Up-429/24
Natisni
Opravilna št.:
Up-429/24
Datum odločitve:
11. 9. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.429.24
Akt:
Ustavna pritožba zoper II. točko izreka sodbe Upravnega sodišča št. I U 1889/2020 z dne 12. 7. 2023
Izrek:
Ustavna pritožba zoper II. točko izreka sodbe Upravnega sodišča št. I U 1889/2020 z dne 12. 7. 2023 se zavrne.
Evidenčni stavek:
Pritožnik je dolžan skladno s subsidiarno vlogo Ustavnega sodišča očitke o kršitvah človekovih pravic zatrjevati v vseh vloženih pravnih sredstvih.
Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v upravnem sporu, in ne presoja nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja ter pri uporabi materialnega in procesnega prava samih po sebi.
Nezadostna utemeljitev pravnega stališča pomeni kršitev zahteve po obrazloženosti sodne odločbe kot samostojne in avtohtone prvine pravice do poštenega sojenja, ki jo zagotavlja 22. člen Ustave. Stranka mora iz obrazložitve sodišča spoznati, da se je sodišče z njenimi argumenti seznanilo in jih obravnavalo, ter ne sme ostati v dvomu, ali jih sodišče ni preprosto prezrlo.
Zahteva po obrazloženosti sodbe v upravnem sporu o zakonitosti, v katerem Upravno sodišče v okviru tožbenih ugovorov presoja le zakonitost upravne odločbe, je praviloma nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, kar velja predvsem, kadar Upravno sodišče pritrdi pravnemu naziranju upravnih organov.
O samovoljnosti sodišča govorimo takrat, kadar je odločitev sodišča že na prvi pogled očitno napačna. Oceno arbitrarnega ravnanja lahko Ustavno sodišče izreče le, če sodišče svoje odločitve ni utemeljilo s pravnimi argumenti, zaradi česar je utemeljen sklep stranke, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, pač pa na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev.
O sodbi presenečenja, ki ni sprejemljiva z vidika pravice do izjave iz 22. člena Ustave, je mogoče govoriti tedaj, ko sodišče uporabi pravno podlago, na katero se nobena od strank oziroma nobeno od nižjih sodišč v postopku niso sklicevali, pri čemer pa strankama ni mogoče očitati, da bi ob potrebni skrbnosti z uporabo te pravne podlage mogli in morali računati.
Pravica predlagati dokaze in si zagotoviti njihovo izvajanje, ki je zagotovljena tudi v upravnem sporu, je del pravice do izjave in je kot taka varovana z 22. členom Ustave. Pravica stranke, da predlaga dokaze, ima na drugi strani obveznost sodišča, da dokazne predloge strank pretehta in predlagane dokaze, če se nanašajo na dejstva, ki so v sporu pravno upoštevna, izvede. Zavrnitev dokaznega predloga stranke mora sodišče ustrezno (razumno) obrazložiti.
Iz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave izhaja zahteva, da sodišče ne sme samovoljno in arbitrarno odstopiti od uveljavljene in enotne sodne prakse. O ustaljeni sodni praksi govorimo tedaj, ko sodišča relativno daljši čas enako določajo obseg zgornje premise, ki jo potem uporabijo v konkretnih primerih, če imajo ti primeri lastnosti, ki se med seboj ujemajo.
Morebitna napačna odločitev sodišča, ki posega v pravico do zasebne lastnine ali svobodo dela, še ne pomeni kršitve teh človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Pritožnik lahko kršitev človekove pravice ali temeljne svoboščine izkaže le, če bi sodišče oprlo odločitev na kakšno pravno stališče, ki je z vidika obravnavane človekove pravice ali temeljne svoboščine nesprejemljivo.
Geslo:
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
3.22 - Splošna načela - Prepoved arbitrarnosti.
5.3.13.16 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dokazna pravila.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 22, 23, 34, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-429/24 z dne 11. 9. 2025 | Ustavno sodišče Republike Slovenije
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Janez Javornik, Grosuplje
Datum vloge:
7. 5. 2024
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US34243
Dokument v PDF obliki:
Up-429-24 - Sklep.pdf
152 KB
Prenesite datoteko
Up-429-24 - Odločba.pdf
235 KB
Prenesite datoteko
Up-429-24 - Odklonilno LM dr. Kogovšek Šalamon.pdf
116 KB
Prenesite datoteko
Up-429/24-6
11. 3. 2025
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe, ki jo je vložil
Janez Javornik,
Grosuplje, ki ga zastopa Nives Čurin Marinšek, odvetnica v Ljubljani, na seji 11. marca 2025
sklenil:
1. Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. X DoR 108/2023 z dne 21. 2. 2024 se ne sprejme.
2.
Ustavna pritožba zoper II. točko izreka sodbe Upravnega sodišča št. I U 1889/2020 z dne 12. 7. 2023
se sprejme v obravnavo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Inšpekcija za varno hrano, veterinarstvo in varstvo rastlin je zaradi ugotovljenih nepravilnosti pri nadzoru nad zaščito konj na podlagi Zakona o veterinarskih merilih skladnosti (Uradni list RS, št. 93/05 in 22/18 – ZVMS) in Zakona o zaščiti živali (Uradni list RS, št. 38/13 – uradno prečiščeno besedilo, 92/20, 159/21 in 109/23 – v nadaljevanju ZZZiv) pritožniku trajno odvzela 31 konj in žrebet ter trajno prepovedala rejo konj. Z odločbo je uredila prevoz in odkup konj ter določila rok za izvršitev ukrepov. Pritožnik je vložil pritožbo, ki jo je Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano zavrnilo.
2. Upravno sodišče je v II. točki izreka tožbo zavrnilo. Zavrnilo je izvedbo dokaza s postavitvijo izvedenca. Sprejelo je stališče, da je izpodbijano odločbo izdal uradni veterinar, ki je strokovnjak na svojem področju. Pri presoji pravilnosti in zakonitosti upravne odločbe pa naj bi šlo za pravno presojo, kar je naloga sodišča in ne izvedenca. Upravno sodišče je tudi zavrnilo tožbene očitke o kršitvah pravil upravnega postopka. Sprejelo je stališče, da so bili izpolnjeni pogoji iz tretje in šeste alineje 43. člena ZZZiv, na podlagi katerih je inšpektor pristojen, da skrbniku živali trajno odvzame žival in trajno prepove nadaljnjo rejo živali. Vrhovno sodišče je predlog za dopustitev revizije zavrnilo.
3. Pritožnik zatrjuje, da so bile z ukrepom trajne prepovedi reje konj kršene pravice iz 14., 22., 23., 25., 28. in 49. člena Ustave. Meni, da je odločitev Upravnega sodišča napačna, saj naj ne bi bili izpolnjeni zakonski pogoji iz šeste alineje 46. člena ZZZiv, pod katerimi je dopustno prepovedati rejo živali. Po stališču pritožnika ni bil izpolnjen pogoj, da bi zaradi ponavljajočih kršitev konjem povzročal trpljenje ali bolečine. Pristojni organi in Upravno sodišče naj bi napačno sklepali, da že obstoj ugotovljenih kršitev predpostavlja obstoj trpljenja in bolečin konj. Pritožnik zatrjuje, da bi moral pristojni organ ugotoviti vzročno zvezo med kršitvijo in trpljenjem vsake posamezne živali. Pritožnik naj bi v tožbi podrobno in obsežno ugovarjal ugotovitvi, da naj bi konjem povzročal trpljenje in bolečino, Upravno sodišče pa naj se ne bi opredelilo do teh tožbenih ugovorov. Pritožnik zatrjuje, da je sodba Upravnega sodišča sodba presenečenja, saj se v upravnem postopku naklep pritožnika ni ugotavljal. Zato se o tem vidiku pritožnik ni mogel izjaviti niti v upravnem postopku niti v upravnem sporu.
4. Pritožnik tudi nasprotuje stališču, da je bilo pri izreku ukrepov spoštovano načelo sorazmernosti iz 7. člena Zakona o inšpekcijskem nadzoru (Uradni list RS, št. 43/07 – uradno prečiščeno besedilo in 40/14 – ZIN). Meni, da niti upravni organ niti sodišče nista ugotavljala, ali bi bilo mogoče izreči milejši ukrep, da bi se dosegel namen predpisa. Zatrjuje, da se z ukrepom ni sledilo namenu predpisa, tj. zaščiti živali, temveč naj bi bil namen kaznovanje pritožnika, ker ni želel spoštovati zahtev inšpektorice. V tem okviru pritožnik tudi podarja, da ukrep trajne prepovedi reje pomeni poseg oziroma kršitev pravic iz 34. in 49. člena Ustave.
5. Pritožnik poudarja, da je tako v pritožbenem upravnem postopku kot v tožbi predlagal izvedbo več dokazov, s katerimi je želel dokazovati, da konji niso bili deležni bolečin in trpljenja. Predlagal naj bi postavitev sodnega izvedenca in zaslišanje prič z ustreznim strokovnim znanjem. Upravno sodišče naj bi dokazne predloge zavrnilo zgolj formalno. Ker Upravno sodišče ni dopustilo izvedbe dokaza s sodnim izvedencem, naj bi kršilo pravico do izjave. Stališče Upravnega sodišča, da postavitev sodnega izvedenca ni potrebna, ker je uradna oseba v upravnem postopku strokovnjak, naj bi pomenila tudi kršitev 14. člena Ustave. Pritožnik zatrjuje tudi, da je Upravno sodišče neobrazloženo odstopilo od sodne prakse, ker ni presojalo vzročne zveze med kršitvijo in obstojem bolečin ter trpljenja konjev.
6. Upravno sodišče naj bi zaslišanje priče vodilo na način, ki bi vzbujal dvom o nepristranosti sodišča. S tem naj bi bila kršena pravica iz 23. člena Ustave. Ker naj bi bilo pritožniku zavrnjeno dokazovanje z izvedencem, naj bi bila kršena tudi pravica iz 25. člena Ustave. Sodišče naj bi arbitrarno razlagalo zakonske pojme, ki omogočajo izrek ukrepa prepovedi reje konj, in pri presoji sorazmernosti ukrepa prepovedi reje izvotlilo pomen pogojev, ki morajo biti izpolnjeni za izrek takega ukrepa, kar naj bi tudi pomenilo kršitev načela zakonitosti iz 28. člena Ustave.
7. Pritožnik zatrjuje, da so mu bile z ukrepom trajnega odvzema konj kršene pravice iz 22., 23. in 33. člena Ustave. Izrek izpodbijane odločbe naj bi bil nejasen in nedoločen. V izreku odločbe bi morali biti navedeni identifikacijski podatki za vsakega posameznega odvzetega konja. Stališče Upravnega sodišča, da v konkretnem primeru ni bilo treba v izreku identificirati vsakega posameznega odvzetega konja, naj bi bilo napačno in tudi v nasprotju z ustaljeno sodno prakso. Pri odvzemu živali naj bi bila identifikacija vsake odvzete živali bistvena zato, ker takšen ukrep pomeni poseg v pravico iz 33. člena Ustave. Pritožnik meni, da mora biti pri razlastitvi z upravno odločbo natančno identificiran predmet razlastitve. Pravica iz 23. člena Ustave naj bi bila kršena, ker naj bi Upravno sodišče arbitrarno presodilo, da je izrek izpodbijane upravne odločbe zakonit, čeprav v izreku niso bili identificirani vsi odvzeti konji.
8. Pritožnik meni, da zaradi pomanjkljivo ugotovljenega dejanskega stanja ni bilo mogoče ugotoviti izpolnjenosti zakonskih pogojev za odvzem živali iz tretje alineje 43. člena ZZZiv. Poudarja, da ni namen ZZZiv, da se pri vsaki kršitvi skrbniku odvzame žival, temveč bi bilo treba za vsako žival ugotoviti, da je zaradi njenega stanja takšen ukrep nujen zaradi njene zaščite. Sorazmernost posega v pritožnikove pravice naj bi bilo mogoče zagotoviti le, če bi stanje vsake posamezne živali kazalo tako ogroženost, da je žival mogoče zaščititi le z odvzemom. Upravno sodišče bi moralo pojasniti, zakaj naj ne bi zadostoval ukrep začasnega odvzema. Upravno sodišče naj bi tudi test sorazmernosti opravilo na napačni in zmotni podlagi, saj naj pri presoji ne bi upoštevalo argumentov, ki jih je zatrjeval pritožnik. Obrazložitev sodbe naj bi bila navidezna.
9. Upravno sodišče naj bi napačno opredelilo bistveno sporno vprašanje v tej zadevi. Bistvo spora naj ne bi bilo pritožnikovo nestrinjanje z minimalnimi standardi reje konj, temveč naj bi bilo sporno, ali je pritožnik sploh kršil 7. člen ZZZiv glede vseh 31 konj in ali je za vseh 31 konj ukrep njihovega odvzema nujen in neizbežen, ker bi se le tako lahko zagotovila zaščita vseh 31 živali. Ker naj bi Upravno sodišče napačno opredelilo bistvena sporna vprašanja, naj se do upoštevnih tožbenih navedb ne bi opredelilo. Upravno sodišče naj se tudi ne bi opredelilo do pritožnikovih stališč glede napačne opredelitve obveznosti, ki naj bi jih pritožnik imel na podlagi 7. člena ZZZiv.
10. Pritožnik je predlagal zaslišanje prič in postavitev izvedenca, ki naj bi podal strokovno mnenje o zahtevah za ustrezno rejo vrste konj, ki jih je imel pritožnik, ter o zdravstvenem stanju njegovih konj pri odvzemu. Upravno sodišče pa naj bi izvedbo vseh navedenih dokazov zavrnilo.
11. Pritožnik zatrjuje, da mu zaradi obeh naloženih ukrepov nastajajo hujše posledice, saj je na konje navezan. Odvzem konjev naj bi pomenil poseg v lastninsko pravico. Z ukrepom prepovedi nadaljnje reje naj bi bilo poseženo v njegovo pravico do svobode izbire dejavnosti. Ukrep naj bi vplival na obstoj njegovega kmetijskega gospodarstva. Pritožnik zatrjuje, da oba ukrepa vplivata tudi njegov ugled in dobro ime.
B.
12. Senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe zoper sklep Vrhovnega sodišča ni sprejel v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) (1. točka izreka).
13. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo zoper sodbo Upravnega sodišča sprejel v obravnavo (2. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine. Zlasti bo presodilo, ali je bila pritožniku kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
C.
14. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi prve alineje drugega odstavka 55.b člena ZUstS v sestavi: predsednica senata dr. Špelca Mežnar ter člana dr. Matej Accetto in dr. Neža Kogovšek Šalamon. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Špelca Mežnar
Predsednica senata
⇒
Up-429/24-12
11. 9. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Janeza Javornika, Grosuplje, ki ga zastopa Nives Čurin Marinšek, odvetnica v Ljubljani, na seji 11. septembra 2025
odločilo:
Ustavna pritožba zoper II. točko izreka sodbe Upravnega sodišča št. I U 1889/2020 z dne 12. 7. 2023 se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Uprava za varno hrano, veterinarstvo in varstvo rastlin, Inšpekcija za varno hrano, veterinarstvo in varstvo rastlin (v nadaljevanju UVHVVR), je zaradi ugotovljenih nepravilnosti pri nadzoru na podlagi Zakona o veterinarskih merilih skladnosti (Uradni list RS, št. 93/05 in 22/18 – ZVMS) in Zakona o zaščiti živali (Uradni list RS, št. 38/13 – uradno prečiščeno besedilo in 92/20 – v nadaljevanju ZZZiv)
[1]
pritožniku trajno odvzela 31 konj in žrebet ter mu trajno prepovedala rejo konj.
Z odločbo je uredila prevoz in odkup konj ter določila rok za izvršitev ukrepov. Pritožnik je vložil pritožbo, ki jo je Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano zavrnilo. Upravno sodišče je v II. točki izreka zavrnilo tožbo. Zavrnilo je nekatere tožbene očitke o kršitvi pravil upravnega postopka. Tiste kršitve upravnega postopka, ki pa jih je ugotovilo, je sámo odpravilo. Zavrnilo je izvedbo dokaza za postavitev izvedenca. Sprejelo je stališče, da so bili izpolnjeni pogoji iz tretje in šeste alineje 43. člena ZZZiv, na podlagi katerih je inšpektor pristojen, da skrbniku živali trajno odvzame žival in mu trajno prepove nadaljnjo rejo živali. Vrhovno sodišče je zavrnilo predlog za dopustitev revizije.
2. Pritožnik zatrjuje kršitev 22. člena Ustave, ker naj bi bila odločitev Upravnega sodišča, da so izpolnjeni zakonski pogoji iz tretje in šeste alineje 43. člena ZZZiv, pod katerimi je dopustno prepovedati rejo živali in odvzeti žival, samovoljna in arbitrarna.
Pogoji za izrek ukrepa prepovedi reje naj ne bi bili izpolnjeni (šesta alineja 43. člena ZZZiv), ker naj ne bi bil izpolnjen pogoj ponavljajočih se kršitev in ker naj bi bilo napačno ugotovljeno, da je pritožnik konjem povzročal bolečine in trpljenje. Upravno sodišče naj bi napačno sklepalo, da že obstoj ugotovljenih kršitev pri reji pomeni obstoj trpljenja in bolečin konj.
Za izrek ukrepa prepovedi reje naj bi bilo treba ugotoviti vzročno zvezo med ugotovljeno kršitvijo in trpljenjem vsake posamezne živali. Upravno sodišče pa naj bi napačno sklepalo, da je že način reje živali vplival na njihovo zdravje in da je pritožnik s svojim načinom reje živalim povzročal nepotrebne bolečine in trpljenje, kot so opredeljeni v 26. točki 5. člena ZZZiv. Pritožnik meni, da ni dopustno na obstoj bolečin in trpljenja sklepati zgolj iz ugotovljenega načina reje, temveč naj bi bilo treba ugotavljati zdravstveno stanje vsake posamezne živali, zato naj bi bila odločitev arbitrarna. Meni, da so bili pogoji iz 7. člena ZZZiv, ki naj bi jih moral zagotoviti pritožnik, določeni arbitrarno. Za presojo morebitnih ugotovljenih kršitev naj bi bilo treba upoštevati, da je pritožnik redil rejne konje, zato bi pri ugotavljanju minimalnih pogojev in standardov morala biti odločilna presoja skladnosti stanja konj z rejnimi cilji. Ker naj bi bilo v postopku ugotovljeno, da je rejno stanje konj ustrezno, naj ne bi bilo mogoče ugotoviti, da konji trpijo.
3. Pritožnik tudi meni, da niso bili izpolnjeni pogoji za izrek ukrepa odvzema živali (tretja alineja 43. člena ZZZiv). Poudarja, da ni namen ZZZiv, da se pri vsaki kršitvi skrbniku odvzame žival, temveč bi bilo treba pri vsaki živali ugotoviti njeno stanje in ugotoviti, da je zaradi njene zaščite takšen ukrep nujen. Upravno sodišče naj bi napačno opredelilo bistveno sporno vprašanje v tej zadevi. Bistvo spora naj ne bi bilo pritožnikovo nestrinjanje z minimalnimi standardi reje konj, temveč naj bi bilo sporno, ali je pritožnik sploh kršil 7. člen ZZZiv glede vseh 31 konj in ali je za vseh 31 konj ukrep njihovega odvzema nujen in neizbežen, ker bi se le tako lahko zagotovila zaščita vseh 31 živali. V inšpekcijskem postopku naj bi bile ugotovljene kršitve le za posameznega neidentificiranega konja ali neidentificirano skupino konj, ne pa za vse konje. Prav tako naj ne bi bile za vse konje ugotovljene enake kršitve.
Pritožnik pa poudarja, da mora skrbnik v skladu s 7. členom ZZZiv ob upoštevanju vrste živali zagotoviti različne pogoje za rejo živali, kar pa zahteva identifikacijo vsake posamezne živali in ugotavljanje stanja vsake posamezne živali.
4. Napačna naj bi bila tudi ugotovitev, da naj pritožnik konjem ne bi priskrbel vode, saj je trdil in dokazal, da konjem daje vodo dvakrat do trikrat dnevno, kar za vrsto konj, ki jih je redil, zadostuje. Pojasnil je, da je konjem na voljo zadostna količina hrane, da jim globok nastilj ne škoduje, da hlevski prostori niso plesnivi in da konjem ni treba zagotoviti ločene nastanitve. Pritožnik naj bi se pri tem skliceval na znanstvena spoznanja in svoje dolgoletne izkušnje. Navedbe pritožnika pa naj bi potrdila tudi zaslišana priča. Upravno sodišče naj bi tudi napačno uporabilo Pravilnik o zaščiti rejnih živali (Uradni list RS, št. 51/10, 70/10, 63/23, 69/23 – popr. – v nadaljevanju Pravilnik), saj naj bi pri pogojih reje uporabilo merila za rejo drugih živali, čeprav naj bi Pravilnik zahteval, naj se pri določitvi pogojev reje upošteva tudi vrsta živali.
5. Upravno sodišče naj bi tudi napačno ugotovilo, da je pritožnik pri ravnanju s konji ravnal naklepno v smislu 4. člena ZZZiv. Pritožnik poudarja, da sodišče ni ugotavljalo elementov naklepa. Stališče Upravnega sodišča o naklepnem ravnanju pritožnika naj bi bilo arbitrarno. Ker naj Upravno sodišče ne bi ugotavljalo dejanskih elementov naklepa, naj bi spremenilo pravno podlago upravne odločbe, ne da bi pri tem zagotovilo kontradiktorni postopek. Glede na navedeno naj bi bila sodba Upravnega sodišča sodba presenečenja.
6. Izrek upravne odločbe naj bi bil nejasen in nedoločen, ker v njem niso bili jasno identificirani vsi odvzeti konji. Pritožnik opozarja, da je v tožbi obsežno ugovarjal, da pojem "vsi konji, ki jih poseduje zavezanec" v izreku ni dovolj določen. Zato naj bi bilo stališče Upravnega sodišča, da naj bi pritožnik le pavšalno ugovarjal določnosti izreka, napačno. V postopku naj ne bi bilo ugotovljeno, ali je pritožnik sploh lastnik in skrbnik vseh konj. Pritožnik meni, da je stališče Upravnega sodišča, da je izrek upravne odločbe dovolj določen, napačno. S tem pa naj bi bila kršena tudi pravica iz 23. člena Ustave.
7. Upravno sodišče naj bi tudi arbitrarno presodilo, da so fotografije, ki jih je naredila inšpektorica, verodostojne. Sodišče naj bi na podlagi fotografij napačno ugotovilo, da z njih izhajajo bolezenski znaki in stanje konj na dan odvzema konj. Pritožnik poudarja, da je v pritožbi in tožbi obrazloženo zatrjeval, da so konji zdravi in da je prav z namenom dokazovanja svoje trditve o zdravstvenem stanju konj predlagal izvedbo več dokazov. Upravno sodišče je zavrnilo izvedbo dokazov, zato naj bi bilo stališče Upravnega sodišča, da je pritožnik le posplošeno navajal, da so konji zdravi, napačno. Upravni organi in Upravno sodišče naj ne bi ugotavljali okoliščin, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, ali so bili vsi pritožnikovi konji poškodovani, bolni oziroma ali njihovo stanje zahteva zaščito. Upravno sodišče pa naj bi brez strokovnega znanja s fotografij ugotovilo bolezenske znake konj in stanje na pritožnikovi kmetiji. Pritožnik poudarja, da fotografije ne prikazujejo vseh odvzetih konj in da s fotografij niti ni mogoče ugotoviti, katere konje prikazujejo. Ker upravni organ ni ugotavljal stanja vsakega posameznega konja, so ugotovitve Upravnega sodišča o stanju konj in pritožnikove kmetije na podlagi fotografij arbitrarne.
8. Dokazna ocena Upravnega sodišča o dokazni vrednosti priče, ki je bila zaslišana na glavni obravnavi, naj bi bila arbitrarna in neobrazložena. Stališče Upravnega sodišča, da priča ni povedala ničesar konkretnega o pogojih reje pritožnikovih konj, naj bi bilo napačno. Upravno sodišče naj bi zaslišanje te priče vodilo na način, ki bi vzbujal dvom o nepristranosti sodišča. S tem naj bi bila kršena pravica iz 23. člena Ustave.
9. Pritožnik zatrjuje, da naj bi Upravno sodišče kršilo pravico iz 22. člena Ustave, ker naj ne bi odgovorilo na več njegovih bistvenih tožbenih očitkov. Upravno sodišče naj se ne bi opredelilo do tožbenih ugovorov, s katerimi je pritožnik podrobno in obsežno ugovarjal ugotovitvi, da naj bi konjem povzročal trpljenje in bolečino. Upravno sodišče naj ne bi odgovorilo na tožbene ugovore, da je bila njegova reja konj ustrezna in da so bili v upravnem postopku napačno ugotovljeni minimalni pogoji za rejo pritožnikovih konj, ki izhajajo iz 7. člena ZZZiv. Pritožnik navaja, da naj bi stališča o izpolnjenosti pogojev iz šeste alineje 43. člena ZZZiv sprejel šele pritožbeni organ, zato bi morala biti obrazložitev Upravnega sodišča taka kot opredelitev prvostopenjskega organa. Upravno sodišče naj se ne bi opredelilo do očitkov, da niso bile izkazane ponavljajoče se kršitve, da ni bil ugotovljen obstoj trpljenja in bolečin za vsakega posameznega konja, da ni bila ugotovljena vzročna zveza med očitanimi kršitvami ter obstojem bolečin in trpljenja konj ter da ni bilo ugotovljeno, da bi pritožnik pogoje reje kršil pri vseh 31 konjih. Pritožnik navaja, da se je Upravno sodišče glede očitkov pritožnika o zagotavljanju ustreznih ležišč in stojišč konj oprlo na razloge iz upravne odločbe, čeprav so se sporna vprašanja glede ležišč in stojišč konj postavila šele v upravnem sporu. Pritožnik je ugovarjal očitku o nezadostnem gibanju. Upravno sodišče naj ne bi pojasnilo, zakaj z navedbami, da je zagotavljal klavno kondicijo konj, ne more uspešno ugovarjati ugotovljeni kršitvi. Pritožnik naj bi ugovarjal verodostojnosti fotografij in ugotovitvi, da z njih izhajajo bolezenski znaki in stanje konj na dan odvzema. Upravno sodišče naj na te očitke ne bi odgovorilo.
10. Upravno sodišče naj ne bi obrazložilo, zakaj naj bi bila ukrepa prepovedi reje in odvzema živali sorazmerna. Pritožnik naj bi v 29., 50. in 74. točki tožbe obširno navajal razloge, s katerimi naj bi utemeljil nesorazmernost ukrepa prepovedi reje, navajal naj bi, da bi bilo mogoče sprejeti tudi ukrep začasnega odvzema živali in da očitane kršitve nimajo take teže, da bi bil ukrep trajne prepovedi reje sorazmeren. Upravno sodišče naj se do teh navedb ne bi opredelilo in naj ne bi odgovorilo na pritožnikove očitke, da inšpektorica ni ugotavljala identitete konj in njihovega stanja ter da v upravni odločbi odvzeti konji niso bili identificirani v izreku. Pritožnik naj bi že v tožbi poudaril, da odločbe s takim izrekom ni mogoče preizkusiti, saj ni mogoče ugotoviti, ali se očitane kršitve nanašajo na vse konje in ali je ukrep odvzema upravičen pri vseh konjih. Upravno sodišče pa naj na te očitke ne bi odgovorilo. Upravno sodišče naj tudi ne bi odgovorilo na navedbe pritožnika, da je pristojni upravni organ uporabljal pogoje za rejo drugih živali in ne pogojev za rejo pritožnikovih konj. Pritožnik naj bi argumentirano pojasnil, zakaj se ne strinja z znanstvenimi spoznanji, na katera je oprta odločitev upravnega organa, trditve pritožnika naj bi potrdila tudi zaslišana priča, Upravno sodišče pa naj se do teh navedb ne bi opredelilo.
11. Pritožnik naj bi predlagal izvedbo več dokazov, s katerimi je želel dokazati, da so bili pogoji iz 7. člena ZZZiv, ki bi jih moral pritožnik izpolnjevati pri reji konj, ugotovljeni napačno, da z načinom reje konjem ni povzročal bolečin in trpljenja in da je bilo zdravstveno stanje konj ustrezno. Pritožnik naj bi se z namenom dokazovanja zgoraj navedenih trditev skliceval na poročilo veterinarske ambulante z dne 10. 3. 2020 in na cenitveno poročilo ob prodaji konj, iz katerega naj bi izhajalo, da so bili konji ob prodaji zdravi. Upravno sodišče naj se do navedenih dokazov ne bi opredelilo. Pritožnik je napačno ugotovljene standarde reje in zdravstveno stanje konj ob odvzemu želel dokazovati s postavitvijo izvedenca ustrezne stroke in zaslišanjem prič. Meni, da je s predlaganimi dokazi omajal verodostojnost fotografij. Pri tem poudarja, da je
v tožbi izpodbijal strokovne zaključke uradne osebe, o katerih pa naj Upravno sodišče ne bi imelo ustreznega znanja.
Upravno sodišče naj bi dokazne predloge zavrnilo zgolj formalno. Izvedbo dokaza s postavitvijo izvedenca naj bi zavrnilo s stališčem, da je izpodbijano odločbo izdal uradni veterinar, ki je strokovnjak na svojem področju. Pritožnik meni,
da je bilo že za pravilno ugotovitev dejanskega stanja treba imeti ustrezno strokovno znanje. Čeprav je uradna oseba sicer imela strokovno znanje, pa to ne pomeni, da pritožnik ne bi smel s pomočjo dokazov v upravnem sporu izpodbijati dejanskih ugotovitev, ki temeljijo na strokovni oceni. Glede na to pritožnik meni, da presoja pravilnosti in zakonitosti odločbe z vidika pravilno ugotovljenega dejanskega stanja, ki temelji na strokovni oceni, ne more biti pravna presoja sodišča
. Pritožnik meni, da navedeno stališče pomeni kršitev pravice iz 22. člena Ustave. Stališče Upravnega sodišča, da postavitev sodnega izvedenca ni potrebna, ker je uradna oseba v upravnem postopku strokovnjak, naj bi pomenilo tudi kršitev 14. člena Ustave. Ker naj bi bilo pritožniku zavrnjeno dokazovanje z izvedencem, naj bi bila kršena tudi pravica iz 25. člena Ustave.
12. Pritožnik zatrjuje, da je Upravno sodišče v sodbi št. I U 1202/2016 z dne 4. 4. 2017 sprejelo stališče, da je treba za izrek ukrepa prepovedi reje živali ugotoviti ponavljajočo se kršitev ter bolečine in trpljenje živali in vzročno zvezo med obema elementoma. V obravnavani zadevi pa naj Upravno sodišče ne bi ugotavljalo vzročne zveze med kršitvijo ter bolečinami in trpljenjem živali in naj bi s tem odstopilo od ustaljene sodne prakse. Pritožnik tudi meni, da bi morali biti v izreku upravne odločbe, s katero se skrbniku odvzame žival, natančno identificirani vsi odvzeti konji. Zato naj bi bilo stališče Upravnega sodišča, da v konkretnem primeru ni bilo treba v izreku upravne odločbe identificirati vseh konj z navedbo podatkov, ki se vpisujejo v centralni register kopitarjev, v neskladju z ustaljeno sodno prakso. Iz sodb Upravnega sodišča št. I U 1803/1019, št. I U 248/2011, št. I U 1780/2013 in št. I U 247/2018 naj bi izhajalo, da morajo biti v izreku upravne odločbe navedene posamezne živali in njihovi identifikacijski podatki.
13. Pritožnik tudi nasprotuje stališču Upravnega sodišča, da je bilo pri izreku ukrepov spoštovano načelo sorazmernosti iz 7. člena Zakona o inšpekcijskem nadzoru (Uradni list RS, št. 43/07 – uradno prečiščeno besedilo in 40/14 – v nadaljevanju ZIN). Meni, da niti upravni organ niti sodišče nista ugotavljala teže kršitev, ki so se očitale pritožniku, in ali bi bilo mogoče izreči milejši ukrep, da bi se dosegel namen predpisa. Zatrjuje, da se z ukrepom ni sledilo namenu predpisa, tj. zaščiti živali, temveč naj bi bil namen kaznovanje pritožnika, ker ni želel spoštovati zahtev inšpektorice. V tem okviru pritožnik tudi poudarja, da ukrep trajne prepovedi reje pomeni poseg v pravici iz 34. in 49. člena Ustave oziroma kršitev teh pravic. Sodišče naj bi arbitrarno razlagalo zakonske pojme, ki omogočajo izrek ukrepa prepovedi reje konj, in pri presoji sorazmernosti ukrepa prepovedi reje izvotlilo pomen pogojev, ki morajo biti izpolnjeni za izrek takega ukrepa, kar naj bi tudi pomenilo kršitev načela zakonitosti iz 28. člena Ustave.
14. Pritožnik tudi meni, da odvzem vseh konj pomeni kršitev pravice iz 33. člena Ustave, ker niso bili izpolnjeni zakonski pogoji za odvzem živali. Nasprotuje stališču Upravnega sodišča, da v konkretnem primeru ni bilo treba v izreku identificirati vsakega posameznega odvzetega konja. Pri odvzemu živali naj bi bila identifikacija vsake odvzete živali bistvena zato, ker takšen ukrep pomeni poseg v pravico iz 33. člena Ustave. Pritožnik meni, da mora biti pri razlastitvi z upravno odločbo natančno identificiran predmet razlastitve. Ukrep trajnega odvzema konj naj bi pomenil nesorazmeren poseg v pravico iz 33. člena Ustave.
15. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-429/24 z dne 11. 3. 2025 sprejelo v obravnavo ustavno pritožbo zoper II. točko izreka sodbe Upravnega sodišča. O tem je na podlagi prvega odstavka 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) obvestilo Upravno sodišče, Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano ter UVHVVR.
B.
Procesna vprašanja
16. Predpostavka za vložitev ustavne pritožbe je tudi pogoj izčrpanosti pravnih sredstev po vsebini, kar pomeni, da mora pritožnik trditve o domnevnih protiustavnostih uveljavljati že v postopku pred pristojnimi sodišči.
[2]
Iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da je pritožnik, skladno s subsidiarno vlogo Ustavnega sodišča, dolžan očitke o kršitvah človekovih pravic zatrjevati v vseh vloženih pravnih sredstvih.
[3]
17. Pritožnik v predlogu za dopustitev revizije ni zatrjeval kršitve pravice do nepristranskega sodišča (prvi odstavek 23. člena Ustave) zaradi neustreznega zaslišanja priče na glavni obravnavi in kršitve načela zakonitosti (28. člen Ustave). Zato teh očitkov ni materialno izčrpal v predhodnih pravnih sredstvih. Ker teh očitkov ni mogoče vsebinsko obravnavati, se Ustavnemu sodišču niti ni treba opredeliti, ali bi pritožnikovi očitki sploh lahko bili upoštevni z vidika prvega odstavka 23. člena in 28. člena Ustave.
Presoja z vidika pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave)
18. Pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Pritožnik zatrjuje kršitev pravice do enakega varstva pravic, ker naj bi bilo več stališč Upravnega sodišča očitno napačnih in arbitrarnih, ker naj Upravno sodišče ne bi odgovorilo na vse tožbene očitke oziroma naj nanje ne bi odgovorilo v zadostni meri, ker naj Upravno sodišče ne bi obrazloženo zavrnilo dokaznih predlogov, ker naj bi odstopilo od ustaljene sodne prakse in ker naj bi izdalo sodbo presenečenja.
Obrazloženost sodbe Upravnega sodišča
19. Pritožnik sodbi Upravnega sodišča očita, da je pomanjkljivo obrazložena, zato je Ustavno sodišče naprej presodilo, ali je sodba Upravnega sodišča obrazložena v skladu z zahtevami 22. člena Ustave. Iz ustavnosodne presoje namreč izhaja, da razumnosti sprejete odločitve ni mogoče preizkusiti, dokler ni odločitev ustrezno obrazložena.
[4]
20. Nezadostna utemeljitev pravnega stališča pomeni kršitev zahteve po obrazloženosti sodne odločbe kot samostojne in avtohtone prvine pravice do poštenega sojenja, ki jo zagotavlja 22. člen Ustave.
[5]
Iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da je obrazložena sodna odločba bistveni del poštenega sodnega postopka. Z njo mora sodišče konkretno in zadosti jasno opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev.
[6]
Obrazložitev sodbe ima izvirno vrednost, ki je v zagotavljanju uvida v razloge za odločitev. Za zagotovitev človekove pravice do poštenega sojenja in za zagotovitev zaupanja v sodstvo je velikega pomena, da stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, lahko spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, ki se nanaša na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[7]
Stranka mora iz obrazložitve sodišča spoznati, da se je sodišče z njenimi argumenti seznanilo in jih obravnavalo, ter ne sme ostati v dvomu, ali jih sodišče ni preprosto prezrlo.
[8]
Pri tem sodišče ni dolžno posebej odgovarjati na vsak pravni argument stranke, dolžno pa se je opredeliti vsaj do nosilnih pravnih naziranj stranke, ki so dovolj argumentirana, ki niso očitno neutemeljena in ki za odločitev v zadevi po razumni presoji sodišča niso nerelevantna. Prav tako tudi ni nujno, da je odgovor na navedbo stranke vedno izrecen, saj je v določenih primerih tudi iz drugih navedb v obrazložitvi razvidno, da se je sodišče seznanilo z argumenti stranke in da jih je obravnavalo.
[9]
21. Obseg obveznosti obrazložitve je odvisen od narave odločitve in okoliščin posameznega primera.
[10]
Zahteva po obrazloženosti sodbe v upravnem sporu o zakonitosti, v katerem Upravno sodišče v okviru tožbenih ugovorov presoja le zakonitost upravne odločbe, je praviloma nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb. To velja predvsem, kadar Upravno sodišče pritrdi pravnemu naziranju upravnih organov
in če stranka v tožbi zgolj ponavlja očitke in argumente, ki jih je navajala že med upravnim postopkom in jih je argumentirano zavrnil že upravni organ v izpodbijani odločbi in je zato mogoče že iz upravnih odločb razbrati razloge za sprejeto pravno stališče.
[11]
Sodišče pa se mora, da bi zadostilo zahtevam iz 22. člena Ustave, vselej opredeliti do tožbenih ugovorov, ki so pravno odločilni za presojo konkretne zadeve in na katere v izpodbijani upravni odločbi še ni bilo odgovorjeno.
[12]
22. Pritožnik trdi, da se Upravno sodišče ni opredelilo do tožbenih ugovorov, da so bili napačno ugotovljeni minimalni pogoji za rejo pritožnikovih konj, ki izhajajo iz 7. člena ZZZiv, in da pristojni organ ni ugotovil ponavljajočih se kršitev. Upravno sodišče naj se tudi ne bi opredelilo do podrobnih in obsežnih tožbenih ugovorov, s katerimi je pritožnik nasprotoval ugotovitvi pristojnega organa, da njegova reja konj ni bila ustrezna in da je konjem povzročal trpljenje in bolečino.
23. Upravno sodišče se je na podlagi 71. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, 62/10, 109/12 in 49/23 – v nadaljevanju ZUS-1) sklicevalo tudi na razloge upravnih odločb, v katerih so bili podrobno obrazloženi standardi reje konj. Sklicevanje sodišča na drugi odstavek 71. člena ZUS-1 (ki sodišču omogoča, da ne ponavlja razlogov upravne odločbe, s katerimi se strinja) samo po sebi ni ustavnopravno sporno, če pritožnik v upravnem sporu ponavlja trditve, ki jih je uveljavljal že v upravnem postopku.
[13]
V konkretnem primeru je pritožnik v tožbi v večji meri le ponovil trditve, ki jih je navajal že med upravnim postopkom na prvi stopnji in v pritožbi zoper upravno odločbo. Prvostopenjski in drugostopenjski organ sta v obrazložitvah upravnih odločb obsežno pojasnila minimalne zahteve reje konj in v čem se je način pritožnikove reje razlikoval od zahtevanih standardov. V obrazložitvi drugostopenjskega organa je podrobno obrazloženo, zakaj pritožbeni organ ne more slediti pritožnikovim trditvam o ustreznosti njegove reje konj in zakaj lahko sledi ugotovitvam uradne osebe.
[14]
Drugostopenjski organ je pojasnil tudi, da pritožnik svojih trditev ni podkrepil z nobenimi znanstvenimi spoznanji ali z navajanjem strokovne literature. Tudi Upravno sodišče se je do zgoraj navedenih pritožnikovih očitkov opredelilo v 32., 34., 35. in 37. točki obrazložitve sodbe. V 36. točki obrazložitve je tudi pojasnilo, da mora skrbnik živali pogoje za rejo živali zagotavljati ves čas in da skrbnik živali z zgolj enkratnim izboljšanjem razmer ne more prikazati, da ne gre za ponavljajoče se kršitve. Zato ne drži, da se Upravno sodišče do pritožnikovih očitkov sploh ne bi opredelilo, temveč gre za to, da se pritožnik z zaključki upravnih organov in Upravnega sodišča ne strinja.
24. Pritožnik v ustavni pritožbi trdi, da naj bi nekatera vprašanja postala sporna šele v upravnem sporu, zato naj Upravno sodišče ne bi smelo tožbenih očitkov zavrniti s sklicevanjem na obrazložitev v upravnih odločbah. Pritožnik navede, da naj bi šele drugostopenjski upravni organ sprejel stališče, da so izpolnjeni pogoji iz šeste alineje 43. člena ZZZiv, in bi zato Upravno sodišče moralo o tem odločiti kot prvostopenjski organ. Že prvostopenjski upravni organ je v obrazložitvi navedel pravno podlago za sprejetje inšpekcijskega ukrepa prepovedi reje konj. Zgolj to, da je drugostopenjski organ upoštevno materialno pravo razložil bolj natančno, ne pomeni, da se Upravno sodišče ne bi moglo v obrazložitvi sklicevati tudi na ta stališča. Poleg navedenega pa tudi Upravno sodišče pritožnikovih tožbenih očitkov ni zavrnilo zgolj s sklicevanjem na obrazložitev v upravnih odločbah, temveč je v 34. točki obrazložitve tudi sámo razložilo zakonske določbe, ki so bile pravna podlaga za sprejetje inšpekcijskega ukrepa.
25. Pritožnik tudi trdi, da naj bi šele drugostopenjski organ sprejel nekatera sporna stališča glede zagotavljanja ustreznih ležišč in stojišč konjem, zato Upravno sodišče teh tožbenih očitkov ne bi smelo zavrniti s sklicevanjem na obrazložitev v upravni odločbi. Pritožnik v ustavni pritožbi ni konkretno pojasnil, katera stališča glede zagotavljanja ustreznih stojišč in ležišč naj bi sprejel šele drugostopenjski organ. Pritožniku so bili ukrepi v zvezi z zagotovitvijo ustreznih ležišč in stojišč naloženi že v 2. točki izreka odločbe št. U06171-367/2018/12 z dne 29. 1. 2019. Prvostopenjski organ je že v navedeni ureditveni odločbi, ki je še pred izdajo prvostopenjske odločbe postala pravnomočna, obrazložil, kakšna stojišča in ležišča morajo biti zagotovljena konjem, in ugotovil, kakšna stojišča in ležišča je zagotavljal pritožnik. Drugostopenjski organ je navedel, da ugotovljeno dejansko stanje temelji na spisnih listinah ter fotografijah, posnetih ob posameznem ogledu.
[15]
Poudaril je, da so ključni dokumenti za ta pritožbeni postopek v dveh prvostopnih spisih št. U0617-26/2020 in št. U06171-367/2018, v katerih so bili pritožniku naloženi ukrepi za odpravo ugotovljenih nepravilnosti pri reji konj. Poudaril je tudi, da so bili pritožniku razlogi za zagotavljanje ustreznih stojišč in ležišč podrobno obrazloženi že v ureditveni odločbi z dne 29. 1. 2019, zoper katero je pritožnik imel možnost vložiti vsa pravna sredstva, česar pa ni storil, zato je odločba postala pravnomočna. Drugostopenjski organ je poudaril, da razlogov, s katerimi pritožnik izpodbija pravilnost inšpektorskih ukrepov, naloženih s pravnomočnimi odločbami, v tem pritožbenem postopku ne more in ne sme upoštevati. Ker sta pritožnikove očitke glede zagotavljanja ustreznih stojišč in ležišč zavrnila že upravna organa, je Upravno sodišče lahko te tožbene očitke zavrnilo tudi s sklicevanjem na obrazložitev upravnih odločb.
26. Upravno sodišče je v sodbi res le navedlo, da pritožnik z navedbami o zagotavljanju "klavne kondicije" konj ne more izkazati, da so se konji zadostno gibali, in pri tem ni dodatno pojasnilo, zakaj ti pritožnikovi argumenti ne morejo biti upoštevni. Vendar pa obrazložitev Upravnega sodišča iz tega razloga še ni pomanjkljiva. Te ugovore pritožnika sta obrazloženo zavrnila prvostopenjski in drugostopenjski upravni organ. Prvostopenjski organ je pojasnil, da pritožnik mladim konjem, ki jih je sam poimenoval "klavna žrebeta", ni zagotavljal minimalne svobode gibanja. Iz obrazložitve prvostopenjskega organa izhaja, da je treba konjem, četudi so namenjeni za prehrano, zagotavljati svobodo gibanja in da se konjem gibanja ne sme omejiti z namenom pridobivanja "klavne kondicije". Prvostopenjski organ je pojasnil, da privezovanje konj v preozka stojišča, ne da bi jih skrbnik vsakodnevno izpuščal, povzroča konjem nepotrebno trpljenje. Pojasnil je, da pritožnik zgolj z ekonomskimi motivi svojega ravnanja ne more opravičiti. Tudi drugostopenjski organ je potrdil stališča prvostopenjskega organa. Zato so pritožnikovi očitki, da mu ni bilo obrazloženo, zakaj navedbe o zagotavljanju klavne kondicije konj ne morejo biti upoštevne pri presoji, neutemeljeni.
27. Pritožnik zatrjuje, da je ugovarjal tudi verodostojnosti fotografij in ugotovitvi, da z njih izhajajo bolezenski znaki ter stanje konj na dan odvzema. Upravno sodišče pa naj bi očitke zavrnilo le s pavšalnim stališčem, da so fotografije verodostojne. Iz obrazložitve prvostopenjskega organa izhaja, da je uradna oseba dejansko stanje ugotavljala z ogledom. O uradnih opažanjih in ugotovitvah je uradna oseba sestavila zapisnik, ki mu je priložila tudi fotografije, s katerih je bilo razvidno stanje ob ogledu. Prvostopenjski organ je pojasnil, da so bile fotografije posnete ob uradnih nadzorih v obdobju od 3. 9. 2018 do 22. 6. 2020 in so priložene v spisih v zadevah št. U06171-367/2020 in št. U0617-26/2020. Drugostopenjski organ je navedel, da je bilo dejansko stanje ugotovljeno v zapisniku, ki so mu bile priložene fotografije. Pritožnik je v pritožbi trdil, da so bile fotografije pridobljene na nezakonit način, kar je drugostopenjski organ zavrnil, ne pa da so neverodostojne. Upravno sodišče je pritožniku pojasnilo, da bi moral svoje trditve o neverodostojnosti fotografij podkrepiti z dokazi. Pritožnik bi moral navesti razloge, s katerimi bi utemeljil, zakaj fotografije ne prikazujejo resničnega stanja na njegovi kmetiji, česar pa ni storil. Upravno sodišče je pritožniku tudi pojasnilo, da zgolj s sklicevanjem na slabo kakovost fotografij ne more izkazati njihove neverodostojnosti, saj je imel možnost vpogleda v spis in se prepričati o tem, kaj je na slikah in ali gre za enake fotografije, kot so mu bile posredovane z zapisnikom. Zgolj to, da pritožnik zavrača možnost vpogleda v spis, še ne pomeni kršitve pravice iz 22. člena Ustave.
[16]
Ne držijo pa trditve pritožnika, da Upravno sodišče ni vpogledalo v izvirnike fotografij, saj je izrecno navedlo, da je vpogledalo v slikovno gradivo v upravnem spisu in da je pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja preverjalo s fotografij.
28. Upravno sodišče naj se ne bi opredelilo do očitkov, da ni bil ugotovljen obstoj trpljenja in bolečin za vsakega posameznega konja, da ni bila ugotovljena vzročna zveza med očitanimi kršitvami ter obstojem bolečin in trpljenja za vsakega odvzetega konja in da ni bilo ugotovljeno, da bi pritožnik pogoje reje kršil pri vseh 31 konjih. Iz obrazložitve odločb prvostopenjskega in drugostopenjskega organa izhaja, da je uradna oseba ugotavljala stanje na pritožnikovi kmetiji v daljšem časovnem obdobju. V tem času je uradna oseba pritožniku izdala tudi dve odločbi, s katerima so bili pritožniku naloženi konkretni ukrepi za odpravo ugotovljenih nepravilnosti pri skrbi za konje. Ugotovljeno je bilo, da pritožnik konjem ne zagotavlja suhega prostora, da jim ne zagotavlja ustreznih stojišč in ležišč, da jim ne zagotavlja zadostne možnosti gibanja, da v hlevu ni zagotovljena ustrezna higiena in da konjem ni v zadostni meri zagotovljena pitna voda. Tako prvostopenjski kot drugostopenjski organ sta vse ugotovljene pomanjkljivosti pri reji konj podrobno opisala in obrazložila. Tudi Upravno sodišče je navedene pomanjkljivosti ponovno povzelo v svoji obrazložitvi. Pojasnilo je, da se pritožnik ne strinja z minimalnimi pogoji za rejo konj, ki bi jih bil dolžan zagotavljati. Upravno sodišče res ni izrecno pojasnilo, zakaj v konkretnem primeru ni bilo treba ugotavljati vzročne zveze med očitanimi kršitvami ter obstojem trpljenja in bolečin za vsakega posameznega konja. Vendar odgovor na te pritožnikove očitke smiselno izhaja iz obrazložitve.
Ko je v postopku ugotovljeno, da skrbnik živali rejo na splošno izvaja na način, ki pomeni táko kršitev zakonskih obveznosti, da s tem povzroča živalim bolečine in trpljenje, to samo po sebi pomeni, da so spornim razmeram podvrženi vsi konji, za katere skrbi njihov skrbnik. Zato je razumno domnevati, da je podana vzročna zveza med ponavljajočimi se kršitvami ter ugotovljenim obstojem bolečin in trpljenja za vse živali, ki so v oskrbi konkretnega skrbnika živali.
Iz obrazložitve sodbe Upravnega sodišča torej smiselno izhajajo razlogi odločitve.
29. Upravno sodišče naj tudi ne bi odgovorilo na navedbe pritožnika, da je pristojni upravni organ uporabljal pogoje za rejo drugih živali in ne pogojev za rejo pritožnikovih konj. Drži, da se je prvostopenjski organ pri ugotavljanju, ali je pritožnik žrebetom zagotovil ustrezno ležišče, skliceval na 20. člen Pravilnika, ki ureja pogoje reje za teleta.
[17]
Navedel je, da bi bilo sicer glede zagotavljanja ustreznih ležišč mogoče analogno uporabiti merila, ki veljajo za teleta, vendar pa je že v 7. členu ZZZiv določeno, da mora skrbnik živali zagotavljati ustrezno bivališče, kar pomeni, da morajo biti žrebetom zagotovljena ležišča brez iztrebkov. Iz navedenega pa ne izhaja, da bi prvostopenjski organ uporabil pogoje za rejo drugih živali. Ker navedbe pritožnika ne držijo, zgolj to, da Upravno sodišče teh očitkov ni izrecno zavrnilo, še ne pomeni kršitve 22. člena Ustave.
30. Ne držijo tudi očitki pritožnika, da Upravno sodišče ni pojasnilo, zakaj izpovedba zaslišane priče ne bi mogla omajati Upravnega sodišča pri odločitvi. Upravno sodišče je pojasnilo, da je priča izpovedala le glede pogojev, ki jih naj bi bilo treba zagotavljati konjem, ni pa izpovedala o konkretnem stanju na pritožnikovi kmetiji, zato njena izpovedba ni mogla vplivati na drugačno dokazno oceno.
31. Upravno sodišče naj ne bi obrazložilo, zakaj naj bi bila naložena ukrepa sorazmerna. Pritožnik naj bi v 29., 50. in 74. točki tožbe obširno navajal razloge, s katerimi naj bi utemeljil nesorazmernost naloženih ukrepov. Upravno sodišče naj se ne bi opredelilo do navedb, da očitane kršitve nimajo take teže, da bi bil ukrep trajne prepovedi reje sorazmeren in da bi lahko začasen odvzem živali dosegel namen ukrepa.
32. Pritožnik v 29., 50. in 74. točki tožbe ne navaja razlogov, s katerimi bi utemeljil nesorazmernost naloženih ukrepov. V 29. točki tožbe pritožnik navaja razloge, s katerimi nasprotuje izdaji ustne odločbe. V 50. točki tožbe pritožnik nasprotuje stališču prvostopenjskega organa, da je izbira ukrepov iz 43. člena ZZZiv prepuščena prostemu preudarku uradne osebe in da je uradna oseba prosti preudarek napačno uporabila. V 74. točki tožbe pa pritožnik izvajanje inšpekcijskega postopka povezuje s spremembami v zasebnem življenju. Ne glede na navedeno pa Ustavno sodišče ne more slediti pritožniku, da prvostopenjski organ ni upošteval načela sorazmernosti in da Upravno sodišče ni pojasnilo, zakaj ni bilo mogoče uporabiti milejšega ukrepa. Iz obrazložitve prvostopenjskega organa izhaja, da so bili pritožniku v obdobju dveh let večkrat naloženi inšpekcijski in prekrškovni ukrepi, ki pa niso imeli vpliva na pritožnikovo ravnanje s konji. S predhodnimi inšpekcijskimi ukrepi ni bilo mogoče doseči drugačnega ravnanja pritožnika. Drugostopenjski organ je pojasnil, da mora inšpektor, upoštevaje načelo sorazmernosti iz 7. člena ZIN, izreči ukrep, ki je primeren glede na težo kršitve. Pritožbeni organ je navedel, da mora inšpektor v skladu z načelom zakonitosti v primeru ugotovljenih kršitev izreči tisti ukrep, ki mu ga nalaga zakon. ZZZiv za primere, ko skrbnik živali večkrat krši obveznosti iz tega zakona ter živalim povzroča trpljenje, drugega ukrepa, kot je ukrep iz šeste alineje 43. člena ZZZiv, sploh ne predvideva. Inšpektor je torej imel na podlagi ZZZiv pravico in dolžnost izreči tak ukrep. Drugostopenjski organ je navedel, da v takem primeru ni mogoče govoriti o nesorazmernem posegu v katerokoli človekovo pravico, saj je načelo sorazmernosti v tem primeru presodil že zakonodajalec. Tudi Upravno sodišče je pojasnilo, da je bila zaradi ponavljajočih se nepravilnosti, ki so bile ugotovljene v daljšem časovnem obdobju, in ob nekritičnosti pritožnika do svojega ravnanja prepoved reje sorazmeren ukrep.
33. Glede na navedeno so očitki pritožnika, da Upravno sodišče ni konkretno in zadosti jasno opredelilo razlogov, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, neutemeljeni.
Očitna napačnost oziroma samovoljnost sodbe Upravnega sodišča
34. Pritožnik z navedbami, da ni bil izpolnjen pogoj ponavljajočih se kršitev, da naj bi bilo napačno ugotovljeno, da je pritožnik konjem povzročal bolečine in trpljenje, da naj bi Upravno sodišče napačno sklepalo, da že obstoj ugotovljenih kršitev pri reji pomeni obstoj trpljenja in bolečin konj, da naj upravni organ ne bi ugotavljal zdravstvenega stanja vsakega posameznega konja, da naj bi Upravno sodišče napačno ugotovilo minimalne standarde reje konj, da v postopku ni bilo ugotovljeno, ali je pritožnik kršil 7. člen ZZZiv pri vseh 31 konjih, da je izrek upravne odločbe nejasen in nedoločen, da naj bi Upravno sodišče uporabilo merila za rejo drugih živali, da naj bi bile fotografije inšpektorice neverodostojne, da je konjem priskrbel zadostno količino vode in hrane, da jim globok nastilj ne škoduje, da konjem ni treba zagotoviti ločene nastanitve, da naj bi Upravno sodišče napačno ocenilo dokazno vrednost priče in da naj bi Upravno sodišče napačno uporabilo Pravilnik, zatrjuje napačno uporabo materialnega prava, kršitev pravil upravnega postopka, nepopolno in nepravilno ugotovitev dejanskega stanja in napačno dokazno oceno. Iz ustavnosodne presoje izhaja, da Ustavno sodišče ni instanca sodiščem, ki odločajo v upravnem sporu, in da Ustavno sodišče ne presoja nepravilnosti pri ugotavljanju dejanskega stanja ter pri uporabi materialnega in procesnega prava samih po sebi.
[18]
V skladu s 50. členom ZUstS namreč Ustavno sodišče izpodbijano sodno odločbo preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine. Zato pritožnik s temi očitki ustavne pritožbe praviloma ne more utemeljiti, razen če bi bila odločitev očitno napačna oziroma arbitrarna. Prav to pa trdi pritožnik glede nekaterih zgoraj navedenih očitkov.
35. V skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo iz 22. člena Ustave med drugim izhaja tudi prepoved sodniške samovolje.
[19]
Pritožnik napačno razume ustavnopravno relevantni standard arbitrarne oziroma samovoljne odločitve, ki v določenih primerih lahko utemelji kršitev pravice iz 22. člena Ustave
. Oceno arbitrarnega ravnanja lahko Ustavno sodišče izreče le, če sodišče svoje odločitve ni utemeljilo s pravnimi argumenti, zaradi česar je utemeljen sklep stranke, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, pač pa na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev.
O samovoljnosti sodišča pa govorimo takrat, kadar je odločitev sodišča že na prvi pogled očitno napačna
.
[20]
36. Tega pa izpodbijani sodbi Upravnega sodišča ni mogoče očitati. Upravno sodišče je pojasnilo, da so dolžnosti skrbnika živali določene v ZZZiv in Pravilniku. V obrazložitvah odločb prvostopenjskega in drugostopenjskega organa so podobno določene pravne podlage, iz katerih izhajajo minimalni pogoji reje konj. Obrazloženi so pogoji, ki jih je dolžan zagotavljati skrbnik konj. Pojasnjeno je, zakaj morajo biti konjem zagotovljeni minimalni pogoji, povezani z bivalnimi prostori, higienskimi razmerami, možnostjo prostega gibanja živali in možnostjo dostopa do pitne vode, in kako nespoštovanje minimalnih pogojev vpliva na stanje konj. Upravno sodišče je tudi obrazložilo pravno podlago v ZZZiv, ki določa ukrepe pooblaščene osebe, če skrbnik živali ne skrbi ustrezno za živali. Sprejelo je stališče, da je treba za odvzem živali ugotoviti kršitve ZZZiv pri skrbi za živali, zaradi katerih je treba živali zaščititi z odvzemom. Ukrep prepovedi reje pa se lahko izreče, če je skrbnik živali ponavljal kršitve obveznosti iz ZZZiv in je s kršitvami povzročal živali bolečine in trpljenje. Pritožnik razlagi zakonskih pogojev za odvzem živali in prepoved reje, ki jo je zavzelo Upravno sodišče, ne ugovarja. Meni le, da je Upravno sodišče v konkretnem primeru te zakonske pogoje glede na ugotovljeno dejansko stanje napačno uporabilo. To pa samo po sebi ne pomeni, da je odločitev Upravnega sodišča očitno napačna oziroma arbitrarna.
37. Ustavno sodišče ne more slediti trditvam pritožnika o napačno ugotovljenem dejanskem stanju in napačni dokazni oceni sodišča. Upravno sodišče je pojasnilo, da sta bili pritožniku v inšpekcijskem postopku že izdani dve pravnomočni ureditveni odločbi, v katerih so bile ugotovljene pomanjkljivosti pri reji živali. Ugotovilo je, da ni bilo sporno, da je stanje konj z vidika njihove primerne prehranjenosti ustrezno, temveč je bilo sporno, ali je pritožnik izpolnil druge zahteve (ustrezni
bivalni prostori, oskrba konj, higienske razmere, možnost prostega gibanja živali
). Stališče Upravnega sodišča, da lahko trpljenje živalim povzročajo raznovrstna ravnanja oziroma opustitve skrbnikov, ki niso povezane le s primeri fizičnega mučenja ali z ustrezno prehranjenostjo živali, ni očitno napačno. Upravno sodišče je razumno pojasnilo, da je dobrobit živali povezana tudi z zagotavljanjem ustreznega bivališča, z zagotavljanjem higiene ter z dostopom do vode in hrane in da je ob tako ugotovljenih pomanjkljivostih pri reji živali mogoče sklepati na njihovo trpljenje. Upravno sodišče je pojasnilo, kakšni so standardi reje, in tudi navedlo pravno podlago za navedene standarde. Pri tem pa se je sklicevalo tudi na obrazložitvi v upravnih odločbah, v katerih so minimalne zahteve reje konj in razlogi, zakaj morajo biti določene zahteve pri reji konj spoštovane, razumno obrazložene. Zgolj nestrinjanje pritožnika z navedenimi minimalnimi standardi še ne pomeni, da je odločitev arbitrarna.
38. Pritožnik trdi, da naj bi bila sodba Upravnega sodišča arbitrarna tudi zato, ker naj bi Upravno sodišče napačno opredelilo bistveno sporno vprašanje. Po stališču pritožnika naj ne bi bilo sporno, kakšno rejo konj bi moral zagotavljati pritožnik, temveč naj bi bilo sporno, ali bi morala
uradna oseba ugotavljati izpolnjenost pogojev za izrek ukrepa odvzema živali in prepovedi reje pri vsaki živali posebej.
Ustavno sodišče ne more slediti trditvam pritožnika, da v postopku ni bilo sporno vprašanje, kakšni so minimalni pogoji reje, ki jih mora zagotavljati skrbnik konj. Iz obrazložitve odločbe prvostopenjskega in drugostopenjskega organa, obrazložitve sodbe Upravnega sodišča, navedb pritožnika v pritožbi, tožbi, predlogu za dopustitev revizije in v ustavni pritožbi izhaja, da se pritožnik ne strinja z minimalnimi pogoji reje, ki jih je v inšpekcijskih postopkih zagovarjala uradna oseba. Pritožnik obsežno pojasnjuje, zakaj je na primer bil hlev dovolj velik, zakaj določenih konj ni treba dnevno izpuščati iz hleva, na kakšen način je treba konjem zagotavljati pitno vodo in kakšni morajo biti higienski pogoji v hlevu. Iz navedenega torej nedvomno izhaja, da se pritožnik ne strinja z minimalnimi pogoji, ki jih je zahteval inšpekcijski organ. Iz te obrazložitve pa že izhaja, da sodba Upravnega sodišča v tem delu ni očitno napačna. Prav tako pa sodba Upravnega sodišča ni arbitrarna, ker pogoji za izrek inšpekcijskih ukrepov
[21]
niso bili ugotovljeni za vsakega konja posebej. Ko je v postopku ugotovljeno, da skrbnik rejo živali na splošno izvaja na način, ki pomeni táko kršitev zakonskih obveznosti, da s tem povzroča živalim bolečine in trpljenje, to pomeni tudi, da je živali treba zaščititi. Zato stališče, da se lahko že iz ugotovljenega pritožnikovega načina reje in njegove nekritičnosti do svojih ravnanj sklepa, da so pogoji za odvzem izpolnjeni pri vseh konjih, ki jih je imel pritožnik, in da so izpolnjeni pogoji za izrek ukrepa prepovedi reje, ni očitno napačno. Način oskrbe živali, ki ga zagovarja skrbnik živali, ima po naravi stvari vpliv na vse živali, ki so v njegovi oskrbi.
39. Za ugotovitev, da skrbnik živali tej povzroča bolečine in trpljenje, tudi ni nujno vedno ugotoviti zdravstveno stanje vsake posamezne živali. Kot je pritožniku pojasnil že drugostopenjski organ, definicija mučenja živali obsega več dejanj ali opustitev kot zgolj fizično zlorabo živali in nedohranjenost. Zgolj okoliščina, da posledice nedopustnega ravnanja skrbnika živali še niso vidne v tolikšni meri, da bi živali že imele nepopravljive bolezni, še ne pomeni, da kršitve skrbnikovih obveznosti ne morejo povzročati bolečin in trpljenja živalim. Zato tudi stališče, da za izrek ukrepov odvzema živali ni treba ugotavljati zdravstvenega stanja vsake posamezne živali, ni očitno napačno ali arbitrarno.
40. Prav tako sodba Upravnega sodišča ni očitno napačna zato, ker upravni organ v izreku odločbe ni navedel vseh konj s podatki, ki se vpisujejo v centralno evidenco kopitarjev. Ni naloga Ustavnega sodišča, da bi odločalo o tem, kaj sodi v izrek upravne odločbe in kako naj se izrek oblikuje.
[22]
Upravno sodišče pa je razumno obrazložilo, zakaj je bil v konkretnih okoliščinah primera izrek dovolj določen, da je bilo mogoče identificirati odvzete živali.
41. Pritožnik tudi zatrjuje, da uradna oseba sploh ni ugotavljala, kdo je skrbnik odvzetih živali. V postopku ni bilo sporno, da je pritožnik nosilec kmetijskega gospodarstva, na katerem so bili konji. V izreku prvostopenjske odločbe je jasno navedeno, da je pritožnik zavezanec. Drugostopenjski organ je v obrazložitvi tudi izrecno navedel, da v postopku ni bilo sporno, da je pritožnik skrbnik vseh konj. Pritožnik pa v ustavni pritožbi razen tega, da uradna oseba pri odvzemu konj ni ugotavljala identitete vsakega posameznega konja, ne navede drugih okoliščin, ki bi lahko izkazovale, da bi lahko bila kakšna druga oseba skrbnik odvzetih konj in da pritožnik ne bi mogel biti zavezanec za izrečene inšpekcijske ukrepe. Zato pritožnik tudi s temi trditvami ne more izkazati očitne napačnosti odločitve.
42. Glede na navedeno so očitki pritožnika o kršitvi 22. člena Ustave, ker naj bi bila sodba Upravnega sodišča očitno napačna oziroma arbitrarna, neutemeljeni.
Sodba presenečenja
43. Neutemeljeni so tudi očitki pritožnika, da naj bi bila sodba Upravnega sodišča sodba presenečenja, ker naj bi Upravno sodišče napačno ugotovilo, da je pritožnik s konji ravnal naklepno v smislu 4. člena ZZZiv, pri tem pa naj Upravno sodišče ne bi ugotavljalo dejanskih elementov naklepa. S tem naj bi Upravno sodišče spremenilo pravno podlago upravne odločbe.
44. Po ustaljeni ustavnosodni presoji je
o sodbi presenečenja, ki ni sprejemljiva z vidika pravice do izjave iz 22. člena Ustave, mogoče govoriti tedaj, ko sodišče uporabi pravno podlago, na katero se nobena od strank oziroma nobeno od nižjih sodišč v postopku niso sklicevali, pri čemer pa strankama ni mogoče očitati, da bi ob potrebni skrbnosti z uporabo te pravne podlage mogli in morali raču
nati.
[23]
Za tak primer pa v obravnavani zadevi ne gre. Upravno sodišče je v 38. točki obrazložitve sodbe, v kateri je zavračalo pritožnikove očitke, da niso bili izpolnjeni pogoji za izrek ukrepa prepovedi reje konj, res navedlo, da nekritičnost pritožnika do svojih ravnanj ustreza pojmu naklepnega ravnanja v smislu 4. člena ZZZiv, vendar to ne pomeni, da je Upravno sodišče spremenilo pravno podlago upravne odločbe. Ukrep prepovedi reje je temeljil na šesti alineji 43. člena ZZZiv, ki pa ni določala, da bi bilo treba za sprejetje navedenega ukrepa ugotavljati naklepno ravnanje skrbnika živali. Ugotavljanje morebitnega naklepnega ravnanja skrbnika živali ni pravno pomembna okoliščina, ko pristojni organ izreče ukrep prepovedi reje živali.
Zavrnitev dokaznih predlogov
45. Pritožnik je v upravnem sporu predlagal pridobitev izvedenca ustrezne stroke. Sodni izvedenec naj bi podal strokovno mnenje o minimalnih pogojih reje za takšno vrsto konj, ki jih je imel pritožnik, in o zdravstvenem stanju njegovih konj pri odvzemu. Pritožnik Upravnemu sodišču očita, da ni izvedlo dokaza z izvedencem, čeprav naj bi bila njegova postavitev ključna za odločitev v zadevi. S tem naj bi mu bile kršene pravice iz 14., 22. in 25. člena Ustave
.
46. V sodnem postopku mora vsaka stranka imeti možnost predstaviti svoja stališča, vključno z dokazi, pod pogoji, ki je ne postavljajo v vsebinsko slabši položaj nasproti drugi stranki. Zahteva po takšni ureditvi in vodenju sodnega postopka, ki zagotavlja enakopraven položaj strank, je najpomembnejši izraz pravice do enakega varstva pravic pred sodiščem, kot jo opredeljuje 22. člen Ustave.
[24]
Pravica predlagati dokaze in si zagotoviti njihovo izvajanje, ki je zagotovljena tudi v upravnem sporu, je del pravice do izjave in je kot taka varovana z 22. členom Ustave
[25]
in ne s 14. ali 25. členom Ustave. Zato je Ustavno sodišče te očitke pritožnika presojalo z vidika 22. člena Ustave.
47. Pravica do enakega varstva pravic v dokaznem postopku zahteva, da nobena od strank pri možnosti dokazovanja ni omejena s pogoji, ki jo postavljajo v bistveno slabši položaj glede na nasprotno stranko.
[26]
Ta pravica ni neomejena, vendar morebitne omejitve ne smejo iti na škodo zahteve po enakopravnem položaju (enakosti orožij) strank, ki v postopku nastopajo.
[27]
Pravica stranke, da predlaga dokaze, ima na drugi strani obveznost sodišča, da dokazne predloge strank pretehta in predlagane dokaze, če se nanašajo na dejstva, ki so v sporu pravno upoštevna, izvede. Zavrnitev dokaznega predloga stranke mora sodišče ustrezno (razumno) obrazložiti
.
[28]
48. Upravno sodišče je izvedbo dokaza z izvedencem zavrnilo s stališčem, da bi bil tak dokaz neprimeren, ker je izpodbijano odločbo izdal uradni veterinar, ki je strokovnjak na svojem področju in ima ustrezno strokovno znanje. Pritožnik pa želi z izvedencem dokazovati napačnost odločitve, kar pa je pravna presoja, ki jo mora izvesti sodišče. V primerih, ko sodišče brez pomoči oseb z ustreznim strokovnim znanjem sploh ne more odločiti, edino strokovno mnenje v dokaznem postopku pa bi lahko prispevala le nasprotna stranka, bi sodišče kršilo zahtevo po enakosti orožij strank v upravnem sporu, če ne bi dopustilo dokaza z izvedencem.
49. Vendar v konkretnem primeru ne gre za tak primer. Čeprav bi se stališče Upravnega sodišča, s katerim je to zavrnilo izvedbo dokaza z izvedencem, lahko razumelo, kot da se je Upravno sodišče pri odločitvi naslonilo na strokovno znanje uradne osebe, mora Ustavno sodišče upoštevati celotno obrazložitev sodbe Upravnega sodišča. Upravno sodišče je izrecno navedlo, da na podlagi predloženih fotografij ne dvomi o ugotovitvah uradne osebe v zapisnikih ogleda in jih šteje za verodostojen prikaz stanja na pritožnikovi kmetiji na dan odvzema konj in tudi pred tem. Iz obrazložitve sodbe izhaja, da so bile pomanjkljivosti pritožnikove reje in vpliv te reje na konje v njegovi oskrbi take narave, da je lahko že oseba brez posebnega strokovnega znanja iz opisanega dejanskega stanja v zapisnikih ogleda in s priloženih fotografij presodila, da je pritožnik s svojo oskrbo konjem povzročal trpljenje in bolečino in da je zato konje treba zaščititi. Iz odločbe prvostopenjskega organa izhaja, da je tudi osebi brez posebnega strokovnega znanja jasno, da konjem privezovanje v preozka stojišča, brez možnosti vsakodnevnega (vsaj minimalnega) gibanja v izpustu, povzroča nepotrebno trpljenje. Iz odločbe drugostopenjskega organa izhaja, da je s priloženih fotografij (tudi osebi brez posebnega strokovnega znanja) lahko razvidno, da so kopita fotografiranih konj v slabem stanju, saj so razpokana in ponekod precej okrušena, nekatera imajo tudi povsem deformirano obliko, ki močno odstopa od fiziološke. Iz zapisnikov in s fotografij je tudi izhajalo, da so nekateri konji imeli vidne poškodbe, kar je lahko Upravno sodišče sámo ugotovilo s priloženih fotografij. Iz opisa dejanskega stanja v zapisnikih in s priloženih fotografij je bilo tudi mogoče brez strokovnega znanja presoditi, da higienske razmere v pritožnikovem hlevu niso bile ustrezne, ker so konji stali v lastnih iztrebkih. Poleg navedenega je bilo slabo higiensko stanje v pritožnikovem hlevu ugotovljeno tudi s pravnomočno sodbo Okrajnega sodišča v Kočevju, ki je pritožnika spoznalo za odgovornega za prekršek. To pomeni, da je Upravno sodišče lahko upoštevano dejansko stanje ugotovilo tudi brez posebnega strokovnega znanja z vpogledom v zapisnike ogledov s priloženimi fotografijami in z vpogledom v pravnomočne ureditvene upravne odločbe. Če sodišče
z uporabo drugih dokaznih sredstev oceni, da je določeno dejstvo že dokazano,
nadaljnjih dokazov ni dolžno izvajati.
50. Pritožnik je tudi zatrjeval, da so bili konji ob odvzemu zdravi, in predlagal, naj se z izvedencem dokazuje zdravstveno stanje konj ob odvzemu. Iz te obrazložitve že izhaja, da za ugotovitev, da skrbnik živali tej povzroča bolečine in trpljenje, ni nujno vedno ugotoviti zdravstvenega stanja živali.
51. Iz navedenega izhaja, da je lahko Upravno sodišče o zadevi odločilo tudi brez pomoči oseb z ustreznim strokovnim znanjem, zato Upravno sodišče z zavrnitvijo dokaznega predloga za postavitev izvedenca ni kršilo 22. člena Ustave.
52. Pritožnik tudi zatrjuje, da je predlagal, naj Upravno sodišče vpogleda v cenilno poročilo ob prodaji konj, iz katerega naj bi izhajalo, da so bili konji ob odvzemu zdravi, in v poročilo veterinarske ambulante z dne 10. 3. 2020, iz katerega naj bi izhajalo, da je bilo stanje na pritožnikovi kmetiji ustrezno. Če sodišče razumno in obrazloženo oceni, da nekateri predlagani dokazi oziroma dejstva, ki naj se z njimi ugotovijo, za odločitev v sporu niso odločilni ali da je neko dejstvo že dokazano, nadaljnjih dokazov ni dolžno izvajati.
[29]
Iz obrazložitve sodbe Upravnega sodišča pa izhaja, da je sodišče vpogledalo v upravni spis in listine, ki jih je predložil pritožnik. Iz te obrazložitve že izhaja, da zdravstveno stanje konj v trenutku odvzema ni bila odločilna okoliščina za presojo, ali je pritožnik z ugotovljenimi kršitvami pri reji konjem povzročal bolečine in trpljenje. Zato okoliščina, da se Upravno sodišče do navedenega cenilnega poročila ni izrecno opredelilo, ne pomeni kršitve 22. člena Ustave.
53. Pritožnik je predlagal tudi vpogled v poročilo veterinarske ambulante z dne 10. 3. 2020, iz katerega naj bi izhajalo, da je bilo stanje na njegovi kmetiji ustrezno. Drugostopenjski organ je pritožniku pojasnil, da pritožnik ne more ugovarjati pravilno ugotovljenemu dejanskemu stanju na dan odvzema konj v juniju 2020 s poročilom veterinarske ambulante, ki se nanaša na pregled v marcu 2020, saj je med obema dogodkoma minilo tri mesece, fotografije, narejene v juniju 2020, pa jasno kažejo drugačno stanje na pritožnikovi kmetiji. Drugostopenjski organ je tudi pojasnil, da je skrbnik dolžan spoštovati minimalne standarde reje ves čas. Zato vmesno enkratno ugotovljeno kratkočasno izboljšanje stanja v marcu 2020, ki je sledilo neposredno po tem, ko je bilo stanje na pritožnikovem kmetijskem gospodarstvu prikazano v medijih, ne more biti kazalnik, da je pritožnik ves čas izvajal rejo živali v skladu z zahtevanimi standardi. Čeprav se Upravno sodišče v obrazložitvi sodbe izrecno ne opredeli do poročila veterinarske ambulante z dne 10. 3. 2020, je v obrazložitvi navedlo, da je bilo higiensko stanje pri dveh ogledih v marcu 2020 primerno, vendar je poudarilo, da so bile nepravilnosti ponovno ugotovljene pri ogledu 3. 6. 2020 in 22. 6. 2020, kar izhaja iz zapisnikov in s priloženih fotografij. Iz navedenega smiselno izhaja, da ugotovitve v poročilu veterinarske ambulante z dne 10. 3. 2025 ne morejo imeti bistvenega vpliva na odločitev. Zato tudi v tem primeru okoliščina, da se Upravno sodišče do navedenega poročila ni izrecno opredelilo, ne pomeni kršitve 22. člena Ustave.
Odstop od ustaljene sodne prakse
54.
Iz pravice do enakega varstva pravic v postopku po 22. členu Ustave, ki je poseben izraz pravice do enakosti pred zakonom po drugem odstavku 14. člena Ustave, izhaja med drugim tudi zahteva, da sodišče ne sme samovoljno in arbitrarno odstopiti od uveljavljene in enotne sodne prakse
.
[30]
O ustaljeni sodni praksi govorimo tedaj, ko sodišča relativno daljši čas enako določajo obseg zgornje premise, ki jo potem uporabijo v konkretnih primerih, če imajo ti primeri lastnosti, ki se med seboj ujemajo.
Gre torej za več enakih odločb o enakem pravnem vprašanju, pri čemer matematične formule o tem, koliko enakih odločb že izkazuje ustaljenost sodne prakse, ni.
[31]
55. Pritožnik trdi, da naj bi Upravno sodišče odstopilo od ustaljene sodne prakse z dvema stališčema. Pri tem navaja konkretne odločitve Upravnega sodišča, od katerih naj bi odstopala izpodbijana sodba Upravnega sodišča. Upravno sodišče naj bi drugače, kot je sprejeto v sodni praksi, sprejelo stališče, da pri presoji pogojev iz šeste alineje 43. člena ZZZiv ni treba ugotavljati vzročne zveze med ponavljajočo se kršitvijo ter obstojem bolečin in trpljenja. Od ustaljene sodne prakse pa naj bi odstopalo tudi stališče, da v izreku odločbe, s katerim se odvzame konj, ni treba navesti podatka o konju, ki se vpisuje v centralni register kopitarjev.
56. Iz te obrazložitve že izhaja, da pritožnik zmotno razume obrazložitev Upravnega sodišča. Upravno sodišče ni sprejelo stališča, da ne bi bilo treba ugotavljati vzročne zveze med ugotovljenimi ponavljajočimi se kršitvami ter obstojem bolečin in trpljenjem pri živalih. Pritožnik se le ne strinja z ugotovitvijo, da so bile ugotovljene ponavljajoče se kršitve take narave, da so imele vpliv na počutje vseh njegovih konj. S temi očitki pa ne more utemeljiti odstopa od sodne prakse. Prav tako ne drži očitek pritožnika, da iz sodne prakse izhaja, da morajo biti v izreku inšpekcijske odločbe navedeni konji, s podatki, ki se vpisujejo v centralni register kopitarjev. V sodnih odločbah, ki jih navaja pritožnik, ni stališč Upravnega sodišča o tem, kaj sodi v izrek upravne odločbe in kako naj se izrek v primeru odvzema živali glasi.
57. Glede na navedeno pritožnik ni utemeljil odstopa od ustaljene sodne prakse in s tem kršitve 22. člena Ustave.
Presoja drugih pritožnikovih očitkov
58. Pritožnik zatrjuje, da pomeni trajen odvzem vseh njegovih konj prekomeren poseg v pravico do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave. Ukrep naj bi bil prekomeren, ker naj ne bi bili izpolnjeni zakonski pogoji za izrek takega inšpekcijskega ukrepa. Pritožnik tudi poudarja, da je izrek upravne odločbe nezakonit, ker naj bi bil preveč nedoločen. Ker gre za poseg v lastninsko pravico, bi moral upravni organ identificirati odvzete konje s podatki, ki se vpisujejo v centralni register kopitarjev.
59.
Morebitna napačna odločitev sodišča, ki posega v pravico do zasebne lastnine, še ne pomeni kršitve pravice do zasebne lastnine
. Drugačno stališče Ustavnega sodišča bi pomenilo, da bi moralo presojati vse morebitne nepravilnosti sodnih odločb in bi na ta način privzelo vlogo in pristojnosti, ki jih po Ustavi nima. Omejitve pristojnosti Ustavnega sodišča glede preizkusa sodnih odločb, izdanih v okviru rednih sodnih postopkov, ni mogoče preprosto obiti s tem, da bi kakšno človekovo pravico razlagali tako široko, da bi vsaka nezakonitost sodne odločbe, tudi če je predmet spora človekova pravica, utemeljevala sklep o kršitvi te človekove pravice
. Pritožnik bi lahko kršitev pravice do zasebne lastnine izkazal le, če bi sodišče oprlo odločitev na kakšno pravno stališče, ki je z vidika obravnavane pravice do zasebne lastnine nesprejemljivo
.
[32]
60. Iz ustavnosodne presoje izhaja, da inšpekcijski ukrep odvzema živali na podlagi ZZZiv ne posega prekomerno v pravico do zasebne lastnine.
[33]
Pritožnik bi torej moral za utemeljitev kršitve pravice do zasebne lastnine konkretno opredeliti stališče Upravnega sodišča, ki bi lahko bilo nesprejemljivo z vidika pravice do zasebne lastnine. Zgolj s trditvami, da zakonski pogoji za izrek ukrepa odvzema živali niso bili izpolnjeni in da mora organ pri izreku spoštovati načelo sorazmernosti, pritožnik kršitve pravice do zasebne lastnine ne more izkazati. Pritožnik tudi zmotno razume stališče Upravnega sodišča glede določnosti izreka. Upravno sodišče ni sprejelo stališča, da pri ukrepu odvzema živali odvzete živali ne bi bilo treba identificirati v izreku. Upravno sodišče je le sprejelo stališče, da je bil izrek upravne odločbe v okoliščinah konkretnega primera dovolj določen, da so bili konji, ki so bili predmet ukrepa, jasno identificirani, čeprav v izreku niso bili navedeni podatki, s katerimi se konj vpisuje v centralni register kopitarjev. Zgolj to, da se pritožnik s tem stališčem ne strinja, pa še ne pomeni kršitve pravice do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave.
61. Pritožnik zatrjuje, da pomeni ukrep trajne prepovedi reje konj kršitev pravice do osebnega dostojanstva in varnosti (34. člen Ustave) ter svobode dela (49. člen Ustave). Kot je Ustavno sodišče že pojasnilo v tej odločbi, pritožnik v ustavni pritožbi kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin ne more utemeljiti zgolj s trditvami o napačni odločitvi sodišča. Pritožnik tudi z vidika svobode dela ter pravice do osebnega dostojanstva in varnosti ni konkretno opredelil stališč Upravnega sodišča, ki bi bila lahko nesprejemljiva z vidika zgoraj navedenih človekovih pravic. Zato so očitki pritožnika o kršitvi pravic iz 34. in 49. člena Ustave neutemeljeni.
62. Ker so očitki pritožnika o kršitvah človekovih pravic neutemeljeni, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrnilo.
C.
63. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs.
Odločbo je sprejelo s petimi glasovi proti štirim. Proti so glasovali sodnica Kogovšek Šalamon ter sodniki Accetto, Svetlič in Šorli. Sodnica
Kogovšek Šalamon
je dala odklonilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Inšpekcijski ukrepi so bili pritožniku izrečeni na podlagi zakona, ki je veljal v času izdaje prvostopenjske odločitve. ZZZiv je bil po izdaji prvostopenjske odločbe trikrat spremenjen. Pogoje za izrek ukrepa prepovedi reje živali v veljavnem Zakonu o zaščiti živali (Uradni list RS, št. 38/13 – uradno prečiščeno besedilo, 92/20, 159/22, 109/23 in 60/25) določa sedma alineja 43. člena.
[2]
Primerjaj na primer s sklepoma Ustavnega sodišča št. U-I-330/05, U-I-331/05, U-I-337/05 z dne 18. 10. 2007 (Uradni list RS, št. 101/07, in OdlUS XVI, 79), 5. točka obrazložitve, in št. Up-1320/20, U-I-481/20 z dne 6. 4. 2021, 4. točka obrazložitve.
[3]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-538/20 z dne 19. 1. 2023, 68. točka obrazložitve.
[4]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-864/19 z dne 24. 11. 2022, 10. točka obrazložitve.
[5]
Primerjaj z odločbami Ustavnega sodišča št. Up-147/09 z dne 23. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 83/10), 8. točka obrazložitve, št. Up-162/09 z dne 16. 12. 2010 (Uradni list RS, št. 3/11), 11. točka obrazložitve, in št. Up-1273/09 z dne 13. 10. 2011 (Uradni list RS, št. 93/11), 8. točka obrazložitve.
[6]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-147/09, 8. točka obrazložitve.
[7]
Prav tam.
[8]
Primerjaj z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-373/97 z dne 22. 2. 2001 (Uradni list RS, št. 19/01, in OdlUS X, 108), 9. točka obrazložitve.
[9]
Prav tam.
[10]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-147/09, 8. točka obrazložitve.
[11]
Primerjaj z odločbama Ustavnega sodišča št. Up-434/14 z dne 8. 1. 2015 (Uradni list RS, št. 6/15), 10. točka obrazložitve, in št. Up-162/14 z dne 29. 5. 2014 (Uradni list RS, št. 43/14), 8. točka obrazložitve.
[12]
Primerjaj z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-434/14, 10. točka obrazložitve.
[13]
Prav tam.
[14]
Drugostopenjski organ se je do pritožnikovih trditev o ustreznosti njegove reje obsežno opredelil na 20. do 23. strani obrazložitve.
[15]
Iz obrazložitve prvostopenjskega organa izhaja, da je uradna oseba pri pritožniku do izdaje druge ureditvene odločbe z dne 29. 1. 2019 opravila šest inšpekcijskih ogledov. Po izdaji ureditvene odločbe do izreka ustne odločbe, s katero so bili konji pritožniku odvzeti (22. 6. 2020), je uradna oseba opravila še osem inšpekcijskih ogledov.
[16]
Iz ustavnosodne presoje izhaja, da je stranki v postopku s pravico do vpogleda v spis in s tem dostopa do vseh listin v spisu omogočeno, da se prepriča o pravilnosti odločitve (primerjaj z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-757/19 z dne 20. 2. 2020, Uradni list RS, št. 46/20, in OdlUS XXV, 32, 11. in 12. točka obrazložitve).
[17]
Drugi odstavek 20. člena Pravilnika določa: "Teleta morajo imeti ves čas neomejen dostop do ležišča, ki mora biti udobno, čisto, suho in ne sme škodljivo vplivati na teleta."
[18]
Glej na primer odločbo Ustavnega sodišča št. Up-964/16 z dne 9. 1. 2020 (OdlUS XXV, 28), 8. točka obrazložitve.
[19]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. Up-74/98 z dne 16. 12. 1998 (OdlUS VII, 251), 5. točka obrazložitve.
[20]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. Up-292/02 z dne 17. 2. 2004, 4. točka obrazložitve.
[21]
Pri ukrepu odvzema živali je treba ugotavljati kršitev ZZZiv in potrebo po zaščiti živali. Pri ukrepu prepovedi reje pa je treba ugotoviti ponavljajoče se kršitve obveznosti iz zakona ter povzročanje bolečin in trpljenja živali.
[22]
Primerjaj z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-411/19 z dne 23. 2. 2023, 13. točka obrazložitve.
[23]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-765/13 z dne 3. 12. 2015, 16. točka obrazložitve.
[24]
Primerjaj z odločbama Ustavnega sodišča št. Up-233/15 z dne 19. 10. 2017 (Uradni list RS, št. 63/17, in OdlUS XXII, 30), 11. točka obrazložitve, in št. Up-645/20 z dne 11. 7. 2024, 11. točka obrazložitve.
[25]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. Up-220/05 z dne 29. 3. 2007 (Uradni list RS, št. 34/07, in OdlUS XVI, 49), 9. točka obrazložitve, in št. Up-794/18 z dne 10. 11. 2022, 8. točka obrazložitve.
[26]
Glej sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevah
Regner proti Češki republiki
z dne 19. 9. 2017, 146. točka obrazložitve, in
Dombo
Beheer
B. V. proti Nizozemski
z dne 27. 10. 1993, 33. točka obrazložitve.
[27]
Primerjaj z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-220/05, 9. točka obrazložitve.
[28]
Primerjaj z odločbama Ustavnega sodišča št. Up-77/01 z dne 4. 3. 2004 (Uradni list RS, št. 33/04, in OdlUS XIII, 45), 9. točka obrazložitve, in št. Up-680/14 z dne 5. 5. 2016 (Uradni list RS, št. 36/16, in OdlUS XXI, 31), 9. točka obrazložitve.
[29]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-77/01, 13. točka obrazložitve.
[30]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-300/98 z dne 16. 11. 2000 (Uradni list RS, št. 115/2000, in OdlUS IX, 304), 5. točka obrazložitve.
[31]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-56/17, Up-335/17 z dne 4. 4. 2019 (Uradni list RS, št.    28/19, in OdlUS XXIV, 3) .
[32]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-314/99 z dne 12. 7. 2001 (Uradni list RS, št. 64/01, in OdlUS X, 224), 23. točka obrazložitve.
[33]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-227/23 z dne 22. 1. 2025 (Uradni list RS, št. 12/25), 19.–33. točka obrazložitve.
⇒
Up-429/24-13
25. 9. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. NEŽE KOGOVŠEK ŠALAMON
K ODLOČBI ŠT.
Up-429/24
Z DNE 11. 9. 2025
Enakopravnost položaja strank v upravnem sporu
1. Odločbe št. Up-429/24 nisem mogla podpreti, saj se ne strinjam z enim od njenih nosilnih stališč, in sicer tistim, ki je povezano z nepostavitvijo izvedenca, o čemer se Ustavno sodišče opredeli v točkah 49–51 obrazložitve. Iz tožbenih navedb iz upravnega spora izhaja, da so bila bistveno sporna vprašanja v navedeni zadevi, ali je bila pritožnikova reja konj skladna s pogoji iz 7. člena Zakona o zaščiti živali (ZZZiv),
[1]
ali je pritožnik z načinom reje konjem povzročal trpljenje in bolečine in ali je bilo zdravstveno stanje konj zaradi ravnanja oziroma opustitev pritožnika tako, da jih je bilo treba zaščiti z odvzemom. Menim, da so vprašanja, kakšno rejo je dolžan skrbnik živali zagotoviti posamezni vrsti živali, strokovna vprašanja, kar izhaja iz prvega odstavka 7. člena ZZZiv, ki določa, da so nekateri pogoji, ki jih mora skrbnik živali zagotoviti pri reji posamezne vrste živali, odvisni od njenih fizioloških in etoloških potreb v skladu z ustaljenimi izkušnjami in znanstvenimi spoznanji. Tudi ugotavljanje zdravstvenega stanja živali je strokovno (in ne pravno) vprašanje.
2. Pritožnik je v upravnem sporu predlagal pridobitev izvedenca ustrezne stroke. Sodni izvedenec naj bi podal strokovno mnenje o zahtevah za ustrezno rejo vrste konj, ki jih je imel pritožnik, in o zdravstvenem stanju njegovih konj pri odvzemu. Pritožnik Upravnemu sodišču očita, da ni izvedlo dokaza z izvedencem, čeprav naj bi bila njegova postavitev ključna za odločitev v zadevi. S tem naj bi mu bila kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Ustavno sodišče je že sprejelo stališče, da zagotavljanje pravice do kontradiktornosti pri obravnavi strokovnih vprašanj, torej varovanje človekovih pravic v sodnem postopku, narekuje, da naj se sodišče v dvomu, ali ima sámo strokovno znanje ali ne, raje odloči za postavitev izvedenca.
[2]
Izvedenec, ki ga določi sodišče, pa ni pomemben zgolj zaradi posredovanja strokovnega znanja, ampak tudi zato, ker ima zaradi svojega položaja v sodnem postopku funkcijo nevtralnega in nepristranskega pomočnika sodišča.
[3]
Nepristranskost izvedencev je zaradi pomena in vpliva njihovih mnenj na odločitev sodišča bistvenega pomena.
[4]
3. Iz sodbe Upravnega sodišča izhaja, da se je pri odločanju o tožbi naslonilo na tista znanstvena spoznanja in strokovno literaturo, ki je bila povzeta v obrazložitvi odločbe Inšpekcije za varno hrano, veterinarstvo in varstvo rastlin, ki deluje pri Upravi za varno hrano, veterinarstvo in varstvo rastlin (UVHVVR). Iz obrazložitve sodbe Upravnega sodišča izhaja, da je bilo strokovno stališče inšpektorice o pomanjkljivosti pritožnikove reje konj in o zdravstvenem stanju konj pri odvzemu odločilnega pomena za odločitev o tožbi. To potrjuje tudi stališče Upravnega sodišča, s katerim je zavrnilo predlog za postavitev izvedenca veterinarske stroke. Upravno sodišče izvedbe dokaza ni zavrnilo, ker bi štelo, da predlog pritožnika ni dovolj substanciran ali da dejstva, ki jih želi pritožnik dokazovati s predlaganim dokazom, niso upoštevna za odločitev. Navedlo je, da bi bil tak dokaz neprimeren, ker je izpodbijano odločbo izdal uradni veterinar, ki je strokovnjak na svojem področju in ima ustrezno strokovno znanje. S tem je sodišče brez udeležbe ustreznega izvedenca v sodnem postopku v celoti sledilo strokovnim stališčem eni od prirejenih strank postopka na področju, na katerem nima ustreznega znanja.
4. Iz obrazložitve sodbe namreč ne izhaja, da bi sodišče imelo potrebno veterinarsko znanje, da bi samo ugotavljalo fiziološke in etološke potrebe konj, ki jih je pritožnik redil, ter zdravstveno stanje konj ob odvzemu. Izvedbo dokaza z izvedencem je zavrnilo, ker je potrebno strokovno znanje imela uradna oseba, ki je vodila inšpekcijski postopek, Upravno sodišče pa je strokovnim ugotovitvam nasprotne stranke sledilo. Menim, da v primerih, ko sodišče brez pomoči oseb z ustreznim veterinarskim znanjem sploh ne more odločiti, edino strokovno mnenje v dokaznem postopku pa lahko prispeva le nasprotna stranka, sodišče krši zahtevo po enakosti orožij strank v upravnem sporu. Upravno sodišče je namreč pritožniku z zavrnitvijo predloga za postavitev neodvisnega izvedenca odvzelo možnost učinkovite obrambe zoper strokovno mnenje nasprotne stranke, ki je bilo bistveno za odločitev o tožbi. Zato po mojem mnenju niso brez teže očitki pritožnika o tem, da je Upravno sodišče kršilo 22. člen Ustave. Vertikalno razmerje med zavezancem v inšpekcijskem postopku in inšpekcijskim organom, ki deluje v okviru upravnega organa, v upravnem sporu šele postane horizontalno razmerje dveh prirejenih in enakopravnih strank in kot taki bi ju moralo sodišče obravnavati. Če se nasloni na strokovna (in ne pravna) stališča le ene od teh dveh strank na področju, na katerem nima strokovnega znanja, drugo stranko prikrajša pri pravici do enakosti orožij.
5. Ob tem tudi ni nepomembno, da je Ustavno sodišče v odločbi št. U-I-227/23 z dne 22. 1. 2025 pretežno potrdilo skladnost ZZZiv z Ustavo, vključno z ukrepom odvzema živali. V luči navedenega bi bilo nujno, da bi Ustavno sodišče strožje presojalo postopke, ki se izvajajo na podlagi ZZZiv, in postavilo ustrezne postopkovne standarde, ki bi varovali ustavne pravice zavezancev iz inšpekcijskih postopkov po ZZZiv. Menim, da je z odločbo št. Up-429/24 naredilo korak v nasprotno smer, zaradi česar odločbe žal nisem mogla podpreti.
Dr. Neža Kogovšek Šalamon
Sodnica
[1]
Uradni list RS, št. 38/13 – uradno prečiščeno besedilo.
[2]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-645/20, 13. točka obrazložitve.
[3]
Primerjaj J. Zobec v: L. Ude in A. Galič (ur.), Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba in Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 2006, str. 472. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-460/14, 14. točka obrazložitve.
[4]
Glej npr. odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-123/95 z dne 5. 3. 1998 (Uradni list RS, št. 27/98, in OdlUS VII, 36), 10. točka obrazložitve, št. Up-460/14, 14. točka obrazložitve, in št. Up-680/14, 11. točka obrazložitve.
⇒