pa ta odločba od sodišč v postopkih o prekršku zahteva, da navedeno zakonsko določbo razlagajo in uporabljajo skladno z Ustavo in EKČP, kot sta ju v svoji praksi razložili Ustavno sodišče in ESČP.
dr. Rok Čeferin
Sodnik
[1]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-808/21 z dne 6. 2. 2024, 12. točka obrazložitve.
[2]
Stališča iz odločbe, h kateri dajem to ločeno mnenje, se nanašajo samo na postopek o prekršku in ne na kazenski postopek. V kazenskem postopku namreč preiskovalni sodnik izvaja dokaze, sodbo pa izda sodnik posameznik ali senat, kar bi lahko odprlo vprašanje, ali je na tak način spoštovano načelo neposrednosti. Vendar pa se na glavni obravnavi vsi dokazi iz preiskave ponovijo, razen če stranke soglašajo z branjem zapisnikov o zaslišanju prič ali če njihovo ponovno zaslišanje ni mogoče (340. člen ZKP). Gre torej za drugačno procesno situacijo, kot v postopkih o prekršku.
[3]
Kot v opombi 1.
⇒