Up-548/21
Natisni
Opravilna št.:
Up-548/21
Datum odločitve:
9. 12. 2024
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2024:Up.548.21
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 2063/2020 z dne 6. 1. 2021 ter III. in V. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 2663/2017 z dne 12. 2. 2020
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 2063/2020 z dne 6. 1. 2021 ter III. in V. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 2663/2017 z dne 12. 2. 2020 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
Pritožnika in nasprotna udeleženka nosijo vsak svoje stroške postopka.
Evidenčni stavek:
Pravici pritožnikov do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe stranke upošteva, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev lahko bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti odločbe načeloma lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, vendar to lahko velja le, če je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev in se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih navedb stranke. Z vidika vsebine in obsega dolžnosti sodišča do opredelitve do strankinih navedb in dolžnosti obrazložene sodne odločbe je pomembno tudi to, da sodišče nacionalne predpise razlaga ustavnoskladno, torej ob sprejetem izhodišču uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah tudi z njenim upoštevanjem v luči načela skladne razlage. Ker iz obrazložitve prvostopenjske sodbe ni mogoče razbrati, na kakšen način je bil izpolnjen standard pojasnilne dolžnosti v smislu zahtev Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, je prvostopenjsko sodišče kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse SEU ni izpolnjen. S tem je tudi drugostopenjsko sodišče kršilo pravico iz 22. člena Ustave.
Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja predvideva Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah in ob upoštevanju meril SEU za presojo nepoštenosti, tudi ni mogoče spregledati, da sta pritožnika v pritožbi med drugim opozarjala na strokovno kvalificirano poznavanje valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke. Navedeno sta povezovala s ključnimi značilnostmi dolgoročne kreditne pogodbe v tuji valuti. Teh okoliščin ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno (s standardom profesionalne skrbnosti) objektivizirano zmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Omenjene trditve pritožnikov že na podlagi prvega odstavka 3. člena Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah in meril, ki jih je za njegovo razlago razvilo SEU, pomenijo upoštevne elemente presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Iz navedenega razloga omenjene navedbe pritožnikov niso nebistvene, očitno neutemeljene ali neupoštevne. Tudi s tem ko se pritožbeno sodišče pri obravnavi nepoštenosti, s katero je utemeljilo neupoštevnost neprenesenega drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, do navedenih vidikov ni opredelilo, je kršilo pravico pritožnikov do opredelitve iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata.
2.1.3.2.2 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Sodišče Evropskih skupnosti.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 34.1, 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Simona Špilak, Ljubljana, in drugi
Datum vloge:
24. 6. 2021
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, druge rešitve
Dokument:
US34019
Dokument v PDF obliki:
Up-548-21.pdf
147 KB
Prenesite datoteko
Up-548-21 - Odločba.pdf
247 KB
Prenesite datoteko
Up-548/21
-23
8. 7. 2024
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča
je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki sta jo vložila Simona Špilak in Damijan Berginc, oba Ljubljana, ki ju zastopa Odvetniška pisarna Aleš Majcenovič, d. o. o., Maribor, na seji
8. julija 2024
sklenil
:
1. Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II DoR 146/2021 z dne 19. 5. 2021 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba zoper
sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 2063/2020 z dne 6. 1. 2021 v zvezi s III. in V. točko izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. P 2663/2017 z dne 12. 2. 2020 se sprejme v obravnavo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnica (kot kreditojemalka) in pritožnik (kot solidarni porok in plačnik) sta s toženo stranko (banko) dne 19. 3. 2007 in 21. 3. 2007 sklenila dve stanovanjski kreditni pogodbi v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF). V upoštevnem delu
[1]
pravde sta zahtevala ugotovitev ničnosti navedenih kreditnih pogodb in povezanega sporazuma o zavarovanju denarne terjatve ter ugotovitev neveljavnosti in izbris vknjiženih hipotek, ki so služile zavarovanju njunih kreditnih obveznosti. Sodišče prve stopnje je zahtevek pritožnikov zavrnilo. Kot materialnopravno podlago za odločanje je opredelilo Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZPotK) ter Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – OZ). V zvezi z razlago Direktive 93/13/EGS je poudarilo pomen sodne prakse Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU). Posebej se je sklicevalo tudi na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc in drugi
, C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc
). Glede na sprejeta izhodišča je zapisalo, da mora biti kreditojemalec ne le seznanjen z možnostjo zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, ampak mora biti tudi zmožen oceniti potencialno znatne ekonomske posledice pogodbenega pogoja za njegove finančne obveznosti.
2. Sodišče prve stopnje je v izhodišču ugotovilo, da sta pritožnica in pritožnik podpisala izjavo o seznanjenosti z obrestnim tveganjem in prevzemu valutnega tveganja, ki pa ni zadoščala za izpolnjenost pojasnilne dolžnosti. Ob jasnem pogodbenem besedilu je sodišče prve stopnje ugotovilo tudi, da je banka (i) v fazi pogajanj pritožnici in pritožniku enakovredno (z informativnim izračunom kredita v CHF in EUR) predstavila vse kredite, ki so bili del njene takratne ponudbe; (ii) pritožnico in pritožnika seznanila, da je anuiteta sestavljena iz fiksnega obroka v CHF, šest mesečnega LIBOR-ja in pribitka obrestne mere; (iii) ju seznanila, da se anuiteta spreminja glede na tečajno razmerje med CHF in EUR in glede na vrednost obrestne mere LIBOR.
[2]
Pritožnika sta po ugotovitvah sodišča pred podpisom pogodbe opravila tri ali štiri pogovore z bančno svetovalko. Sodišče je ugotovilo tudi, da banka ni dajala prednosti nobenemu kreditu iz svoje ponudbe. Zapisalo je še, da sta se pritožnika za kredit v CHF odločila, ker kredita v EUR za želeno stanovanje sicer ne bi dobila, prav tako je bil kredit v CHF ob upoštevanju referenčne obrestne mere zanju ugodnejši. Po presoji sodišča sta pritožnica in pritožnik lahko predvidela, da lahko ob sklepanju pogodbe ugoden kredit zaradi spremembe tečaja (in/ali obrestne mere) postane zanju neugoden in sta to tveganje sprejela. Zato je banka po naziranju sodišča prve stopnje izpolnila svojo pojasnilno dolžnost. Zahtevo po izdelavi simulacij je sodišče označilo kot formalistično, saj točno določen način informiranja v trenutku sklenitve pogodbe ni bil nikjer predpisan. Sodišče je sprejelo izhodišče, da je presoja nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe mogoča le, če je ta določen nejasno. Banka tudi sicer po presoji sodišča prihodnjega gibanja tečaja ni mogla predvideti.
3. Pritožbeno sodišče je pritožbo pritožnice in pritožnika zavrnilo ter potrdilo prvostopenjsko sodbo. Tudi pritožbeno sodišče je pri odločanju poudarilo pomen sodne prakse SEU. Posebej se je sklicevalo tudi na zadevo
Andriciuc
. Soglašalo je s presojo prvostopenjskega sodišča, da je bila pojasnilna dolžnost v obravnavanem primeru izpolnjena. Tožena stranka tudi po prepričanju pritožbenega sodišča ni mogla vedeti, da bo tečaj CHF po sklenitvi pogodb v razmerju do EUR naraščal. Pogodbene stranke so lahko vedele le, da do sprememb lahko pride, ne pa kakšne bodo in v breme katere stranke se bodo uresničile. Zato po presoji pritožbenega sodišča ni mogoče sprejeti zaključka o znatnem neravnovesju med pravicami in obveznostmi v času sklepanja pogodbe. Dobrovernost tožene stranke po naziranju pritožbenega sodišča izkazuje skladnost postopanja banke z ZPotK, obstoj alternativne ponudbe v EUR, možnost konverzije kredita v EUR in dejstvo, da banka pritožnice in pritožnika ni zavajala z minimaliziranjem prevzetega tečajnega tveganja. Vrhovno sodišče je predlog pritožnice in pritožnika za dopustitev revizije zavrnilo.
4. Pritožnica in pritožnik v ustavni pritožbi uveljavljata
kršitev drugega odstavka 14. člena, 22., 23., 25., 33., 50. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Navajata, da v pogodbeno razmerje vnesen element neomejenega tveganja nasprotuje namenu stabilnosti financiranja nakupa stanovanjske nepremičnine, ki pomeni premoženjsko podlago njune eksistence. Odločitev sodišč vidita kot poseg v socialno funkcijo lastninske pravice v zvezi z načelom socialne države. Opozarjata, da je treba že skladno z ZVPot presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti tudi v primeru, če je ta jasen in razumljiv. Drugačno stališče sodišč naj bi bilo arbitrarno. Sodišča naj bi dodatno spregledala, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv.
V tej zvezi se sklicujeta tudi na
sodbo SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid proti
Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc),
C-484/08, z dne 3. 6. 2010
. Opozarja tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov.
[3]
5. Ob sklicevanju na zadevo
Andriciuc
pritožnica in pritožnik menita, da sodišči prve in druge stopnje nista obrazložili izpolnjenosti pravnega standarda pojasnilne dolžnosti. Poudarjata, da je banka dolžna predložiti informacije, na podlagi katerih bi bila zmožna oceniti potencialno znatne ekonomske posledice za lastne finančne obveznosti iz obeh kreditnih pogodb. Poudarjata, da je SEU v zadevi
Andriciuc
izrazilo svoje stališče, da morajo biti potrošnikom posredovane informacije, ki morajo zadostovati vsaj za predstavo o tem, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute in tujih obrestnih mer. Opozarjata, da zgolj informacija o možnosti zviševanja ali zniževanja vrednosti tuje valute ne zadošča. Sodiščema očitata tudi protislovje v smislu, da naj bi jima bilo valutno tveganje v danem primeru (kot laikoma) razumljivo in bi se ga morala zavedati, medtem ko naj bi bila apreciacija tečaja za banko (strokovnjaka) popolnoma nepričakovana.
Uveljavljata tudi kršitev pravice do opredelitve, med drugim, v zvezi s trditvami o: (i) neomejenosti in realnosti tveganja z asimetrično porazdeljeno možnostjo uspeha v pogodbenem razmerju; (ii) dejanski enostranski porazdelitvi tveganja ob zavarovanju banke pred valutnim tveganjem in tveganjem neplačila; (iii) nezmožnosti ocene tveganja na strani pritožnice in pritožnika in odsotnosti tovrstnega opozorila s strani banke; (iv) posebnem bremenu ob (primeroma upoštevani tri odstotni) zgodnji depreciaciji domače valute glede na obdobje odplačevanja; in (v) predvideni nižji anuiteti (zaradi ugodnejše obrestne mere) ob zavajajočem učinku prikaza preteklih tečajnih nihanj.
Posebej opozarjata na ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da sta se za kredita odločila zaradi tega, ker sta bila glede na informativni izračun ugodnejša od kredita v EUR.
6. Pritožnica in pritožnik menita, da je bila dokazna ocena prvostopenjskega sodišča v delu, ki se nanaša na z njune strani predlagane priče, predloženo reklamno gradivo tožene stranke in gradivo avstrijskih organov,
[4]
samovoljna in v nasprotju s pravico do poštenega postopka. Sodišče prve stopnje naj bi na drugi strani upoštevalo izključno pričevanja pri toženi stranki zaposlenih prič. Opustilo naj bi tudi izvedbo po njunem naziranju ključnih dokazov, in sicer opozoril Banke Slovenije od leta 2005 naprej ter letnega poročila Unicredit banke Slovenija, d. d., Ljubljana, iz leta 2006.
Poudarjata, da sta se v postopku sklicevala na lastnost banke kot profesionalne osebe, ki zahteva objektivizirano presojo njenega ravnanja v kontekstu dobrovernosti. V tej zvezi opozarjata tudi na alternativnost presoje nepoštenosti po kriterijih v skladu s prvim odstavkom 24. člena ZVPot.
B.
7. Senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe zoper sklep Vrhovnega sodišča ni sprejel v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS)
(1. točka izreka).
8. Senat Ustavnega sodišča je v delu, ki se nanaša na odločitve sodišč o primarnem zahtevku in povezane odločitve o stroških, ustavno pritožbo sprejel v obravnavo (2. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijanima sodbama kršene človekove pravice oziroma temeljne svoboščine pritožnice in pritožnika.
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena ZUstS ter petega odstavka v zvezi s tretjo alinejo tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: predsednik senata dr. Rok Čeferin ter člana dr. Rajko Knez in dr. Rok Svetlič. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Čeferin
Predsednik senata
[1]
Pritožnica in pritožnik glede na vsebino ustavne pritožbe ne izpodbijata odločitve sodišč o podrejenem zahtevku. Enako velja za zavrnitev primarnega zahtevka na temelju oderuštva in odsotnosti pogodbene kavze.
[2]
Sodišče je zapisalo EURIBOR, a je iz celotnega konteksta obrazložitve očitno, da gre za pomoto.
[3]
Sklicujeta se tudi na pravni mnenji Inštituta za upravno pravo z dne 6. 5. 2017 in 3. 8. 2020, ki ju prilagata ustavni pritožbi.
[4]
Sklicuje se na gradiva Avstrijske narodne banke in Avstrijskega nadzornega organa za finančne trge.
⇒
Up-548/21-33
9. 12. 2024
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Simone Špilak in Damijana Berginca, oba Ljubljana, ki ju zastopa Odvetniška pisarna Aleš Majcenovič, d. o. o., Maribor,
na seji 9. decembra 2024
odločil:
1. Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 2063/2020 z dne 6. 1. 2021 ter III. in V. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 2663/2017 z dne 12. 2. 2020 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
2.
Pritožnika in n
asprotna udeleženka nosijo vsak svoje stroške postopka.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnica (kot kreditojemalka) in pritožnik (kot solidarni porok in plačnik) sta s toženo stranko (banko) 19. 3. 2007 in 21. 3. 2007 sklenila dve stanovanjski kreditni pogodbi v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF). V upoštevnem delu
[1]
pravde sta zahtevala ugotovitev ničnosti navedenih kreditnih pogodb in povezanega sporazuma o zavarovanju denarne terjatve ter ugotovitev neveljavnosti in izbris vknjiženih hipotek, ki so služile zavarovanju njunih kreditnih obveznosti. Sodišče prve stopnje je zahtevek pritožnikov zavrnilo. Kot materialnopravno podlago za odločanje je opredelilo Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZPotK) ter Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 83/01 – v nadaljevanju OZ). V zvezi z razlago Direktive 93/13/EGS je poudarilo pomen sodne prakse Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU). Posebej se je sklicevalo tudi na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc in drugi
, C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc
). Kljub relativno skopim zahtevam ZPotK glede pojasnilne dolžnosti banke je bilo po naziranju sodišča pomembno, da pojasnilne dolžnosti ni urejal le navedeni predpis. Obveznost informiranja kreditojemalcev kot šibkejših strank so namreč po naziranju sodišča (skupaj za načelom vestnosti in poštenja) urejale podrobnejše določbe ZVPot. Zato je bilo po naziranju sodišča ključno vprašanje, ali je toženka zadostila standardu pojasnilne dolžnosti. Slednjo je razumelo tudi v smislu dolžnosti banke, da posreduje informacije o tem, kako bi na odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija EUR in povišanje obrestnih mer.
2. Ob jasnem pogodbenem besedilu (vključno z izjavo o prevzemu valutnega in obrestnega tveganja) je sodišče prve stopnje ugotovilo tudi, da je banka: (i) v fazi pogajanj pritožnikoma enakovredno (z informativnim izračunom kredita v CHF in EUR) predstavila vse kredite, ki so bili del njene takratne ponudbe; (ii) pritožnika seznanila, da je anuiteta sestavljena iz fiksnega obroka v CHF, šest mesečnega LIBOR-ja in pribitka obrestne mere; (iii) pritožnikoma pojasnila, da se anuiteta spreminja glede na tečajno razmerje med CHF in EUR in glede na vrednost obrestne mere LIBOR.
[2]
Pritožnika sta po ugotovitvah sodišča pred podpisom pogodbe opravila tri ali štiri pogovore z bančno svetovalko. Banka ob tem ni trdila, da bi pritožnikoma predstavila, kakšen bi bil vpliv zelo velike depreciacije EUR na njune obveznosti. Sodišče je zapisalo še, da sta se pritožnika za kredit v CHF odločila, ker kredita v EUR za želeno stanovanje sicer ne bi dobila, prav tako je bil kredit v CHF ob upoštevanju referenčne obrestne mere zanju ugodnejši. Po presoji sodišča sta pritožnika lahko predvidela, da lahko ob sklepanju pogodbe ugoden kredit zaradi spremembe tečaja (in/ali obrestne mere) postane zanju neugoden in sta to tveganje sprejela. Zato je banka po naziranju sodišča izpolnila svojo pojasnilno dolžnost. Zahtevo po izdelavi simulacij je sodišče označilo kot formalistično, saj točno določen način informiranja v trenutku sklenitve pogodbe ni bil (zakonsko) predpisan. Sodišče je sprejelo izhodišče, da je presoja nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe mogoča le, če je ta določen nejasno. Banka tudi sicer po presoji sodišča prihodnjega gibanja tečaja ni mogla predvideti. Sodišče je (v okviru presoje oderuštva) zapisalo še, da pritožnika nista zatrjevala in dokazovala znatnega neravnotežja v trenutku sklepanja kreditnih pogodb.
3. Pritožnika sta se v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo med drugim sklicevala na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
. V tem okviru sta posebej poudarila dolžnost pojasnila vpliva zelo velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na obroke za odplačilo kredita. Opozarjala sta na tesno povezavo med nepreglednostjo pogodbenega pogoja in njegovo nepoštenostjo. S sklicevanjem na načelo minimalne harmonizacije sta menila, da slovenska ureditev varstva potrošnikov vselej zahteva presojo nepoštenosti (tj. tudi v primeru izpolnjene pojasnilne dolžnosti). Izrecno sta opozarjala, da je merilo dobre vere v smislu prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS objektivizirano. V tem smislu sta izrecno zapisala tudi, da so banke kot finančni strokovnjaki morale računati tudi z večjimi nihanji v valutnem razmerju. Znatno neravnotežje v smislu navedene podlage sta izrecno povezovala s pravicami in obveznostmi in torej pogodbenim položajem strank. Izrecno sta opozarjala, da se vprašanje znatnega neravnotežja ne sme omejiti na količinsko ekonomsko presojo.
4. Pritožbeno sodišče je pritožbo pritožnikov zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Soglašalo je z materialnopravno podlago, ki jo je kot upoštevno opredelilo prvostopenjsko sodišče. Posebej se je sklicevalo tudi na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc,
ki ji je v zvezi s presojo jasnosti in razumljivosti pogodbenih pogojev pripisalo precedenčni pomen. Pritožbeno sodišče je soglašalo tudi s presojo prvostopenjskega sodišča, da je bila pojasnilna dolžnost v obravnavanem primeru izpolnjena. Izrecno je zapisalo, da sta pritožnika glede na svojo kreditno sposobnost le z obravnavanim kreditom dobila sredstva v ustrezni višini za nakup želenega stanovanja. Poudarilo je, da pritožnika nista bila zavedena. Tožena stranka tudi po prepričanju pritožbenega sodišča tudi kot strokovnjak ni mogla vedeti, da bo tečaj CHF po sklenitvi pogodb v razmerju do EUR naraščal. Pogodbene stranke so lahko vedele le, da do sprememb lahko pride, ne pa kakšne bodo in v breme katere stranke se bodo uresničile. Zato po presoji pritožbenega sodišča ni mogoče sprejeti zaključka o znatnem neravnovesju med pravicami in obveznostmi v času sklepanja pogodbe. Dobrovernost tožene stranke po naziranju pritožbenega sodišča izkazuje skladnost postopanja banke z ZPotK, obstoj alternativne ponudbe v EUR, možnost konverzije kredita v EUR in dejstvo, da banka pritožnikov ni zavajala z minimaliziranjem prevzetega tečajnega tveganja. Vrhovno sodišče je predlog pritožnikov za dopustitev revizije zavrnilo.
5. Pritožnika v ustavni pritožbi uveljavljata kršitev drugega odstavka 14. člena ter 22., 23., 25., 33., 50. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Navajata, da v pogodbeno razmerje vnesen element neomejenega tveganja nasprotuje namenu stabilnosti financiranja nakupa stanovanjske nepremičnine, ki pomeni premoženjsko podlago njune eksistence. Odločitev sodišč vidita kot poseg v socialno funkcijo lastninske pravice v zvezi z načelom socialne države. Opozarjata, da je treba že skladno z ZVPot presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti tudi v primeru, če je ta jasen in razumljiv. Drugačno stališče sodišč naj bi bilo arbitrarno. Sodišča naj bi dodatno spregledala, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv. V tej zvezi se sklicujeta tudi na sodbo SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid proti
Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc),
C-484/08, z dne 3. 6. 2010. Opozarjata tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov.
[3]
6. Ob sklicevanju na zadevo
Andriciuc
pritožnika menita, da sodišči prve in druge stopnje nista obrazložili izpolnjenosti pravnega standarda pojasnilne dolžnosti. Poudarjata, da je banka dolžna predložiti informacije, na podlagi katerih bi bila zmožna oceniti potencialno znatne ekonomske posledice za lastne finančne obveznosti iz obeh kreditnih pogodb. Poudarjata, da je SEU v zadevi
Andriciuc
izrazilo svoje stališče, da morajo biti potrošnikom posredovane informacije, ki morajo zadostovati vsaj za predstavo o tem, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute in tujih obrestnih mer. Opozarjata, da zgolj informacija o možnosti zviševanja ali zniževanja vrednosti tuje valute ne zadošča. Sodiščema očitata tudi protislovje v smislu, da naj bi jima bilo valutno tveganje v danem primeru (kot laikoma) razumljivo in bi se ga morala zavedati, medtem ko naj bi bila apreciacija tečaja za banko (strokovnjaka) popolnoma nepričakovana. Uveljavljata tudi kršitev pravice do opredelitve, med drugim, v zvezi s trditvami o: (i) neomejenosti in realnosti tveganja z asimetrično porazdeljeno možnostjo uspeha v pogodbenem razmerju; (ii) dejanski enostranski porazdelitvi tveganja ob zavarovanju banke pred valutnim tveganjem in tveganjem neplačila; (iii) nezmožnosti ocene tveganja na strani pritožnikov in odsotnosti tovrstnega opozorila s strani banke; (iv) posebnem bremenu ob (primeroma upoštevani tri odstotni) zgodnji depreciaciji domače valute glede na obdobje odplačevanja; in (v) predvideni nižji anuiteti (zaradi ugodnejše obrestne mere) ob zavajajočem učinku prikaza preteklih tečajnih nihanj. Posebej opozarjata na ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da sta se za kredita v CHF odločila zaradi tega, ker sta bila glede na informativni izračun ugodnejša od kredita v EUR.
7. Pritožnika menita, da je bila dokazna ocena prvostopenjskega sodišča v delu, ki se nanaša na z njune strani predlagane priče, predloženo reklamno gradivo tožene stranke in gradivo avstrijskih organov,
[4]
samovoljna in v nasprotju s pravico do poštenega postopka. Sodišče prve stopnje naj bi na drugi strani upoštevalo izključno pričevanja pri toženi stranki zaposlenih prič. Opustilo naj bi tudi izvedbo po njunem naziranju ključnih dokazov, in sicer opozoril Banke Slovenije od leta 2005 naprej ter letnega poročila Unicredit banke Slovenija, d. d., Ljubljana, iz leta 2006. Pritožnika poudarjata, da sta se v postopku sklicevala na lastnost banke kot profesionalne osebe, ki zahteva objektivizirano presojo njenega ravnanja v kontekstu dobrovernosti. V tej zvezi opozarjata tudi na alternativnost presoje nepoštenosti po kriterijih v skladu s prvim odstavkom 24. člena ZVPot.
8. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-548/21 z dne 8. 7. 2024 ustavno pritožbo v delu, v katerem se nanaša na odločitve sodišč o primarnem zahtevku in povezane odločitve o stroških, sprejel v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je bilo o sprejemu obveščeno Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana v odgovor nasprotni udeleženki (tj. toženi stranki iz pravde).
9. Nasprotna udeleženka navaja, da zatrjevani razlogi, v zvezi s katerimi naj bi po naziranju pritožnikov prišlo do odstopa od sodne prakse SEU, ne pomenijo nosilnih argumentov (
ratio decidendi
).
[5]
Tako naj bi veljalo tudi za Priporočilo Evropskega odbora za sistemska tveganja z dne 21. septembra 2011 o dajanju posojil v tujih valutah (UL C 342, 22. 11. 2011 – v nadaljevanju Priporočilo ESRB), ki ga v svojih sodbah (tudi v zadevi
Andriciuc
) povzema SEU. Slednje naj bi navedeno priporočilo le povzelo in v zvezi z njim naj ne bi zavzelo lastnih stališč. Da pravna stališča, ki jih sodišče navede kot
obiter dicutum
, z vidika učinkov v zvezi s pravico iz 22. člena Ustave ne morejo imeti takšnih učinkov, kot jih imajo pravna stališča sodišča, na katerih sodba temelji, naj bi bilo potrjeno tudi v presoji Ustavnega sodišča.
[6]
Nasprotna udeleženka opozarja, da tudi na podlagi prava Evropske unije (ob izreku) zavezujejo le nosilni razlogi obrazložitve.
[7]
Opozarja, da Priporočilo ESRB naslavlja le države članice z učinkom za naprej, njegova retroaktivna uporaba pa bi med drugim pomenila tudi kršitev pravice do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave in pravice do mirnega uživanja premoženja iz 1. člena Prvega protokola k EKČP. Merilo za skupne stroške kredita in s tem jasnost in razumljivost glavnega predmeta pogodbe naj bi bila efektivna obrestna mera.
[8]
Nasprotna udeleženka navaja, da je ZPotK določal vsebino opozorila v primeru kredita v tuji valuti le na način, da mora pogodba določati navedbo tuje valute in vrsto tečaja, po katerem se izračunava vrednost v domači valuti. Opozorilo v smislu, da se ob spremembi tečaja lahko spremenijo tudi predvideni zneski posameznih plačil, je bilo predvideno šele s kasnejšo novelo zakona, ki v trenutku sklepanja kreditne pogodbe v obravnavanem primeru še ni veljala.
[9]
Ker je zakonodajalec izrecno uredil obveznosti pred sklenitvijo pogodbe in vsebino kreditne pogodbe s potrošniki, je nasprotna udeleženka po njenem naziranju utemeljeno in legitimno pričakovala, da bodo pogodbe, ki jih bo sklenila skladno s to ureditvijo, tudi veljavne. Vrhovno sodišče naj bi v trenutku sklepanja kreditne pogodbe štelo, da je strankam vsebina valutne klavzule povsem razumljiva, ker jo predvidevajo že predpisi.
[10]
Nasprotna udeleženka poudarja, da sta se obe sodišči v obravnavanem primeru sklicevali na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
, pri čemer v navedeni sodbi (ali sicer v pravu varstva potrošnikov) nista videli podlage za obveznost izdelave simulacij oziroma siceršnjih formalnih zahtev.
10. Nasprotna udeleženka opozarja, da je načelo pravne varnosti oziroma varstva legitimnih pričakovanj (vključno z načelnim nasprotovanjem retroaktivne veljave) tudi del splošnih načel prava Evropske unije.
[11]
Navaja, da načelo skladne razlage ne more služiti za obid prepovedi retroaktivnosti, kadar bi prišlo do razlage
contra legem
.
[12]
Zato v zasebnopravnih razmerjih direktive posameznikom ne morejo nalagati obveznosti ali jemati pravic iz nacionalne zakonodaje, tudi ne v primeru, če ta ni usklajena s pravom Evropske unije. Takšnega učinka tudi ni dopustno doseči z (retroaktivno) razlago zakonskega prava s strani sodišča, saj bi ta kršila pravno predvidljivost v zvezi z 22., 23., 33. in 35. členom Ustave, 1. členom Prvega protokola k EKČP in 47. členom Listine EU o temeljnih pravicah (UL C 202, 7. 6. 2016). Navedeno bi po mnenju nasprotne udeleženke zaradi močno omejene razpoložljivosti dokaznih sredstev kršilo njena ustavna procesna jamstva. Nasprotna udeleženka opozarja, da gre za kršitev pravice iz 1. člena Prvega protokola k EKČP tudi v primeru, če do posega v lastninsko pravico pride v sodnem postopku, v katerem je bilo stranki (v posledici retroaktivne razlage) naloženo zelo težko dokazno breme.
[13]
Opozarja, da tudi ESČP pri presoji dopustnosti uporabe spremenjene sodne prakse uporablja kriterij razumne predvidljivosti.
[14]
Opozarja, da vse pravo Evropske unije ni avtomatično ustavno pravo, pri čemer trdi tudi, da Ustavno sodišče ni pristojno presojati, ali je redno sodišče pri razlagi prava Evropske unije oziroma pri razumevanju precedenčnega dometa odločitev SEU prišlo do pravilnega rezultata. Nasprotna udeleženka tudi meni, da je uporaba Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena na podlagi drugega odstavka 1. člena navedene direktive v zvezi s 371. in 372. členom OZ.
[15]
Meni, da pritožnika z očitkom kršitve pravice do obrazložene sodne odločbe dejansko grajata uporabo materialnega prava oziroma izpodbijata dokazno oceno (opravljene pojasnilne dolžnosti in kriterija dobrovernosti tudi v smislu dejstev notranjega življenja), česar pa Ustavno sodišče ni pristojno presojati. Opozarja tudi na bistvene razlike obravnavanega kreditnega razmerja v primerjavi s finančnim produktom, ki ga je SEU obravnavalo v sodbi v zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, z dne 10. 6. 2021.
11. Nasprotna udeleženka opozarja, da je ZVPot v 22. členu določal le, da morajo biti pogodbeni pogoji jasni in razumljivi, v nasprotnem primeru se nejasna določila razlagajo v korist potrošnika. Če takšne določbe ni mogoče šteti za nepošteno, posledica kršitve pojasnilne dolžnosti ne more biti (delna) ničnost kreditne pogodbe. Nasprotna udeleženka navaja, da je SEU v novejši praksi jasno izpostavilo, da samo dejstvo, da glavni predmet pogodbe ni oblikovan na jasen in razumljiv način, samo po sebi ni takšno, da bi mu dalo nepošten značaj.
[16]
Ker slovensko pravo ne določa, da je že nepreglednost dovolj za nepoštenost pogodbenega pogoja, naj bi bile brezpredmetne navedbe pritožnika, da v slovenski pravni red ni bil prenesen drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS. Nasprotna udeleženka pojasnjuje, da do kršitve pravice do opredelitve v sklopu očitkov ustavne pritožbe ni prišlo. Predlaga tudi, naj Ustavno sodišče pritožnikoma naloži plačilo stroškov za pripravo odgovora na ustavno pritožbo.
12. Odgovor nasprotne udeleženke je bil poslan pritožnikoma, ki vztrajata pri navedbah v ustavni pritožbi. Opozarjata na ugotovitve sodišč v smeri drastičnega povečanja vrednosti CHF v primerjavi z EUR. V zvezi z vsebino pojasnilne dolžnosti in pomenom njene neizpolnjenosti se pritožnika sklicujeta na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19.
[17]
Opozarjata na ključni pomen znanj in izkušenj banke v okoliščinah sklepanja kredita z valutnim tveganjem. Navajata, da gre v obravnavanem primeru za presojo in odpravo neravnotežja na podlagi zakonodaje, ki je že veljala v trenutku sklepanja kreditne pogodbe. Predlagata, naj Ustavno sodišče nasprotni udeleženki naloži plačilo stroškov postopka.
B.
13. Pritožnika v okviru očitka kršitve 22. člena Ustave med drugim uveljavljata tudi kršitev pravic do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe v zvezi s standardom pojasnilne dolžnosti. Slednjega povezujeta tudi s presojo nepoštenosti v okviru minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS. Senat Ustavnega sodišča je zato opravil presojo izpodbijanih sodnih odločb z vidika skladnosti s pravico do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
14. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, da lahko stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[18]
Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti sodne odločbe lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb,
[19]
vendar le, če se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih trditev in pravnih naziranj stranke in je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev. Ob sprejetem izhodišču Direktive 93/13/EGS mora sodišče vselej preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe,
[20]
ter povezanost pomena tega izhodišča s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja.
[21]
Sodišči sta torej morali ugotoviti dejstva, ki so v okoliščinah konkretnega primera pomembna za uporabo danih meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU, ter nato podati razloge, zakaj ugotovljena dejstva v konkretnem primeru utemeljijo izpolnjenost meril, ki opredeljujejo določen pravni pojem.
[22]
V obravnavanem primeru je glede na sprejeta izhodišča sodišč za odločitev pomemben pravni standard pojasnilne dolžnosti, njegov pomen pri presoji nepoštenosti ter vsebina te presoje, kolikor se povezuje s standardom znatnega neravnotežja v povezavi z merili ZVPot.
15. Skladno s sodno prakso SEU mora nacionalno sodišče v zvezi s pojasnilno dolžnostjo na podlagi Direktive 93/13/EGS ob upoštevanju okoliščin sklenitve pogodbe preučiti, ali je bil potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške svojega kredita.
[23]
Glede zahteve po transparentnosti pogodbenih pogojev, kot izhaja iz drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, je SEU poudarilo, da te zahteve, ki je navedena tudi v 5. členu te direktive, ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost.
[24]
Finančne ustanove morajo potrošnikom posredovati informacije vsaj o tem, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer.
[25]
Ponudnik mora potrošniku navesti mogoča nihanja menjalnih tečajev in tveganja, neločljivo povezana s sklenitvijo take pogodbe.
[26]
Posebej pomembna so pojasnila o tveganjih kreditojemalca v primeru velikega znižanja vrednosti valute, ki je zakonito plačilno sredstvo v državi članici njegovega stalnega prebivališča, in zvišanja tuje obrestne mere.
[27]
Ni dovolj, da se potrošniku omogoči le, da razume, da lahko glede na nihanja menjalnega tečaja gibanje paritete med obračunsko valuto in valuto plačila povzroči neugodne posledice za njegove finančne obveznosti, ampak mu je treba omogočiti tudi, da v okviru sklenitve kredita v tuji valuti razume dejansko tveganje, ki mu je izpostavljen v celotnem pogodbenem obdobju v primeru velikega znižanja vrednosti valute, v kateri prejema dohodke, glede na obračunsko valuto.
[28]
Tako se mora povprečni potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, zavedati možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, na katero je kredit vezan, in mora oceniti morebitne pomembne ekonomske posledice za svoje finančne obveznosti.
[29]
Prav tako v okviru valutnega kreditiranja zahteve po preglednosti ni mogoče izpolniti s tem, da se potrošniku posredujejo informacije, pa čeprav obširne, če temeljijo na domnevi, da bo razmerje med obračunsko valuto in valuto plačila ostalo stabilno ves čas trajanja te pogodbe.
[30]
Ob tem je očitno, da je SEU navedena stališča in merila sprejelo v povezavi z načelom transparentnosti in vsebino standarda pojasnilne dolžnosti na podlagi Direktive 93/13/EGS in ne na temelju (retroaktivne) uporabe Priporočila ESRB kot zavezujočega pravnega vira. V tej zvezi ni mogoče spregledati, da sta pritožnika v postopku izrecno zatrjevala, da jima (predvsem tečajno) tveganje ni bilo predstavljeno v realni sferi, in sta posebej poudarjala ravno pomen vpliva zelo velike depreciacije domače valute (in povečanje tujih obrestnih mer) na njune kreditne obveznosti (višino obrokov).
16. Člen 24 ZVPot je določal, da se pogodbeni pogoji štejejo za nepoštene, če: (i) v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank ali (ii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika, ali (iii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval, ali (iii) nasprotujejo načelu poštenja in vestnosti. Ničnostno sankcijo za nepoštene pogodbene pogoje je določal drugi odstavek 23. člena ZVPot. Direktiva 93/13/EGS, ki temelji na načelu minimalne harmonizacije,
[31]
v prvem odstavku 3. člena določa, da velja pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Direktiva ne nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere je mogoče v primeru, da pogodbeni pogoj v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, ugotoviti nepoštenost tega pogoja, ne da bi bilo treba v takem primeru preveriti zahtevo dobre vere.
[32]
Presojo nepoštenosti v okviru ZVPot je treba vselej opraviti ob upoštevanju vsaj minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je v tej zvezi razvilo SEU.
17. SEU se je tudi o vsebini meril nepoštenosti pogodbenih pogojev že velikokrat izreklo. Nedovoljenost se presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe, pri čemer so upoštevne vse okoliščine, ki bi jih ponudnik (banka) lahko poznal (poznala) ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno kasnejše izvajanje, ker pogodbeni pogoj lahko pomeni neravnotežje med strankama, ki se pokaže šele v fazi izvajanja pogodbe.
[33]
Znatno neravnotežje je treba presojati glede na vsebino pogodbenega pogoja in ne glede na to, kako se v praksi uporablja.
[34]
Pri presoji znatnega neravnotežja v pravicah in obveznostih strank kreditne pogodbe je treba upoštevati vse okoliščine, s katerimi je bil poklicni dajalec kredita lahko seznanjen ob sklenitvi te pogodbe (zlasti ob upoštevanju njegovega strokovnega znanja glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, neločljivo povezanih s sklenitvijo takega kredita) in ki so lahko vplivale na poznejše izpolnjevanje pogodbe in na pravni položaj potrošnika.
[35]
Kadar mora potrošnik nositi stroške gibanja terminskih menjalnih tečajev in ponudnik ni izpolnil zahteve po preglednosti, je mogoče, da pogodbeni pogoj potrošniku nalaga nesorazmerno tveganje v primerjavi s prejetimi storitvami in zneskom kredita.
[36]
18. Ustavno sodišče je o v bistvenem enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo št. Up-14/21 je ustavni pritožbi ugodilo, enako je storilo tudi v kasnejših odločbah št. Up-1181/20 z dne 3. 5. 2023, št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022, št. Up-54/19 z dne 6. 7. 2023, št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023, št. Up-810/20 z dne 4. 1. 2024, št. Up-5/21 z dne 9. 9. 2024, št. Up-232/22 z dne 9. 9. 2024, št. Up-287/21 z dne 7. 10. 2024 in št. Up-504/21 z dne 7. 10. 2024. Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti). Nobeno sodišče v postopku torej ni zavzelo stališča, da je uporaba minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena.
[37]
V tem okviru tudi nobeno sodišče ni sprejelo stališča, da bi bila neupoštevna katerakoli sodba SEU (ali deli sodb) na temelju navedene direktive (vključno z opredeljenim standardom pojasnilne dolžnosti v delu prikaza vpliva na finančne obveznosti potrošnika).
[38]
Pri tem v delu pojasnilne dolžnosti ne gre za zahteve v smislu procesnih predpostavk ali formalnih dokaznih pravil (npr. v številu ali odklonih natančno določenih izračunov, prikazov in/ali izjav). Gre za pravni standard, ki naslavlja procesno enakovreden strokovni subjekt in zahteva prikaz tveganja v realni sferi potrošnikovih kreditnih obveznosti na podlagi kreditne pogodbe v tuji valuti. Zahteva po jasnosti in razumljivosti pogodbenih pogojev in (alternativna) merila za presojo njihove nepoštenosti s posledico ničnosti so bila v trenutku sklepanja kreditne pogodbe tudi že zakonsko določena.
[39]
19. Na podlagi zgoraj navedene sodne prakse SEU je očitno, da jasno pogodbeno besedilo (z izjavo o prevzemu valutnega in obrestnega tveganja) ter odsotnost (naklepnega) zavajanja banke ne zadoščata za izpolnitev standarda pojasnilne dolžnosti. Enako velja tudi za ugotovitev, da je banka pritožnikoma (enakovredno) predstavila alternativno kreditno ponudbo v EUR. Prikaz anuitetnega načrta, ki temelji na predpostavki nespremenjenega tečaja, ravno tako očitno ne prikazuje tveganja v sferi mesečnih obveznost. Še toliko bolj to velja v primeru, če sta se pritožnika za kredit v CHF odločila zaradi (v primerjavi s kreditom v EUR) višje glavnice, ki jima je sploh omogočala nakup želenega stanovanja. Zavedanja dejanskih posledic velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na višino potrošnikovih kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita glede na sprejeta merila pravnega standarda pojasnilne dolžnosti tudi ni mogoče enačiti z določenim številom sestankov ali zgolj z zavedanjem potrošnika o možnem (neugodnem) vplivu tečajnega razmerja na višino mesečne anuitete. To še posebej velja v primeru, kadar banka glede na obrazložitev prvostopenjskega sodišča v postopku niti ni trdila, da bi pritožnikoma predstavila, kakšen bi bil vpliv zelo velike depreciacije EUR na njune obveznosti. Glede na navedeno sodišče prve stopnje sodbe ni obrazložilo v ključnem delu presoje, s čimer je kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse SEU ni izpolnjen. S tem sta prvo- in drugostopenjsko sodišče kršili pravico iz 22. člena Ustave.
Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja predvideva Direktiva 93/13/EGS ob upoštevanju navedenih meril SEU, tudi ni mogoče spregledati, da sta pritožnika v pritožbi med drugim opozarjala na strokovno kvalificirano poznavanje valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke, kar sta povezovala s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti. Teh okoliščin ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Omenjene trditve pritožnikov že na podlagi prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je za njegovo razlago razvilo SEU, pomenijo upoštevne elemente presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Iz navedenega razloga omenjene navedbe pritožnikov niso nebistvene, očitno neutemeljene ali neupoštevne. Tudi s tem ko se pritožbeno sodišče pri obravnavi nepoštenosti, s katero je utemeljilo neupoštevnost neprenesenega drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS,
[40]
do navedenih vidikov ni opredelilo, je kršilo pravico pritožnikov do opredelitve iz 22. člena Ustave.
Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat Ustavnega sodišča. Izpodbijani sodbi je v izpodbijanem delu (odločitev o primarnem zahtevku s stroškovno posledico) razveljavil in zadevo v razveljavljenem obsegu vrnil v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani (1. točka izreka). Ker je senat Ustavnega sodišča izpodbijano sodno odločbo razveljavil že zaradi kršitve 22. člena Ustave, mu očitkov o drugih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
20. Pritožnika in nasprotna udeleženka priglašajo tudi stroške, ki so jim nastali v postopku pred Ustavnim sodiščem. Po prvem odstavku 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške postopka, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Ker niso podani razlogi za drugačno odločitev, je Ustavno sodišče odločilo, kot izhaja iz 2. točke izreka te odločbe.
C.
21. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS
v sestavi: namestnik predsednika senata dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Namestnik predsednika senata
[1]
Pritožnika glede na vsebino ustavne pritožbe ne izpodbijata odločitve sodišč o podrejenem zahtevku. Enako velja za zavrnitev primarnega zahtevka na temelju oderuštva in odsotnosti pogodbene kavze.
[2]
Sodišče je zapisalo EURIBOR, a je iz celotnega konteksta obrazložitve očitno, da gre za pomoto.
[3]
Sklicujeta se tudi na pravni mnenji Inštituta za upravno pravo z dne 6. 5. 2017 in dne 3. 8. 2020, ki ju prilagata ustavni pritožbi.
[4]
Sklicuje se na gradiva Avstrijske narodne banke in Avstrijskega nadzornega organa za finančne trge.
[5]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na priloženo Pravno mnenje o pomenu odločbe Ustavnega sodišča št. Up-14/21 za nadaljnje odločanje pravdnih sodišč v zadevah glede kreditov v CHF, ki ga je pripravil dr. Aleš Galič. Sklicuje se tudi na priloženo Mnenje o pravnih dimenzijah spremembe sodne prakse Vrhovnega sodišča Slovenije glede obravnave pojasnilne dolžnosti pri sklepanju kreditnih pogodb v CHF z dne 27. 12. 2023, ki sta ga podala dr. Rajko Pirnat in dr. Aleš Galič ter Pravno mnenje o skladnosti ustaljene sodne prakse Vrhovnega sodišča v zvezi s krediti v CHF z Ustavo in pravom EU z dne 14. 4. 2020, ki ga je pripravil prof. dr. Matej Avbelj.
[6]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sklepe Ustavnega sodišča št. Up-1389/20 z dne 29. 9. 2021; št. Up-471/04 z dne 14. 4. 2006; št. Up-224/01 z dne 13. 11. 2003; in št. Up-106/02 z dne 25. 4. 2002 (OdlUS XI, 128). Navaja tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-868/14 z dne 16. 6. 2016 (Uradni list RS, št. 49/16), 12. točka obrazložitve.
[7]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe SEU v zadevah
Gothaer Allgemeine Versicherung in drugi
, C-456/11, z dne 15. 11. 2012, 40. točka obrazložitve;
British Airways proti Komisiji
, C-122/16 P, z dne 14. 11. 2017, 82. točka obrazložitve; in
Artegodan proti Komisiji
, C-221/10 P, z dne 19. 4. 2012, 87. točka obrazložitve. Navaja tudi sodbe Splošnega sodišča v zadevah
Alba Aguilera in drugi proti ESZD
, T-119/17 RENV, z dne 12. 5. 2021, 48. točka obrazložitve;
Shoe Branding Europe proti EUIPO – adidas (Position de deux bandes parallèles sur une chaussure)
, T-629/16, z dne 1. 3. 2018, 101. točka obrazložitve;
EDF proti Komisiji
, T-747/15, z dne 16. 1. 2018, 97. točka obrazložitve;
Komisija proti AV
, T-701/16 P, z dne 17. 5. 2018, 30. točka obrazložitve; in
Sony Interactive Entertainment Europe proti EUIPO – Marpefa (Vieta)
, T-879/16, z dne 8. 2. 2018, 31. točka obrazložitve.
[8]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, C-448/17, z dne 20. 9. 2018.
[9]
Gre za Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 111/07 – ZPotK-B).
[10]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 163/2001 z dne 7. 11. 2001.
[11]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
VYSOČINA WIND
, C-181/20, z dne 25. 1. 2022, 47. točka obrazložitve. Navaja tudi sodbi SEU v zadevah
"Goed Wonen"
, C-376/02, z dne 26. 4. 2005, 33. in 34. točka obrazložitve, in
Amministrazione delle finanze dello Stato
, C-199/82, z dne 9. 11. 1983.
[12]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
Impact
, C-268/06, z dne 15. 4. 2008.
[13]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevah
Wyszyński proti Poljski
z dne 24. 3. 2022;
Todorov in drugi proti Bolgariji
z dne 13. 7. 2021; ter
Pintar in drugi proti Sloveniji
z dne 14. 9. 2021.
[14]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbi ESČP v zadevah
Hanževački proti Hrvaški
z dne 5. 9. 2023, 35. točka obrazložitve, in
Petko Petkov proti Bolgariji
z dne 19. 2. 2013. V zvezi z načelno nedopustnostjo ukrepov retroaktivne narave se sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Rola proti Sloveniji
z dne 4. 6. 2019.
[15]
Nasprotna udeleženka se sklicuje tudi na odločitvi ESČP v zadevah
Antonopoulou proti Grčiji
z dne 19. 1. 2021 in
Sadlik proti Poljski
z dne 31. 8. 2021.
[16]
Nasprotna udeleženka navaja sodbo SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
. Sklicuje se tudi na sklep SEU v zadevi
Unión de Créditos Inmobiliarios
, C-79/21, z dne 17. 11. 2021, 33. točka obrazložitve.
[17]
Pritožnika navajata tudi sodbo SEU v zadevi
Raiffeisen Bank
, C-698/18, z dne 9. 7. 2020. sklicuje se tudi na odločbi Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22) in št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022.
[18]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22).
[19]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09), 10. točka obrazložitve.
[20]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS; prim. sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020, 46. in 47. točka obrazložitve.
[21]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 20. točka obrazložitve. Posebej glede povezave med zahtevo po preglednosti in nepoštenostjo v primeru glavnega predmeta pogodbe glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021, 90.–103. točka obrazložitve. Glede umestitve te povezave v okviru nacionalne presoje glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, predvsem 78. točko obrazložitve, ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, predvsem 15.
–21. točko obrazložitve
.
[22]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/13 z dne 23. 1. 2014 (Uradni list RS, št. 14/14, in OdlUS XX, 32), 11. točka obrazložitve. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21. Sodba SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, na katero se sklicuje nasprotna udeleženka, se ni nanašala na kredit v tuji valuti.
[23]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 49.–51. točka obrazložitve
,
zadevi
OTP
, C-51/17, z dne 20. 9. 2018 (v nadaljevanju zadeva OTP), 74., 75. in 78. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 70. in 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49.–51. točka obrazložitve. Navedenih sodb SEU sicer z izjemo zadeve
Andriciuc
sodišči v postopku nista mogli upoštevati, saj so bile izdane po izdaji izpodbijanih sodb, vendar jih senat Ustavnega sodišča v tej odločbi navaja, ker so upoštevne z vidika aktualne razlage Direktive 93/13/EGS. Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PDEU), imajo
ex tunc
pravni učinek in izražajo, kar je v normi prava Evropske unije
ab initio
. Glej K. Lenaerts, I. Maselis, K. Gutman, EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford 2014, str. 246.
[24]
Sodbi SEU v zadevah
Kásler
in Káslerné Rábai
, C-26/13, z dne 30. 4. 2014, 71. in 72. točka obrazložitve, in
Bucura
, C-348/14, z dne 9. 7. 2015, 52. točka obrazložitve.
[25]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 49. točka obrazložitve. Navedeno stališče je SEU velikokrat ponovilo. Prim. predvsem tudi sodbo SEU v zadevi
OTP
, 74. točka obrazložitve, in tam navedeno sodno prakso.
[26]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 50. točka obrazložitve, zadevi
OTP
, 75. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, 50. in 51. točka obrazložitve.
[27]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 48. točka obrazložitve.
[28]
Prav tam, 51. točka obrazložitve.
[29]
Prim. sodbo SEU v zadevi
OTP
, 78. točka obrazložitve, podobno tudi sodba SEU v zadevi
A. S.A.
, C-212/20, z dne 18. 11. 2021, 42. in 43. točka obrazložitve.
[30]
Sodbi SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 74. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 53. točka obrazložitve.
[31]
Prim. 8. člen Direktive 93/13/EGS in sodbo SEU v zadevi
Verein für Konsumenteninformation
, C-191/15, z dne 28. 7. 2016, 55. točka obrazložitve.
[32]
Sodba SEU v zadevi
Nova kreditna banka Maribor
, C-405/21, z dne 13. 10. 2022.
[33]
Tako sodba SEU v zadevi
Bucura
, 48. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[34]
Sklep SEU v zadevi
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria
, C-602/13, z dne 11. 6. 2015, 50. točka obrazložitve.
[35]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 54. točka obrazložitve.
[36]
Prim. sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 69. točka obrazložitve.
[37]
Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
Trapeza Peiraios
, C-243/20, z dne 21. 12. 2021, 51.–63. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 37/2023 z dne 20. 3. 2024, 9.–26. točka obrazložitve.
[38]
Navedeno stališče je v sodni praksi SEU sicer izraženo v večjem številu primerov, ki so povezani s posojili potrošnikov v tujih valutah. Ob zadevi
Andriciuc
glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, C‑776/19–C‑782/19, 70. točka obrazložitve, in sodbo SEU v zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49. točka obrazložitve. Enako tudi sklep SEU v zadevi
ERSTE Bank Hungary
, C-670/20, z dne 6. 12. 2021, 28. točka obrazložitve. SEU je v zadevi
OTP
med drugim (celo v kontekstu izjave, ki je vključevala zavedanje o možnosti znatnega povečanja anuitete) izrecno opozorilo, da je bilo iz elementov, ki so bili predloženi SEU, razvidno, da sta kreditojemalca med drugim prejela dodaten obrazec z informacijami v zvezi z valutnim tveganjem, ki je vseboval primere izračuna tveganja v primeru znižanja vrednosti madžarskega forinta glede na CHF, kar pa je moralo preveriti predložitveno sodišče (glej 77. točko obrazložitve navedene sodbe).
[39]
Glej 22., 23. in 24. člen ZVPot. Tudi ZPotK je v tretjem odstavku 21. člena izrecno določal, da se ne glede na določbe tega zakona uporabljajo tudi določbe drugih predpisov, ki so ugodnejše za potrošnika. Vrhovno sodišče je v sodbi št. II Ips 163/2001 z dne 7. 11. 2001 v okviru omejenega revizijskega preizkusa v okoliščinah sklenjene leasing pogodbe (za avtomobil) prvenstveno razlagalo pogodbo in vprašanje, ali je bila valutna klavzula, ki je v konkretnem primeru služila revalorizaciji pogodbenih obveznosti v kontekstu nestabilne domače valute, pogodbeno sploh dogovorjena.
[40]
Glede pomena tega argumenta glej podrobneje odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 23.–29. točka obrazložitve.
⇒