Up-1058/21
Natisni
Opravilna št.:
Up-1058/21
Datum odločitve:
26. 5. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:U.I.1058.21
Akt:
Točka I izreka sodbe Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 2323/2019 z dne 23. 10. 2020 in II. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 2658/2017 z dne 23. 4. 2019
Izrek:
Točka I izreka sodbe Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 2323/2019 z dne 23. 10. 2020 in II. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 2658/2017 z dne 23. 4. 2019 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Pravici pritožnikov do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ustreza obveznost sodišča, da vse njune navedbe upošteva, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev lahko bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti odločbe načeloma lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, vendar to lahko velja le, če je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev in se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih navedb stranke. Z vidika vsebine in obsega dolžnosti sodišča do opredelitve do strankinih navedb in dolžnosti obrazložene sodne odločbe je pomembno tudi to, da sodišče nacionalne predpise razlaga ustavnoskladno, torej ob sprejetem izhodišču uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah tudi z njenim upoštevanjem v luči načela skladne razlage. Ker iz obrazložitve prvostopenjske sodbe ni mogoče razbrati, na kakšen način je bil izpolnjen standard pojasnilne dolžnosti v smislu zahtev Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, je prvostopenjsko sodišče kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na uporabljena merila sodne prakse Sodišča Evropske unije ni izpolnjen.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 34.1, 49.1, 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Tomaž Bertok in Aleksandra Bertok, oba Koper
Datum vloge:
23. 12. 2021
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, druge rešitve
Dokument:
US34155
Dokument v PDF obliki:
Up-1058-21 - Sklep.pdf
120 KB
Prenesite datoteko
Up-1058-21.pdf
186 KB
Prenesite datoteko
Up-1058/21-17
3. 3. 2025
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe Tomaža Bertoka in Aleksandre Bertok,
oba Koper, ki ju oba zastopa Odvetniška družba Matelič, o. p., d. o. o., Nova Gorica, na seji 3. marca 2025
sklenil
:
1. Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II DoR 87/2021 z dne 15. 9. 2021 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba zoper I. točko izreka sodbe Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 2323/2019 z dne 23. 10. 2020 v zvezi z II. točko izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 2658/2017 z dne 23. 4. 2019 se sprejme v obravnavo.
OBRAZLOŽITEV
1. Pritožnika sta kot kreditojemalca s toženo stranko (banko) 31. 3. 2005 sklenila stanovanjsko kreditno pogodbo z valutno klavzulo v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF). V pravdi sta zahtevala ugotovitev ničnosti sklenjene kreditne pogodbe, ki sta jo utemeljevala na temelju neizpolnjene pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti valutne klavzule. Sodišče prve stopnje je njun zahtevek zavrnilo.
Kot materialnopravno podlago za odločanje je sodišče med drugim opredelilo Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS)
s sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) na njeni podlagi,
[1]
Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo – ZPotK) ter Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 83/01 in 32/04 – OZ). Sodišče prve stopnje je sprejelo izhodišče, da je predpostavka za presojo nepoštenosti (in posledično ugotovitev ničnosti) ugotovitev, da je predmet pogodbe določen nejasno. Ob jasnem besedilu pogodbe je sodišče ugotovilo, da sta pritožnika s podpisom pogodbe potrdila seznanitev s tveganjem morebitnega zviševanja obveznosti odplačila kredita v tolarjih, ki bi nastalo zaradi zvišanja obrestne mere in gibanja tečaja CHF. To tveganje sta tudi prevzela. Navedeno pa po naziranju sodišča glede na sodno prakso SEU še ni zadoščalo za izpolnitev pojasnilne dolžnosti. V nadaljevanju je sodišče na podlagi izvedenega dokaznega postopka ugotovilo, da je bil pritožnikoma v skladu s poslovno prakso banke predstavljen tudi kredit v EUR in pojasnjene razlike v obrestnih merah, kakor tudi, da sta bila pritožnika poučena o tem, da je odplačevanje kredita vezano na tečaj CHF in da je to tveganje treba upoštevati. Ugotovilo je tudi, da je bančna uslužbenka kredit zaradi nižje obrestne mere predstavila kot ugoden. V zvezi z reklamnim letakom banke, kjer je bilo med drugim navedeno, da se višina mesečne anuitete ne bo bistveno večala, je sodišče zapisalo, da je bil v letaku tudi poudarek na ugodni obrestni meri in ta ni vseboval zagotovil glede valutnega tveganja. Zapisalo je tudi, da pritožnika nista zatrjevala, da sta odločitev o najemu kredita z valutno klavzulo v CHF sprejela izključno na podlagi letaka, saj sta pridobila tudi ponudbe drugih bank in letak v času sklenitve kreditne pogodbe tudi ni bil več dostopen v poslovalnici tožene stranke. Pritožnika po oceni sodišča nista uspela dokazati zagotovil banke o neobstoju ali minimizaciji tečajnega tveganja. Na podlagi navedenega je sodišče zaključilo, da je banka v obravnavanem primeru pojasnilno dolžnost izpolnila. Sodišče je v nadaljevanju "iz previdnosti" opravilo še presojo nepoštenosti valutne klavzule v skladu z minimalnimi zahtevami Direktive 93/13/EGS. Ker banka v trenutku sklenitve ni mogla predvideti gibanja tečaja v pozitivni ali negativni smeri in je pritožnikoma predstavila informacije, s katerimi je sama razpolagala, po naziranju sodišča ni ravnala v slabi veri. Zaradi aleatorne narave kreditne pogodbe po naziranju sodišča tudi ni bilo kršeno načelo enakovrednosti dajatev. Ker se obstoj znatnega neravnotežja presoja glede na sklenitev posla, je bila za sodišče odločilna višina dolga pritožnikov v CHF in ne koliko znaša njuna obveznost v EUR. Sodišče je ugotovilo tudi, da banka iz naslova kreditov v CHF zaradi obveznosti izravnanih bilanc ni ustvarjala dobička. Na podlagi navedenega je sodišče presodilo, da valutna klavzula ni bila nepoštena.
2. Pritožbeno sodišče je pritožbo pritožnikov v upoštevnem delu
[2]
zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. S presojo prvostopenjskega sodišča je soglašalo. Ravno tako je soglašalo z upoštevno pravno podlago, ki jo je opredelilo že prvostopenjsko sodišče. V zvezi s presojo pojasnilne dolžnosti je pritožbeno sodišče zapisalo, da v primeru pritožnikov ni šlo za neuke stranke, saj sta ponudbo za kredit pridobila pri drugih bankah in sta se posebej pogajala glede višine obrestne mere. Ob tem bi že beseda "tveganje", ki jo je vsebovala izjava v kreditni pogodbi, morala pri posebno skrbnem bralcu vzbuditi pozornost. Nezmožnost zanesljivega in natančnega napovedovanja sprememb tečajnih razmerij v dolgoročnem obdobju je pritožbeno sodišče štelo za splošno znano dejstvo. Hkrati je bilo za pritožbeno sodišče pomembno, da pritožnika nista dokazala vedenja banke glede bodočih tečajnih sprememb in njenega dodatnega zaslužka glede na uresničeno gibanje tečajnega razmerja. Po naziranju pritožbenega sodišča ni mogoče trditi, da bi bila pojasnilna dolžnost pravilno izpolnjena samo z izdelavo simulacij o tečajnih spremembah z ilustrativno prikazanim dejanskim tveganjem. Za pritožbeno sodišče je bilo pomembno tudi, da sta bila pritožnika kreditno sposobna tudi za kredit v SIT in jima je bil tak kredit tudi ponujen. Opozorilo je, da bi pritožnika glede na besedilo pogodbe z dnem uvedbe EUR (1. 1. 2007) lahko zahtevala tudi preračun glavnice v navedeno valuto, s čimer bi se lahko rešila valutne klavzule. Kot pomembno je pritožbeno sodišče štelo tudi, da pritožnika nista podala izračuna njune obveznosti glede na spremembo tečaja, pri čemer je bilo gibanje obrestne mere v korist pritožnikov.
3. Pritožnika se sklicujeta na kršitev 14., 22., 23., 25., 33., 67., 72. in 74. (v zvezi z 2. členom) člena Ustave in 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP). Navajata, da je banka glede na ugotovljeno dejansko stanje podala pomensko prazno, pavšalno in nekonkretizirano opozorilo na valutno tveganje in ni podala pojasnil, na podlagi katerih bi bila sama zmožna oceniti potencialno znatne ekonomske posledice pogoja valutne klavzule za njune finančne obveznosti. Sodišči naj bi se sicer formalno sklicevali na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
,
[3]
a naj bi pri odločanju njen pomen povsem izvotlili. Zato naj bi odločali očitno napačno oziroma arbitrarno. Pritožnika poudarjata, da bi morala biti opozorjena na možnost zelo velike depreciacije domače valute. Opozarjata, da sodišče druge stopnje ni z ničemer vsebinsko obrazložilo subsumpcije ugotovljenega dejanskega stanja pod pravno normo. Enako pritožnika zatrjujeta tudi v zvezi s presojo nepoštenosti. Poudarjata, da se glede na sodno prakso SEU
[4]
nepoštenost presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe in ob upoštevanju vseh okoliščin, ki bi jih banka lahko poznala in ki bi lahko vplivale na poznejše izvajanje pogodbe. Opozarjata na enostransko porazdelitev tečajnega tveganja. Obširno se sklicujeta na kršitev pravice do opredelitve. Sodišči se tako med drugim naj ne bi opredelili do njunih trditev, da: (i) je banka opustila pojasnilo v zvezi z vplivom (že majhne) spremembe tečaja na anuiteto in glavnico kredita; (ii) je banka kredit oglaševala kot najbolj ugoden; (iii) nobenega pojasnila o valutnem tveganju ni dal niti notar; (iv) gradiva Banke Slovenije v letih 2006 in 2007 kažejo na pomanjkljivo informiranost potrošnikov v zvezi s tovrstnimi krediti; (v) je banka že ob sklenitvi kreditne pogodbe s pritožnikoma mogla in morala predvideti možnost zelo velike tečajne spremembe v breme pritožnikov; (vi) pritožnikoma ni bila dana nobena možnost zavarovanja pred valutnim tveganjem; (vii) je bila banka seznanjena z dolgoletnim trendom rasti CHF in položaja navedene valute kot valute varnega zatočišča; in (viii) kreditna pogodba v CHF pomeni kompleksen finančni produkt in anuitetni način odplačevanja pritožnika še bolj izpostavlja valutnemu tveganju. Pritožnika opozarjata, da se sodišči sploh nista ukvarjali z ničnostjo po ZVPot. Sodišči naj bi po naziranju pritožnikov spregledali, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv. V tej zvezi se pritožnika sklicujeta tudi na sodbo SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
, C-484/08, z dne 3. 6. 2010. Opozarjata tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov.
Pritožnika menita, da je bila dokazna ocena prič, ki jo je opravilo prvostopenjsko sodišče, samovoljna in v nasprotju s pravico do poštenega postopka.
4. Senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe zoper sklep Vrhovnega sodišča ni sprejel v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS)
(1. točka izreka).
5. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo v delu zavrnitve zahtevka pritožnikov sprejel v obravnavo (2. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijanima sodbama kršene človekove pravice oziroma temeljne svoboščine pritožnikov.
6. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena
ZUstS
ter petega odstavka v zvezi s tretjo alinejo tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: namestnik predsednika senata dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Predsednik senata
[1]
Sodišče prve stopnje se je izrecno sklicevalo tudi na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc in drugi
, C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc
).
[2]
Pritožnika ne izpodbijata odločitve pritožbenega sodišča v delu, v katerem je slednje zadevo v razmerju do poroka in zastaviteljev vrnilo prvostopenjskemu sodišču v ponovno odločanje.
[3]
Pritožnika se sklicujeta tudi na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, z dne 10. 6. 2021 ter sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021.
[4]
Pritožnika se sklicujeta na sodbi SEU v zadevah
Andriciuc
in
Ibercaja Banco
, C-452/18, z dne 9. 7. 2020.
⇒
Up-1058/21-26
26. 5. 2025
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Tomaža Bertoka in Aleksandre Bertok,
oba Koper, ki ju oba zastopa Odvetniška družba Matelič, o. p., d. o. o., Nova Gorica, na seji 26. maja 2025
odločil:
1. Točka I izreka sodbe Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 2323/2019 z dne 23. 10. 2020 in II. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 2658/2017 z dne 23. 4. 2019 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
2. Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnika sta kot kreditojemalca s toženo stranko (banko) 31. 3. 2005 sklenila stanovanjsko kreditno pogodbo z valutno klavzulo v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF). V pravdi sta zahtevala ugotovitev ničnosti sklenjene kreditne pogodbe in povezanega sporazuma o zavarovanju terjatev, ki sta jo utemeljevala na temelju neizpolnjene pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti valutne klavzule. Zahtevala sta tudi vrnitev preplačil ter neveljavnost in izbris vknjižene hipoteke, ki je služila zavarovanju njunih obveznosti iz kreditne pogodbe. Sodišče prve stopnje je njun zahtevek zavrnilo. Kot materialnopravno podlago za odločanje je sodišče med drugim opredelilo Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS) s sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) na njeni podlagi,
[1]
Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo – ZPotK) ter Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 83/01 in 32/04 – OZ). Sodišče prve stopnje je sprejelo izhodišče, da je predpostavka za presojo nepoštenosti (in posledično ugotovitev ničnosti) ugotovitev, da je predmet pogodbe določen nejasno. Ob jasnem besedilu pogodbe je sodišče ugotovilo, da sta pritožnika s podpisom pogodbe potrdila seznanitev s tveganjem morebitnega zviševanja obveznosti odplačila kredita v tolarjih, ki bi nastalo zaradi zvišanja obrestne mere in gibanja tečaja CHF. To tveganje sta tudi prevzela. Navedeno pa po naziranju sodišča glede na sodno prakso SEU še ni zadoščalo za izpolnitev pojasnilne dolžnosti. V nadaljevanju je sodišče na podlagi izvedenega dokaznega postopka ugotovilo, da je bil pritožnikoma v skladu s poslovno prakso banke predstavljen tudi kredit v EUR in pojasnjene razlike v obrestnih merah, kakor tudi, da sta bila pritožnika poučena o tem, da je odplačevanje kredita vezano na tečaj CHF in da je to tveganje treba upoštevati. Ugotovilo je tudi, da je bančna uslužbenka kredit zaradi nižje obrestne mere predstavila kot ugoden. V zvezi z reklamnim letakom banke, kjer je bilo med drugim navedeno, da se višina mesečne anuitete ne bo bistveno večala, je sodišče zapisalo, da je bil v letaku tudi poudarek na ugodni obrestni meri in ta ni vseboval zagotovil glede valutnega tveganja. Zapisalo je tudi, da pritožnika nista zatrjevala, da sta odločitev o najemu kredita z valutno klavzulo v CHF sprejela izključno na podlagi letaka, saj sta pridobila tudi ponudbe drugih bank in letak v času sklenitve kreditne pogodbe tudi ni bil več dostopen v poslovalnici tožene stranke. Pritožnika po oceni sodišča nista uspela dokazati zagotovil banke o neobstoju ali minimizaciji tečajnega tveganja. Na podlagi navedenega je sodišče zaključilo, da je banka v obravnavanem primeru pojasnilno dolžnost izpolnila. Sodišče je v nadaljevanju "iz previdnosti" opravilo še presojo nepoštenosti valutne klavzule v skladu z minimalnimi zahtevami Direktive 93/13/EGS. Ker banka v trenutku sklenitve ni mogla predvideti gibanja tečaja v pozitivni ali negativni smeri in je pritožnikoma predstavila informacije, s katerimi je sama razpolagala, po naziranju sodišča ni ravnala v slabi veri. Zaradi aleatorne narave kreditne pogodbe po naziranju sodišča tudi ni bilo kršeno načelo enakovrednosti dajatev. Ker se obstoj znatnega neravnotežja presoja glede na sklenitev posla, je bila za sodišče odločilna višina dolga pritožnikov v CHF in ne koliko znaša njuna obveznost v EUR. Sodišče je ugotovilo tudi, da banka iz naslova kreditov v CHF zaradi obveznosti izravnanih bilanc ni ustvarjala dobička. Na podlagi navedenega je sodišče presodilo, da valutna klavzula ni bila nepoštena.
2. Pritožnika sta se v pritožbi med drugim sklicevala na širše varstvo po ZVPot, ki po njunem naziranju zahteva presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja tudi v primeru, ko je ta jasen in razumljiv. Glede zahtevanega obsega pojasnilne dolžnosti sta se sklicevala na sodno prakso SEU v zadevi
Andriciuc.
S sklicevanjem na kršitev (med drugim) 22. člena Ustave sta poudarjala, da ugotovitve sodišče prve stopnje izpolnitev navedenega pravnega standarda ne utemeljujejo. Opozarjala sta, da nista prejela nobenega konkretnega opozorila glede valutnega tveganja, pri čemer jima je bil kredit zaradi nizke obrestne mere predstavljen kot ugoden. Izpostavila sta povezavo med kršitvijo pojasnilne dolžnosti in nepoštenostjo pogodbenega pogoja. Opozarjala sta, da se sodišče ni opredelilo med drugim do njunih trditev, da lahko že majhne spremembe tečaja zaradi kompleksnega anuitetnega načina odplačevanja povzročijo enormno povečanje njunih obveznosti
3. Pritožbeno sodišče je pritožbo pritožnikov v upoštevnem delu
[2]
zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. S presojo prvostopenjskega sodišča je soglašalo. Ravno tako je soglašalo z upoštevno pravno podlago, ki jo je opredelilo že prvostopenjsko sodišče. V zvezi s presojo pojasnilne dolžnosti je pritožbeno sodišče zapisalo, da v primeru pritožnikov ni šlo za neuke stranke, saj sta ponudbo za kredit pridobila pri drugih bankah in sta se posebej pogajala glede višine obrestne mere. Ob tem bi že beseda "tveganje", ki jo je vsebovala izjava v kreditni pogodbi, morala pri posebno skrbnem bralcu vzbuditi pozornost. Nezmožnost zanesljivega in natančnega napovedovanja sprememb tečajnih razmerij v dolgoročnem obdobju je pritožbeno sodišče štelo za splošno znano dejstvo. Hkrati je bilo za pritožbeno sodišče pomembno, da pritožnika nista dokazala vedenja banke glede bodočih tečajnih sprememb in njenega dodatnega zaslužka glede na uresničeno gibanje tečajnega razmerja. Po naziranju pritožbenega sodišča ni mogoče trditi, da bi bila pojasnilna dolžnost pravilno izpolnjena samo z izdelavo simulacij o tečajnih spremembah z ilustrativno prikazanim dejanskim tveganjem. Za pritožbeno sodišče je bilo pomembno tudi, da sta bila pritožnika kreditno sposobna tudi za kredit v SIT in jima je bil tak kredit tudi ponujen. Opozorilo je, da bi pritožnika glede na besedilo pogodbe z dnem uvedbe EUR (1. 1. 2007) lahko zahtevala tudi preračun glavnice v navedeno valuto, s čimer bi se lahko rešila valutne klavzule. Kot pomembno je pritožbeno sodišče štelo tudi, da pritožnika nista podala izračuna njune obveznosti glede na spremembo tečaja, pri čemer je bilo gibanje obrestne mere v korist pritožnikov.
4. Pritožnika se sklicujeta na kršitev 14., 22., 23., 25., 33., 67., 72. in 74. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave in 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP). Navajata, da je banka glede na ugotovljeno dejansko stanje podala pomensko prazno, pavšalno in nekonkretizirano opozorilo na valutno tveganje in ni podala pojasnil, na podlagi katerih bi bila sama zmožna oceniti potencialno znatne ekonomske posledice pogoja valutne klavzule za njune finančne obveznosti. Sodišči naj bi se sicer formalno sklicevali na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
,
[3]
a naj bi pri odločanju njen pomen povsem izvotlili. Zato naj bi odločali očitno napačno oziroma arbitrarno. Pritožnika poudarjata, da bi morala biti opozorjena na možnost zelo velike depreciacije domače valute. Opozarjata, da sodišče druge stopnje ni z ničemer vsebinsko obrazložilo subsumpcije ugotovljenega dejanskega stanja pod pravno normo. Enako pritožnika zatrjujeta tudi v zvezi s presojo nepoštenosti. Poudarjata, da se glede na sodno prakso SEU
[4]
nepoštenost presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe in ob upoštevanju vseh okoliščin, ki bi jih banka lahko poznala in ki bi lahko vplivale na poznejše izvajanje pogodbe. Opozarjata na enostransko porazdelitev tečajnega tveganja. Obširno se sklicujeta na kršitev pravice do opredelitve. Sodišči se tako med drugim naj ne bi opredelili do njunih trditev, da: (i) je banka opustila pojasnilo v zvezi z vplivom (že majhne) spremembe tečaja na anuiteto in glavnico kredita; (ii) je banka kredit oglaševala kot najbolj ugoden; (iii) nobenega pojasnila o valutnem tveganju ni dal niti notar; (iv) gradiva Banke Slovenije v letih 2006 in 2007 kažejo na pomanjkljivo informiranost potrošnikov v zvezi s tovrstnimi krediti; (v) je banka že ob sklenitvi kreditne pogodbe s pritožnikoma mogla in morala predvideti možnost zelo velike tečajne spremembe v breme pritožnikov; (vi) pritožnikoma ni bila dana nobena možnost zavarovanja pred valutnim tveganjem; (vii) je bila banka seznanjena z dolgoletnim trendom rasti CHF in položaja navedene valute kot valute varnega zatočišča; in (viii) kreditna pogodba v CHF pomeni kompleksen finančni produkt in anuitetni način odplačevanja pritožnika še bolj izpostavlja valutnemu tveganju. Pritožnika opozarjata, da se sodišči sploh nista ukvarjali z ničnostjo po ZVPot. Sodišči naj bi po naziranju pritožnikov spregledali, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv. V tej zvezi se pritožnika sklicujeta tudi na sodbo SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
, C-484/08, z dne 3. 6. 2010. Opozarjata tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov. Pritožnika menita, da je bila dokazna ocena prič, ki jo je opravilo prvostopenjsko sodišče, samovoljna in v nasprotju s pravico do poštenega postopka.
5. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-1058/21 z dne 3. 3. 2025 ustavno pritožbo pritožnikov v delu zavrnitve njunega zahtevka sprejel v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je bilo o sprejemu obveščeno Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana v odgovor nasprotni udeleženki (tj. toženi stranki iz pravde).
6. Nasprotna udeleženka meni, da pritožnika napadata predvsem uporabo materialnega prava, in izpodbija ugotovljeno dejansko stanje (dokazno oceno). Navaja, da sta sodišči svojo odločitev v zadostni meri obrazložili v delu izpolnitve pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti pogodbenega pogoja, pri čemer tudi nista kršili njune pravice do opredelitve. Opozarja, da so bila podrobnejša stališča Vrhovnega sodišča v zvezi z zahtevano vsebino pojasnilne dolžnosti sprejeta šele po izdaji izpodbijanih sodnih odločb. Meni, da morebiten izostanek opredelitve do standarda pojasnilne dolžnosti, ki se je oblikoval šele v kasnejši sodni praksi, ne more pomeniti kršitve pravice do obrazložene sodne odločbe. Navaja, da sta sodišči v obravnavanem primeru razumno obrazložili način izpolnitve pojasnilne dolžnosti. Poudarja, da Ustava ne zagotavlja pravice do (materialnopravno) pravilne odločitve, pri čemer Ustavno sodišče v postopku z ustavno pritožbo presoja le, če so bile v postopku kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine. Nasprotna udeleženka predlaga, naj Ustavno sodišče pritožnikoma naloži plačilo stroškov z ustavno pritožbo.
7. Odgovor nasprotne udeleženke je bil poslan pritožnikoma. Ta vztrajata pri navedbah v ustavni pritožbi in poudarjata, da sodišči pojasnilne dolžnosti nista obrazložili. Opozarjata, da sodišči tudi pri obravnavi nepoštenosti nista upoštevali pomena znanj in izkušenj banke pri ponujanju in sklepanju kredita v tuji valuti.
B.
8. V ustavni pritožbi pritožnika med drugim v okviru očitka kršitve 22. člena Ustave uveljavljata tudi kršitev pravice do obrazložene sodne odločbe v zvezi s standardom pojasnilne dolžnosti. Slednjega povezujeta tudi s presojo nepoštenosti. Senat Ustavnega sodišča je zato opravil presojo izpodbijanih sodnih odločb z vidika skladnosti s pravico do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
9. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, da lahko stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[5]
Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti sodne odločbe lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb,
[6]
vendar le, če se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih trditev in pravnih naziranj stranke in je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev. Ob sprejetem izhodišču Direktive 93/13/EGS mora sodišče vselej preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe,
[7]
ter povezanost pomena tega izhodišča s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja.
[8]
Ustavno sodišče je glede na očitek pritožnikov svojo presojo omejilo
[9]
na vidik obrazloženosti izpodbijanih sodnih odločb z vidika razlage nacionalnega prava v luči navedenega pravnega standarda iz prava Evropske unije, ki sta ga kot merodajnega za odločitev v sporu sprejeli tudi sodišči v pravdnem postopku. Sodišči sta torej morali ugotoviti dejstva, ki so v okoliščinah konkretnega primera pomembna za uporabo danih meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU, ter nato podati razloge, zakaj ugotovljena dejstva v konkretnem primeru utemeljijo izpolnjenost meril, ki opredeljujejo določen pravni pojem (v obravnavanem primeru pravni standard pojasnilne dolžnosti).
[10]
10. Skladno s sodno prakso SEU mora nacionalno sodišče v zvezi s pojasnilno dolžnostjo na podlagi Direktive 93/13/EGS
[11]
ob upoštevanju okoliščin sklenitve pogodbe preučiti, ali je bil potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške svojega kredita.
[12]
Glede zahteve po transparentnosti pogodbenih pogojev, kot izhaja iz drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, je SEU poudarilo, da te zahteve, ki je navedena tudi v 5. členu te direktive, ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost.
[13]
Finančne ustanove morajo potrošnikom posredovati informacije vsaj o tem, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer.
[14]
Ponudnik mora potrošniku navesti mogoča nihanja menjalnih tečajev in tveganja, neločljivo povezana s sklenitvijo take pogodbe.
[15]
Posebej pomembna so pojasnila o tveganjih kreditojemalca v primeru velikega znižanja vrednosti valute, ki je zakonito plačilno sredstvo v državi članici njegovega stalnega prebivališča, in zvišanja tuje obrestne mere.
[16]
Ni dovolj, da se potrošniku omogoči le, da razume, da lahko glede na nihanja menjalnega tečaja gibanje paritete med obračunsko valuto in valuto plačila povzroči neugodne posledice za njegove finančne obveznosti, ampak mu je treba omogočiti tudi, da v okviru sklenitve kredita v tuji valuti razume dejansko tveganje, ki mu je izpostavljen v celotnem pogodbenem obdobju v primeru velikega znižanja vrednosti valute, v kateri prejema dohodke, glede na obračunsko valuto.
[17]
Tako se mora povprečni potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, zavedati možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, na katero je kredit vezan, in mora oceniti morebitne pomembne ekonomske posledice za svoje finančne obveznosti.
[18]
Prav tako v okviru valutnega kreditiranja zahteve po preglednosti ni mogoče izpolniti s tem, da se potrošniku posredujejo informacije, pa čeprav obširne, če temeljijo na domnevi, da bo razmerje med obračunsko valuto in valuto plačila ostalo stabilno ves čas trajanja te pogodbe.
[19]
Kreditodajalec mora torej glede na sodno prakso SEU v sklopu pojasnil valutnega tveganja pojasniti vsaj vpliv zelo velike depreciacije domače valute (in povečanja tujih obrestnih mer) na obroke za odplačilo kredita.
11. Ustavno sodišče je o bistveno enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo št. Up-14/21 je ustavni pritožbi ugodilo, enako je storilo tudi v kasnejših odločbah št. Up-1181/20 z dne 3. 5. 2023, št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022, št. Up-54/19 z dne 6. 7. 2023, št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023, št. Up-810/20 z dne 4. 1. 2024, št. Up-5/21 z dne 9. 9. 2024, št. Up-232/22 z dne 9. 9. 2024, št. Up-287/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-504/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-548/21 z dne 9. 12. 2024, Up-626/21 z dne 3. 3. 2025, Up-828/21 z dne 3. 3. 2025, Up-856/21 z dne 3. 3. 2025, Up-960/21 z dne 3. 3. 2025 in Up-995/21 z dne 7. 4. 2025.
12. Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti). Iz obrazložitve izpodbijanih odločitev ni mogoče razbrati, katero pojasnilo ali gradivo banke je pri pritožnikih moglo in moralo povzročiti ne le, da sta se abstraktno zavedala tečajnega nihanja in možnosti spremembe višine obrokov kredita, ampak da sta se morala in mogla konkretno zavedati dejanskih posledic velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na višino njunih kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita. Na podlagi zgoraj navedene sodne prakse SEU (in tudi stališča sodišč v obravnavanem primeru) je očitno, da jasno pogodbeno besedilo (z izjavo o prevzemu tveganja) ne zadošča za izpolnitev standarda pojasnilne dolžnosti. Zavedanja dejanskih posledic velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na višino potrošnikovih kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita glede na merila pravnega standarda pojasnilne dolžnosti tudi ni mogoče enačiti s predstavitvijo alternativne kreditne ponudbe (v tolarjih) in golim opozorilom na možnost spremembe mesečne anuitete zaradi možne spremembe tečaja. To še posebej velja v primeru, ko je kredit pritožnikoma zaradi nižje obrestne mere predstavljen kot ugoden in je v reklamnem gradivu banke navedeno, da se anuiteta ne bo bistveno spreminjala. Glede na navedeno sodišče prve stopnje sodbe ni obrazložilo v ključnem delu presoje, s čimer je kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse SEU ni izpolnjen. S tem sta prvo- in drugostopenjsko sodišče kršili pravico iz 22. člena Ustave. Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat Ustavnega sodišča. Sodbi je v izpodbijanemu delu razveljavil in zadevo vrnil v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani (1. točka izreka). Ker je senat Ustavnega sodišča sodni odločbi v izpodbijanem delu razveljavil že zaradi kršitve 22. člena Ustave, mu očitkov o drugih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
13. V skladu s prvim odstavkom 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Ta določba se po prvem odstavku 49. člena ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebej utemeljeni razlogi, ti pa niso izkazani. Senat Ustavnega sodišča je zato o predlogu nasprotne udeleženke za povrnitev stroškov postopka pred Ustavnim sodiščem odločil, kot izhaja iz 2. točke izreka te odločbe.
C.
14. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Odločbo je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Predsednik senata
[1]
Sodišče prve stopnje se je izrecno sklicevalo tudi na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc in drugi
, C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc
).
[2]
Pritožnika ne izpodbijata odločitve pritožbenega sodišča v delu, v katerem je slednje zadevo v razmerju do poroka in zastaviteljev vrnilo prvostopenjskemu sodišču v ponovno odločanje.
[3]
Pritožnika se sklicujeta tudi na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, z dne 10. 6. 2021 ter sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021.
[4]
Pritožnika se sklicujeta na sodbi SEU v zadevah
Andriciuc
in
Ibercaja Banco
, C-452/18, z dne 9. 7. 2020.
[5]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22).
[6]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09), 10. točka obrazložitve.
[7]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS; prim. sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020, 46. in 47. točka obrazložitve.
[8]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22, in OdlUS XXVII, 36), 20. točka obrazložitve. Posebej glede povezave med zahtevo po preglednosti in nepoštenostjo v primeru glavnega predmeta pogodbe glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 90.–103. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, predvsem 78. točko obrazložitve, ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, predvsem 15.–21. točko obrazložitve.
[9]
Pri tem senat Ustavnega sodišča opozarja, da je glede pomena pojasnilne dolžnosti pri presoji in glede same presoje (ne)poštenosti pogodbenih pogojev treba upoštevati odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21.
[10]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/13 z dne 23. 1. 2014 (Uradni list RS, št. 14/14, in OdlUS XX, 32), 11. točka obrazložitve. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21. Sodba SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, C-448/17, z dne 20. 9. 2018, na katero se sklicuje nasprotna udeleženka, se ni nanašala na kredit v tuji valuti.
[11]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 49.–51. točka obrazložitve
,
zadevi
OTP Bank in OTP Faktoring
, C-51/17, z dne 20. 9. 2018, 74., 75. in 78. točka obrazložitve (v nadaljevanju zadeva
OTP
), združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 70. in 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49.–51. točka obrazložitve. Navedenih sodb SEU sicer z izjemo zadeve
Andriciuc
sodišči v postopku nista mogli upoštevati, saj so bile izdane po izdaji izpodbijanih sodb, vendar jih senat Ustavnega sodišča v tej odločbi navaja, ker so upoštevne z vidika aktualne razlage Direktive 93/13/EGS. Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PDEU), imajo
ex tunc
pravni učinek in izražajo, kar je v normi prava Evropske unije
ab initio
. Glej K. Lenaerts, I. Maselis, K. Gutman, EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford 2014, str. 246.
[12]
Prim. sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
, 47. točka obrazložitve.
[13]
Sodbi SEU v zadevah
Kásler in Káslerné Rábai
, C-26/13, z dne 30. 4. 2014, 71. in 72. točka obrazložitve, in
Bucura
, C-348/14, z dne 9. 7. 2015, 52. točka obrazložitve.
[14]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 49. točka obrazložitve. Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
OTP
, 74. točka obrazložitve in tam navedeno sodno prakso.
[15]
Prim. sodbe SEU v zadevah
Andriciuc
, 50. točka obrazložitve, in
OTP
, 75. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, 50. in 51. točka obrazložitve.
[16]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 48. točka obrazložitve.
[17]
Prav tam, 51. točka obrazložitve.
[18]
Prim. sodbo SEU v zadevi
OTP
, 78. točka obrazložitve, podobno tudi sodba SEU v zadevi
A. S. A.
, C-212/20, z dne 18. 11. 2021, 42. in 43. točka obrazložitve.
[19]
Sodbi SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 74. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 53. točka obrazložitve.
⇒