Up-191/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-191/22
Datum odločitve:
22. 9. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.191.22
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1862/2020 z dne 8. 7. 2021 in sodba Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1307/2018 z dne 3. 3. 2020
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1862/2020 z dne 8. 7. 2021 in sodba Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1307/2018 z dne 3. 3. 2020 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Pravici pritožnikov do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe strank upošteva, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev lahko bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti odločbe načeloma lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, vendar to lahko velja le, če je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev in se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih navedb stranke. Z vidika vsebine in obsega dolžnosti sodišča do opredelitve do strankinih navedb in dolžnosti obrazložene sodne odločbe je pomembno tudi to, da sodišče nacionalne predpise razlaga ustavnoskladno, torej ob sprejetem izhodišču uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah tudi z njenim upoštevanjem v luči načela skladne razlage.
Ker Direktiva 93/13/EGS ob izhodišču minimalne harmonizacije in upoštevanju sodne prakse Sodišča Evropske unije dopušča strožje nacionalno varstvo tudi na način, da se presoja nedovoljenosti lahko razteza na jasen in razumljiv glavni predmet pogodbe, sklicevanje na Direktivo 93/13/EGS (z načelom skladne razlage) ne more utemeljiti stališča, da je neizpolnjena pojasnilna dolžnost predpostavka za presojo (ne)poštenost pogodbenega pogoja ali da slednja v primeru izpolnjene pojasnilne dolžnosti ni potrebna. Sodišči zato stališča o neupoštevnosti presoje nepoštenosti s sklicevanjem na Direktivo 93/13/EGS nista obrazložili. Pritožbeno sodišče se tudi ni opredelilo do stališča pritožnikov, da Zakon o varstvu potrošnikov zaradi neiplementacije drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS presojo nepoštenosti vselej (tj. ne glede na izpolnjenost pojasnilne dolžnosti) zahteva. V navedenem delu sta sodišči zato kršili pravico pritožnikov do obrazložitve (prvostopenjsko sodišče) oziroma opredelitve (drugostopenjsko sodišče). Glede presoje nepoštenosti, ki jo je sodišče prve stopnje sicer opravilo zgolj v okviru minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS, ni mogoče spregledati, da strokovno kvalificiranega poznavanja valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke v zvezi s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Zato je po presoji Ustavnega sodišča prvostopenjsko sodišče tudi v delu presoje nepoštenosti kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. Drugostopenjsko sodišče se zaradi stališča, da presoja nepoštenosti zaradi izpolnjene pojasnilne dolžnosti ni potrebna, do argumentov pritožnikov v zvezi s ključnim pomenom strokovnih znanj in izkušnje banke pri presoji standarda dobre vere ni opredelilo, s čimer je kršilo njuno pravico do opredelitve iz 22. člena Ustave. Ker Direktiva 93/13/EGS v delu jasnosti in razumljivosti pogodbenega pogoja (izpolnitve pojasnilne dolžnosti) zahteva vsaj prikaz zelo velike apreciacije CHF napram EUR v realni sferi finančnih obveznosti, navedbe pritožnikov o netransparentnosti kredita ob poudarjanju velikega pomena celo majhne (in dolgoročnejše) apreciacije CHF očitno niso nebistvene za odločitev. Sodišči sta tudi z opustitvijo navedbe razlogov v tem delu kršili pravico pritožnikov do opredelitve iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 34.1, 49.1, 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Zoran Petrovič, Murska Sobota, in drugi
Datum vloge:
14. 2. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, druge rešitve
Dokument:
US34224
Dokument v PDF obliki:
Up-191-22.pdf
232 KB
Prenesite datoteko
Up-191/22-16
22. 9. 2025
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Zorana Petroviča, Murska Sobota, in Slavice Fras, Ljubljana, ki ju oba zastopa Odvetniška pisarna Robert Preininger, d. o. o., Šmarje pri Jelšah, na seji 22. septembra 2025
odločil:
1. Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1862/2020 z dne 8. 7. 2021 in sodba Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1307/2018 z dne 3. 3. 2020 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
2.
Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnika (potrošnika) sta kot solidarna kreditojemalca s pravno prednico tožene stranke (banko) 25. 8. 2006 sklenila kreditno pogodbo v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF). Sklenila sta tudi sporazum o zavarovanju terjatve, s katerim je bila ustanovljena tudi hipoteka na stanovanjski nepremičnini, ki je služila zavarovanju obveznosti pritožnikov po kreditni pogodbi. Kredit sta pritožnika morala vrniti v 180 mesečnih anuitetah. Pritožnika sta v pravdi zahtevala ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe ter povezanega sporazuma o zavarovanju terjatve in izbris vknjižene hipoteke. Zahtevala sta tudi vrnitev zatrjevanih preplačil. Zahtevek sta med drugim utemeljevala z neizpolnjeno pojasnilno dolžnostjo v povezavi z nepoštenostjo kredita v tuji valuti. Izrecno sta se sklicevala na netransparentnost tečajnega tveganja in opustitev simulacije o minimalnih tečajnih spremembah s strani banke. Sodišče prve stopnje je njun zahtevek zavrnilo. Kot upoštevno materialnopravno podlago za odločanje je opredelilo Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZPotK), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZVPot), Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 83/01 – v nadaljevanju OZ) in Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS). V zvezi z razlago Direktive 93/13/EGS je sodišče prve stopnje poudarilo pomen sodne prakse Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) in med drugim posebej tudi sodbo SEU v zadevi
Andriciuc in drugi
, C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc
). Sodišče je v izhodišču štelo, da jasno besedilo pogodbe (vključno z izjavo o prevzemu valutnega tveganja) še ne zadošča za izpolnitev pojasnilne dolžnosti. Po naziranju sodišča zahteve po jasnosti in razumljivosti ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost, temveč jo je treba razlagati široko, saj je potrošnik v razmerju do banke v podrejenem položaju tudi kar zadeva raven obveščenosti. Presojo je tako po naziranju prvostopenjskega sodišča treba opraviti glede na trenutek sklenitve pogodbe in ob upoštevanju vseh okoliščin, ki bi jih stranki lahko poznali in ki bi vplivale na poznejše izvajanje pogodbe. V postopku je sodišče prve stopnje v nadaljevanju ugotovilo, da sta bila pritožnika že pred razgovorom z bančnim svetovalcem seznanjena s kreditom v CHF in sta mu bila tudi bolj naklonjena. Ugotovilo je tudi, da (i) je bil pritožnikoma predstavljen tudi kredit v domači valuti; (ii) banka pritožnikov ni zavajala v smislu zanikanja ali minimaliziranja tečajnega tveganja; (iii) je bil prvi pritožnik opozorjen, da sta glavnica in anuiteta vezani na CHF in da obstaja tveganje, ki je vezano na tečajne razlike; ter (iv) je banka pritožnika opozorila, da se bosta obrok in glavnica spreminjala glede na tečaj CHF. Po ugotovitvah sodišča sta se pritožnika za kredit z valutno klavzulo v CHF odločila zaradi ugodnejše obrestne mere. Zaradi nakupa stanovanja sta želela čim hitrejšo odobritev kredita. Pogajanja so po ugotovitvah tekla samo v zvezi z višino obrestne mere. Bančni svetovalec je na vprašanje pritožnikov potrdil, da ima tudi sam kredit v CHF. Sodišče je tudi ugotovilo, da pritožnikoma ni bilo računsko ali grafično predstavljeno, kaj bi za njune mesečne obveznosti in tudi končno obveznost plačila kredita pomenilo, če bi se tečaj med CHF in EUR spremenil za npr. 10, 20 ali 30 odstotkov. Glede na navedeno in ob upoštevanju v času sklepanja kreditne pogodbe znana dejstva in okoliščine, tudi gibanje tečaja v preteklosti, je sodišče prve stopnje zaključilo, da je banka v obravnavanem primeru pojasnilno dolžnost izpolnila. Zapisalo je tudi, da sta pritožnika že imela določene življenjske izkušnje s tujimi valutami in sta visoko izobražena. Sklicevalo se je tudi na javno dostopne časopisne članke, ki so opozarjali na valutno tveganje in na poročilo Banke Slovenije. Pritožnika bi tako po naziranju prvostopenjskega sodišča morala in mogla pričakovati, da se lahko v času izvrševanja kreditne pogodbe njuna obveznost tudi občutno spremeni (poviša).
2. Sodišče prve stopnje je v nadaljevanju "iz previdnosti" opravilo še presojo nepoštenosti valutne klavzule na podlagi meril Direktive 93/13/EGS. Ob sklicevanju na navedeno direktivo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 201/2017 z dne 7. 5. 2018 je namreč štelo, da ta presoja zaradi izpolnjene pojasnilne dolžnosti ni potrebna. Kot ključno za presojo dobrovernosti banke je sodišče štelo, ali je ta kot bančni strokovnjak lahko predvidela, da se tečajno tveganje ne bo razvilo v korist pritožnikov. Ker pritožnika nista dokazala, da bi banka vedela za bodoča gibanja tečaja oziroma bi jima prikrivala informacije v tej zvezi, po naziranju sodišča ni ravnala v slabi veri. Zapisalo je tudi, da gibanje tečajnih razmerij ne izvira iz sfere banke in ta nanje tudi ne more vplivati. Sodišče je ugotovilo tudi, da je banka za uslužbence posebej organizirala izobraževanja na temo tečajnih tveganj in ustrezne predstavitve potrošnikom. Banka dejanske rasti tečaja CHF po ugotovitvah sodišča ni mogla pričakovati v takšnem obsegu. Gibanje tečaja v dolgoročnem kreditnem razmerju je bilo po ugotovitvah sodišča nemogoče napovedati. Sodišče je opozorilo tudi na pogodbeno klavzulo, ki je omogočala spremembo valute kredita. Banka je konverzijo tudi trikrat ponudila. V vseh primerih je šlo za ponudbo brez bančnih stroškov, pritožnika pa bi morala nositi le relativno nizke notarske stroške. Pritožnika ponudb h konverziji po ugotovitvah sodišča nista sprejela, ker bi morala kriti do tedaj nastale tečajne razlike. Banka namreč ni pristala na konverzijo po izhodiščnem tečajnem razmerju, ki je veljalo v trenutku sklenitve kreditne pogodbe. Negotovost v zvezi z valutnim tveganjem je bila po ugotovitvah sodišča dvosmerna in končni ekonomski učinek v trenutku sklepanja pogodbenim strankam ni bil znan. Pritožnika po ugotovitvah sodišča nista imela sredstev za predčasno poplačilo celotnega kredita. Sodišče je zapisalo še, da banka od kredita zaradi izravnave finančnih pozicij ni imela nobenih nesorazmernih premoženjskih koristi. Na podlagi navedenega je sodišče prve stopnje presodilo, da valutna klavzula v obravnavanem primeru tudi ni bila nepoštena.
3. Pritožnika sta se v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo med drugim obširno utemeljevala obveznost presoje nepoštenosti kredita v CHF po ZVPot ne glede na izpolnjenost pojasnilne dolžnosti. Slednjo sta med drugim utemeljevala z neimplementacijo drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS. Glede vsebine te presoje sta poudarjala tudi, da pomeni merilo dobre vere iz prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS objektiviziran element, ki je povezan tudi z upoštevanjem strokovnih znanj in izkušenj banke glede mogočih sprememb menjalnih tečajev in tveganj pri posojilih v tuji valuti. Subjektivno slabovernost banke sta izrecno označila kot neupoštevno za presojo. Tudi presojo znatnega neravnotežja sta umestila v sfero pogodbenih pravic in obveznosti in kot neupoštevno označila količinsko ekonomsko presojo. Kršitev pravice do opredelitve sta med drugim uveljavljala v zvezi s trditvijo, da je primerjava obrestnih mer in anuitet ob sklenitvi pogodbe vzbujala vtis, da je kredit v CHF bolj ugoden od kredita v domači valuti in je banka zato lahko pričakovala, da bosta pritožnika izbrala kredit v CHF. Pomen (ne)izpolnitve pojasnilne dolžnosti sta tudi povezovala s presojo nepoštenosti. Opozarjala sta na kršitev pravice do opredelitve glede lastne trditve, da že sorazmerno majhna, tudi počasna (dolgotrajna) apreciacija CHF skozi dolgoročno obdobje lahko pripelje do znatnih, za posojilojemalca negativnih učinkov sprejetega tveganja, ki so nesorazmerni s samo višino apreciacije tečaja, če se pri tem upošteva struktura obrokov z vidika deleža razdolžnine in obrestnega deleža skozi celotno obdobje odplačevanja kredita. Sodišču prve stopnje sta v tej zvezi očitala kršitev pravice do opredelitve. Ob sklicevanju na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
sta opozarjala, da morajo posredovane informacije banke vsebovati vsaj to, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute.
4. Sodišče druge stopnje je pritožbo pritožnikov zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Soglašalo je z upoštevno materialnopravno podlago, kakor jo je opredelilo prvostopenjsko sodišče. Sledilo je tudi obrazložitvi prvostopenjskega sodišča v delu, da je banka v obravnavanem primeru pojasnilno dolžnost izpolnila. Tudi pritožbeno sodišče je štelo, da je presoja nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe dopustna le, če je ta določen nejasno (pojasnilna dolžnost ni izpolnjena). Takšno stališče je utemeljilo s sklicevanjem na Direktivo 93/13/EGS. Posledično se s pritožbenimi navedbami pritožnikov v zvezi z nepoštenostjo kredita v tuji valuti ni ukvarjalo. Soglašalo je tudi s presojo prvostopenjskega sodišča o izpolnjeni pojasnilni dolžnosti banke. Banka mora tudi po naziranju pritožbenega sodišča kreditojemalcem posredovati informacije, ki morajo zadoščati za sprejem poučenih in preudarnih odločitev. Pritožbeno sodišče je zapisalo, da seznanitev z možnostjo spremembe anuitete zaradi tečajnega nihanja po naravi stvari pomeni tudi seznanitev s spremembo preostale glavnice kredita. Menilo je tudi, da kreditna pogodba z valutno klavzulo v CHF ni kompleksen finančni produkt in zato za razumevanje pomena prevzetega tveganja tudi niso potrebna nobena posebna znanja. Ker je mesečna anuiteta po splošnem razumevanju del glavnice kredita z obrestmi, je po naziranju pritožbenega sodišča samo po sebi razumljivo, da zvišanje tečaja CHF pomeni zvišanje anuitete in neodplačane glavnice kredita v EUR protivrednosti. Sodišče druge stopnje je tudi opozorilo, da sta pritožnika ob sklenitvi kreditne pogodbe prejela tudi anuitetni načrt, iz katerega je bilo razvidno, da se v začetku odplačevanja kredita obresti odplačujejo v večjem deležu in nato njihov delež v korist odplačila glavnice upada. Po naziranju sodišča druge stopnje si lahko povprečno skrben potrošnik ob danem opozorilu – upoštevajoč pravila logičnega sklepanja ter osnovne računske operacije, ki ju mora znati uporabljati – sam izračuna (z zadostno natančnostjo za sprejetje preudarne odločitve o sprejetju tveganja), kaj pomenita manjša ali večja hipotetična sprememba tečaja CHF za višino njegovih obveznosti v EUR. Sodišče druge stopnje je v okviru presoje pojasnilne dolžnosti zapisalo tudi, da banka ni mogla predvideti tako velikih sprememb tečaja, do katerih je tekom izvrševanja kreditne pogodbe dejansko prišlo. Vrhovno sodišče je predlog pritožnikov za dopustitev revizije zavrnilo.
5. Pritožnika v ustavni pritožbi uveljavljata kršitev drugega odstavka 14. člena ter 22., 23., 25., 33., 35., 50. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Poudarjata, da sta sodišči prve in druge stopnje sprejeli izhodišče, da je presoja nepoštenosti glavnega predmeta mogoča šele, če ta ni določen jasno in razumljivo (pojasnilna dolžnost ni izpolnjena). Zato pritožbeno sodišče tudi ni odgovorilo na njune navedbe v zvezi s presojo nepoštenosti. Pritožnika poudarjata namen stanovanjskega kredita za zagotovitev osnovne eksistenčne dobrine ter neobičajno, nepredvidljivo in neomejeno tveganje v dolgoročnem kreditnem razmerju, ki ga tudi v luči izrazite informacijske asimetrije v nasprotju z banko nista zmogla ovrednotiti in obvladati. Navajata, da v pogodbeno razmerje vnesen element neomejenega tveganja nasprotuje namenu stabilnosti financiranja stanovanjske nepremičnine. Odločitev sodišč vidita kot poseg v socialno funkcijo lastninske pravice v zvezi z načelom socialne države. Ob sklicevanju in obširnem povzemanju odločbe Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22, in OdlUS XXVII, 36) poudarjata, da načelo skladne razlage ne more utemeljiti takšnega stališča. Navajata, da se sodišči do njunih argumentov v zvezi z nujnostjo presoje nepoštenosti (ne glede na izpolnjenost pojasnilne dolžnosti) nista opredelili. V tej zvezi se sklicujeta na lastne navedbe v postopku glede minimalne harmonizacije Direktive 93/13/EGS in višje varstvo, ki ga potrošnikom zagotavlja nacionalna zakonodaja tudi pri vsebinski presoji nepoštenosti glavnega pogodbenega pogoja. Opozarjata, da sodišči v obravnavanem primeru sploh nista opravili presoje nepoštenosti z vidika prve do tretje alineje prvega odstavka 24. člena ZVPot. Ob tem sta merilo dobre vere razumeli v smislu zmožnosti predvidevanja in napovedovanja glede gibanja valutnih razmerij na dolgi rok. Pritožnika se ponovno sklicujeta na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21 in poudarjata, da se nepoštenost presoja ob upoštevanju poklicne strokovnosti in znanja banke glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, povezanih s sklenitvijo kredita v tuji valuti. Slednje po naziranju pritožnikov pomeni tudi izhodišče za sodno presojo o obsegu pojasnil, ki jih je bila banka dolžna posredovati pritožnikoma.
6. Pritožnika uveljavljata tudi kršitev pravice do opredelitve, med drugim, v zvezi s trditvami o: (i) neomejenosti in realnosti tveganja z asimetrično porazdeljeno možnostjo uspeha v pogodbenem razmerju; (ii) dejanski enostranski porazdelitvi tveganja ob zavarovanju banke pred valutnim tveganjem in tveganjem neplačila; (iii) nezmožnosti ocene tveganja na strani pritožnikov in odsotnosti tovrstnega opozorila s strani banke; (iv) obveznosti banke na temelju informacijske asimetrije, da pritožnika kot potrošnika seznani predvsem s tveganji, ki niso transparentna (v) posebnem bremenu ob zgodnji depreciaciji domače valute glede na obdobje odplačevanja; in (vi) da je primerjava obrestnih mer in anuitet ob sklenitvi kreditne pogodbe vzbujala vtis, da je kredit, nominiran v CHF, ugodnejši od kredita v EUR, kar pomeni, da je banka lahko pričakovala, da bosta pritožnika izbrala takšen kredit. Opozarjata na ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da sta se za kredita v CHF odločila zaradi tega, ker sta bila glede na informativni izračun ugodnejša od kredita v EUR. Posebej poudarjata, da sodišči nista odgovorili na njune navedbe o odsotnosti pojasnila, da že sorazmerno majhna, le nekaj odstotna apreciacija CHF napram EUR na letni ravni skozi daljše obdobje odplačevanja kredita lahko pripelje do znatnih negativnih učinkov sprejetega tveganja, ki so v nesorazmerju s samo višino apreciacije tečaja glede na strukturo obrokov z vidika deleža razdolžnine (glavnice) in obrestnega deleža skozi celotno obdobje odplačevanja. Sodišči prve in druge stopnje naj ne bi dali odgovora na obsežne trditve pritožnikov, da je Banka glede na njeno bančno strokovno znanje in izkušnje vedela oziroma vsaj mogla in morala vedeti, da lahko pride do zelo velikih tečajnih sprememb v prid krepitve CHF. Spremembe tečaja, do katerih pride v zgodnji fazi izvrševanja kreditne pogodbe, imajo namreč bistveni vpliv na preostalo glavnico z obrestmi, kar naj bi bilo za pritožnika v danem primeru anuitetnega načina odplačevanja povsem netransparentno. Vsebino (objektiviziranega) vedenja banke in opustitev njenih pojasnil bi morali sodišči po naziranju pritožnikov upoštevati tudi pri presoji nepoštenosti. Pritožnika poudarjata, da povečanje preostale kreditne obveznosti v takšnem primeru za potrošnika še zdaleč ni transparentno in je dejansko zavajajoče. Sodišče druge stopnje naj bi na navedeno odgovorilo povsem pavšalno, da si povprečen potrošnik na podlagi pravil logičnega sklepanja lahko sam izračuna, kaj pomeni manjša ali večja (hipotetična) sprememba tečaja za višino njegovih obveznosti. Pritožnika poudarjata, da gre zaradi anuitetnega načina odplačevanja in dolgoročnosti razmerja za kompleksen izračun. Kot arbitrarno pritožnika izpodbijata tudi dokazno oceno sodišč v zvezi s pričami, ki sta jih sama predlagala, ter oglaševalskega gradiva banke v zvezi s krediti v CHF.
7. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-191/22 z dne 16. 6. 2025 ustavno pritožbo pritožnikov sprejel v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je bilo o sprejemu obveščeno Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana v odgovor nasprotni udeleženki (tj. toženi stranki iz pravde).
8. Nasprotna udeleženka opozarja, da kršitev prava Evropske unije (v nadaljevanju EU) sama po sebi ne more utemeljiti ustavne pritožbe, če ni hkrati tudi kršena določena človekova pravica ali svoboščina. V zvezi z uporabljenim standardom pojasnilne dolžnosti pritožnika sicer naj ne bi zatrjevala nobene kršitve (prava EU). Neutemeljen naj bi bil tudi očitek o neobrazloženosti sodnih odločb, pritožnika pa naj bi v ustavni pritožbi dejansko izpodbijala dokazno oceno sodišč (glede izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti) oziroma izražala nestrinjanje z materialnopravnimi stališči sodišča. Nasprotna udeleženka opozarja, da je sodišče prve stopnje izrecno izhajalo iz materialnopravnega stališča, da mora biti kreditojemalec zmožen oceniti potencialno znatne ekonomske posledice takega pogoja za njegove finančne obveznosti, pri čemer je bila presoja usmerjena v to, ali je bil pritožnikoma predstavljen tudi slab scenarij in ali sta bila seznanjena, da lahko kredit zanju postane neugoden. Tudi sodišče druge stopnje je izhajalo iz stališča, da morajo biti pojasnila banke takšna, da se mora potrošnik zavedati, da prevzema valutno tveganje, katerega bo v primeru devalvacije domače valute morda težko nosil. Ugotavljanje slednjih pa, dokler ne gre za kršitev človekovih pravic ali svoboščin, ni v pristojnosti Ustavnega sodišča.
[1]
Nasprotna udeleženka navaja, da sta sodišči ugotovili jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (kredita v tuji valuti) in da Ustavno sodišče v ugotovljeno dejansko stanje ni upravičeno posegati. Navaja, da sta bila pritožnika po ugotovitvah sodišč seznanjena s potencialnimi znatnimi posledicami sklenitve kreditne pogodbe. Dana jima je bila tudi možnost, da se v primeru neugodnega gibanja tečaja zaščitita tako, da spremenita valuto kredita, ta ukrep pa po oceni sodišča prve stopnje ni bil nesorazmerno finančno obremenjujoč niti zapleten, vendar pa pritožnika te možnosti nista izkoristila iz razlogov na njuni strani. Pritožnika naj bi v ustavni pritožbi zgolj pavšalno zatrjevala, da bi morali sodišči ugotoviti nepoštenost pogodbenega pogoja ne glede na izpolnjenost pojasnilne dolžnosti, kar naj bi pomenilo, da je po njunem naziranju že sam kredit v tuji valuti v neskladju z Ustavo, čeprav ga je zakon izrecno dovoljeval.
9. Nasprotna udeleženka se sklicuje tudi na izključitev uporabe Direktive 93/13/EGS na podlagi drugega odstavka 1. člena navedene direktive.
[2]
Navaja, da povečanje anuitete ni posebnost kredita v CHF, saj lahko v znatni meri nastopi tudi v primeru kredita v EUR, kadar je ta vezan na variabilno obrestno mero. Hkrati opozarja tudi na rast vrednosti nepremičnin v upoštevnem obdobju. Poudarja, da mora država, če želi sprejeti ukrepe v javnem interesu, to storiti pravočasno, na primeren in konsistenten način,
[3]
sicer je njen ukrep v nasprotju s pravno predvidljivostjo in je nesorazmeren. Navedbe pritožnikov, na katere naj ne bi bilo odgovorjeno v pravdnem postopku, so po naziranju nasprotne udeleženke pavšalne. Teh navedb pritožnika med postopkom naj ne bi konkretizirala niti naj ne bi pojasnila, zakaj naj bi bile relevantne za odločitev v konkretni zadevi. Tudi v ustavni pritožbi naj ne bi pojasnila, zakaj bi se morala sodišča v okviru zavzetih materialnopravnih stališč do navedenih trditev opredeliti. Čeprav se je menjalni tečaj spremenil v škodo pritožnikov, slednja po naziranju nasprotne udeleženke zanemarjata, da (i) so bile njune kreditne obveznosti v izhodišču nižje v primerjavi s kreditom v EUR zaradi ugodnejše obrestne mere, pri čemer sta bila pritožnika pripravljena tvegati, da kredit zanju na dolgi rok morda ne bo tako ugoden; (ii) jima je nasprotna udeleženka večkrat ponudila konverzijo kredita v EUR zgolj z notarskimi stroški; in (iii) je bil kredit sklenjen za obdobje 15 let in je zato nerealno pričakovanje pritožnikov, da naj bi bila banki za tako dolgo obdobje dolžna vrniti le glavnico. Nasprotna udeleženka opozarja, da sta pritožnika kredit vselej redno odplačevala in ga tudi že v celoti odplačala. Navaja, da je bila tudi sama izpostavljena (kreditnemu, valutnemu in drugemu tržnemu) tveganju, s katerim je morala upravljati glede na bančne predpise.
10. Odgovor nasprotne udeleženke je bil poslan pritožnikoma, ki vztrajata pri navedbah v ustavni pritožbi. Opozarjata, da obrazložitev sodišč v delu pojasnilne dolžnosti ne dosega standarda SEU v zadevi
Andriciuc
. Ponavljata navedbe v zvezi s širšim varstvom ZVPot v primerjavi z Direktivo 93/13/EGS.
[4]
Poudarjata, da so bile v obravnavanem primeru anuitete pri kreditu v CHF nižje od tistih pri kreditu v domači valuti, kar naj bi delovalo v smislu vzpodbude za sklenitev kredita v CHF.
[5]
Obširno polemizirata tudi s pravnim mnenjem, ki ga je priložila nasprotna udeleženka.
B.
11. Pritožnika v ustavni pritožbi med drugim izpostavljata, da sodišči presoje nepoštenosti nista obrazložili v okviru minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS. Opozarjata, da sta sodišči s sklicevanjem na navedeno direktivo šteli, da presoja nepoštenosti v primeru izpolnjene pojasnilne dolžnosti ni potrebna. Navajata tudi, da se sodišče druge stopnje zaradi navedenega izhodišča ni opredelilo do njunih navedb glede objektiviziranega standarda dobre vere kot minimalne zahteve Direktive 93/13/EGS, med tem ko je sodišče prve stopnje navedeno postavko obrazložilo zgolj v subjektivnem smislu nezmožnosti napovedovanja konkretnih tečajnih nihanj v prihodnosti. Ob utemeljevanju netransparentnosti tečajnega tveganja tudi izrecno opozarjata na kršitev pravice do opredelitve v zvezi z njunimi navedbami glede odsotnosti pojasnila banke, da že sorazmerno majhna (le nekaj odstotna) apreciacija CHF napram EUR na letni ravni skozi dolgoročno odplačevanje kredita lahko privede do znatnih negativnih učinkov sprejetega tečajnega tveganja, ki so v nesorazmerju s samo višino apreciacije tečaja glede na strukturo obrokov z vidika deleža razdolžnine (glavnice) in obrestnega deleža skozi celotno obdobje odplačevanja. Sklicujeta se tudi na lastne navedbe v postopku, da bi morala banka zaradi informacijske asimetrije pritožnika kot potrošnika seznaniti predvsem z netransparentnimi tveganji. Kot taka izrecno opredelita povečanje kreditne obveznosti zaradi tečajne spremembe v kontekstu dolgoročnega stanovanjskega kredita. Senat Ustavnega sodišča je zato opravil presojo izpodbijanih sodnih odločb z vidika skladnosti s pravicama do obrazložene sodne odločbe in do opredelitve iz 22. člena Ustave.
12. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, da lahko stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[6]
Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti sodne odločbe lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb,
[7]
vendar le, če se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih trditev in pravnih naziranj stranke in je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev. Ob sprejetem izhodišču Direktive 93/13/EGS mora sodišče vselej preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe,
[8]
ter povezanost pomena tega izhodišča s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja.
[9]
Ustavno sodišče je glede na očitek pritožnikov svojo presojo omejilo
[10]
na vidik obrazloženosti izpodbijanih sodnih odločb z vidika razlage nacionalnega prava v luči navedenih pravnih standardov iz prava EU, ki sta jih kot merodajne za odločitev v sporu sprejeli tudi sodišči v pravdnem postopku. Sodišči sta torej morali ugotoviti dejstva, ki so v okoliščinah konkretnega primera pomembna za uporabo danih meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU, ter nato podati razloge, zakaj ugotovljena dejstva v konkretnem primeru utemeljijo izpolnjenost meril, ki opredeljujejo določen pravni pojem.
[11]
V obravnavanem primeru je glede na sprejeta izhodišča sodišč za odločitev pomemben pravni standard pojasnilne dolžnosti, njegov pomen pri presoji nepoštenosti ter vsebina te presoje, kolikor se povezuje s standardoma dobre vere in znatnega neravnotežja v povezavi z merili ZVPot.
13. Skladno s sodno prakso SEU mora nacionalno sodišče v zvezi s pojasnilno dolžnostjo na podlagi Direktive 93/13/EGS ob upoštevanju okoliščin sklenitve pogodbe preučiti, ali je bil potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške svojega kredita.
[12]
Glede zahteve po transparentnosti pogodbenih pogojev, kot izhaja iz drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, je SEU poudarilo, da te zahteve, ki je navedena tudi v 5. členu te direktive, ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost.
[13]
Finančne ustanove morajo potrošnikom posredovati informacije vsaj o tem, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer.
[14]
Ponudnik mora potrošniku navesti mogoča nihanja menjalnih tečajev in tveganja, neločljivo povezana s sklenitvijo take pogodbe.
[15]
Posebej pomembna so pojasnila o tveganjih kreditojemalca v primeru velikega znižanja vrednosti valute, ki je zakonito plačilno sredstvo v državi članici njegovega stalnega prebivališča, in zvišanja tuje obrestne mere.
[16]
Ni dovolj, da se potrošniku omogoči le, da razume, da lahko glede na nihanja menjalnega tečaja gibanje paritete med obračunsko valuto in valuto plačila povzroči neugodne posledice za njegove finančne obveznosti, ampak mu je treba omogočiti tudi, da v okviru sklenitve kredita v tuji valuti razume dejansko tveganje, ki mu je izpostavljen v celotnem pogodbenem obdobju v primeru velikega znižanja vrednosti valute, v kateri prejema dohodke, glede na obračunsko valuto.
[17]
Tako se mora povprečni potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, zavedati možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, na katero je kredit vezan, in mora oceniti morebitne pomembne ekonomske posledice za svoje finančne obveznosti.
[18]
Prav tako v okviru valutnega kreditiranja zahteve po preglednosti ni mogoče izpolniti s tem, da se potrošniku posredujejo informacije, pa čeprav obširne, če temeljijo na domnevi, da bo razmerje med obračunsko valuto in valuto plačila ostalo stabilno ves čas trajanja te pogodbe.
[19]
Kreditodajalec mora torej glede na sodno prakso SEU v sklopu pojasnil valutnega tveganja pojasniti vsaj vpliv zelo velike depreciacije domače valute (in povečanja tujih obrestnih mer) na obroke za odplačilo kredita.
14. Člen 24 ZVPot je določal, da se pogodbeni pogoji štejejo za nepoštene, če: (i) v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank ali (ii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika, ali (iii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval, ali (iii) nasprotujejo načelu poštenja in vestnosti. Ničnostno sankcijo za nepoštene pogodbene pogoje je določal drugi odstavek 23. člena ZVPot. Direktiva 93/13/EGS, ki temelji na načelu minimalne harmonizacije,
[20]
v prvem odstavku 3. člena določa, da velja pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Direktiva ne nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere je mogoče v primeru, da pogodbeni pogoj v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, ugotoviti nepoštenost tega pogoja, ne da bi bilo treba v takem primeru preveriti zahtevo dobre vere.
[21]
Presojo nepoštenosti v okviru ZVPot je treba vselej opraviti ob upoštevanju vsaj minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je v tej zvezi razvilo SEU.
15. SEU se je tudi o vsebini meril nepoštenosti pogodbenih pogojev že velikokrat izreklo. Nedovoljenost se presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe, pri čemer so upoštevne vse okoliščine, ki bi jih ponudnik (banka) lahko poznal (poznala) ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno kasnejše izvajanje, ker pogodbeni pogoj lahko pomeni neravnotežje med strankama, ki se pokaže šele v fazi izvajanja pogodbe.
[22]
Znatno neravnotežje je treba presojati glede na vsebino pogodbenega pogoja in ne glede na to, kako se v praksi uporablja.
[23]
Pri presoji znatnega neravnotežja v pravicah in obveznostih strank kreditne pogodbe je treba upoštevati vse okoliščine, s katerimi je bil poklicni dajalec kredita lahko seznanjen ob sklenitvi te pogodbe (zlasti ob upoštevanju njegovega strokovnega znanja glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, neločljivo povezanih s sklenitvijo takega kredita) in ki so lahko vplivale na poznejše izpolnjevanje pogodbe in na pravni položaj potrošnika.
[24]
S pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti nacionalno sodišče, se namreč zdi, da pogodbeni pogoji iz postopka v glavni stvari potrošniku, če prodajalec ali ponudnik ni izpolnil zahteve po preglednosti v zvezi s tem potrošnikom, nalagajo nesorazmerno tveganje v primerjavi s prejetimi storitvami in zneskom kredita, saj je posledica njihove uporabe ta, da mora potrošnik nositi stroške gibanja terminskih menjalnih tečajev.
[25]
16. Ustavno sodišče je o bistveno enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo št. Up-14/21 je ustavni pritožbi ugodilo, enako je storilo tudi v kasnejših odločbah št. Up-1181/20 z dne 3. 5. 2023, št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022, št. Up-54/19 z dne 6. 7. 2023, št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023, št. Up-810/20 z dne 4. 1. 2024, št. Up-5/21 z dne 9. 9. 2024, št. Up-232/22 z dne 9. 9. 2024, št. Up-287/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-504/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-548/21 z dne 9. 12. 2024, št. Up-626/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-828/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-856/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-960/21 z dne 3. 3. 2025 in št. Up-995/21 z dne 7. 4. 2025. Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti).
[26]
Zahteva po jasnosti in razumljivosti pogodbenih pogojev in (alternativna) merila za presojo njihove nepoštenosti s posledico ničnosti so bila v trenutku sklepanja kreditne pogodbe tudi že zakonsko določena.
[27]
Ne gre torej za položaj, ko zakon minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS ne bi implementiral oziroma bi bila njegova vsebina v nasprotju z določbami navedene direktive.
17. Ker Direktiva 93/13/EGS ob izhodišču minimalne harmonizacije in upoštevanju sodne prakse SEU dopušča strožje nacionalno varstvo tudi na način, da se presoja nedovoljenosti lahko razteza na jasen in razumljiv glavni predmet pogodbe,
[28]
sklicevanje na Direktivo 93/13/EGS (z načelom skladne razlage) ne more utemeljiti stališča, da je neizpolnjena pojasnilna dolžnost predpostavka za presojo (ne)poštenost pogodbenega pogoja, ali da slednja v primeru izpolnjene pojasnilne dolžnosti ni potrebna.
[29]
Prvostopenjsko sodišče stališča o neupoštevnosti presoje nepoštenosti zaradi izpolnjene pojasnilne dolžnosti zato ni obrazložilo. Stališče pritožnikov, da ZVPot zaradi neimplementacije drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS presojo nepoštenosti vselej (tj. ne glede na izpolnjenost pojasnilne dolžnosti) zahteva, torej za odločitev ni pravno nepomembno. Pritožbeno sodišče se s sklicevanjem na Direktivo 93/13/EGS do navedenih stališč pritožnikov ni opredelilo. V navedenem delu sta sodišči zato kršili pravico pritožnikov do obrazložitve (prvostopenjsko sodišče) oziroma opredelitve (drugostopenjsko sodišče) iz 22. člena Ustave glede dopustnosti omejitve presoje na vprašanje (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti. Glede presoje nepoštenosti, ki jo je sodišče prve stopnje sicer opravilo zgolj v okviru minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS,
ni mogoče spregledati, da strokovno kvalificiranega poznavanja valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke v zvezi s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja.
Zato je po presoji Ustavnega sodišča prvostopenjsko sodišče tudi v delu presoje nepoštenosti kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. Navedenega ne spremeni niti sklicevanje na ponudbe banke h konverziji
(več let) po sklenitvi kreditne pogodbe.
[30]
To sicer ne pomeni, da je nujno izključena vsaka možnost upoštevnosti med izvrševanjem pogodbe ponujene konverzije pri drugih pravnih vprašanjih, s katerimi pa Ustavno sodišče ni soočeno.
[31]
Drugostopenjsko sodišče se zaradi stališča, da presoja nepoštenosti zaradi izpolnjene pojasnilne dolžnosti ni potrebna, do argumentov pritožnikov v zvezi s ključnim pomenom strokovnih znanj in izkušnje banke pri presoji standarda dobre vere ni opredelilo. V okviru presoje pojasnilne dolžnosti je le ponovilo stališče prvostopenjskega sodišča, da banka (tako velikih) sprememb tečaja v trenutku sklepanja pogodbe ni mogla napovedati. Zato je pritožbeno sodišče tudi v tem delu presoje kršilo pravico pritožnikov do opredelitve v zvezi z njunim naziranjem, da so za presojo dobre vere banke ključna strokovna znanja in izkušnje banke, ki se presojajo po objektivnih merilih.
18. Sodišče mora vselej
[32]
preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe.
[33]
Ta vidik je pomemben tudi pri presoji nepoštenosti pogodbenega pogoja.
[34]
Ob tem pojasnilna dolžnost pomeni pravni standard (ne dejstvo), ki sta ga bili sodišči v obravnavanem primeru glede na zavzeta materialnopravna izhodišča dolžni napolniti (vsaj) v skladu z minimalnimi zahtevami Direktive 93/13/EGS. Ker navedena direktiva v delu jasnosti in razumljivosti pogodbenega pogoja (izpolnitve pojasnilne dolžnosti) zahteva vsaj prikaz zelo velike apreciacije CHF napram EUR v realni sferi finančnih obveznosti, navedbe pritožnikov o netransparentnosti kredita ob poudarjanju velikega pomena celo majhne (in dolgoročnejše) apreciacije CHF očitno niso nebistvene za odločitev. Sodišči sta tudi z opustitvijo navedbe razlogov v tem delu kršili pravico pritožnikov do opredelitve iz 22. člena Ustave. Navedeno še posebej velja v primeru, ko je kredit z valutno klavzulo v CHF predstavljen kot ugodnejši in sta se pritožnika glede na ugotovitve sodišča prve stopnje za kredit odločila zaradi nižje anuitete v trenutku sklenitve pogodbe, pri čemer iz obrazložitve sodišč ni mogoče razbrati, katero pojasnilo ali gradivo banke je pomenilo enakovredno zagotovilo transparentnosti tečajnega tveganja pritožnikov kot (tudi informacijsko) šibkejših strank. Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat Ustavnega sodišča. Sodbi je razveljavil in zadevo v razveljavljenem obsegu vrnil v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani (1. točka izreka). Ker je senat Ustavnega sodišča sodbi v izpodbijanem delu razveljavil že zaradi kršitve 22. člena Ustave, mu očitkov o drugih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
19. V skladu s prvim odstavkom 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Ta določba se po prvem odstavku 49. člena ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebej utemeljeni razlogi, ti pa niso izkazani. Senat Ustavnega sodišča je zato o predlogu nasprotne udeleženke za povrnitev stroškov postopka pred Ustavnim sodiščem odločil, kot izhaja iz 2. točke izreka te odločbe.
C.
20. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS
v sestavi:
predsednik senata
dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Predsednik senata
[1]
Sklicuje se na priloženo Pravno mnenje o pomenu odločbe Ustavnega sodišča št. Up-14/21 za nadaljnje odločanje pravdnih sodišč v zadevah glede kreditov v CHF, ki ga je pripravil dr. Aleš Galič.
[2]
V tej zvezi se nasprotna udeleženka sklicuje na odločitvi ESČP v zadevah
Antonopoulou proti Grčiji
z dne 19. 1. 2021 in
Sadlik proti Poljski
z dne 31. 8. 2021. Sklicuje se tudi na sodbo SEU v zadevi
Credit Europe Ipotecar IFN in Credit Europe Bank
, C-364/19, z dne 14. 4. 2021.
[3]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Kasmi proti Albaniji
z dne 23. 6. 2020.
[4]
Pritožnika se sklicujeta na sodbo SEU v zadevi
NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR
, C-405/21, z dne 13. 10. 2022.
[5]
Pritožnika se sklicujeta na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, z dne 10. 6. 2021.
[6]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22).
[7]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09), 10. točka obrazložitve.
[8]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS; prim. sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020, 46. in 47. točka obrazložitve.
[9]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 20. točka obrazložitve. Posebej glede povezave med zahtevo po preglednosti in nepoštenostjo v primeru glavnega predmeta pogodbe glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021, 90.–103. točka obrazložitve. Glede umestitve te povezave v okviru nacionalne presoje glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, predvsem 78. točko obrazložitve, ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, predvsem 15.
–21. točko obrazložitve
.
[10]
Pri tem senat Ustavnega sodišča opozarja, da je glede pomena pojasnilne dolžnosti pri presoji in glede same presoje (ne)poštenosti pogodbenih pogojev treba upoštevati odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21.
[11]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/13 z dne 23. 1. 2014 (Uradni list RS, št. 14/14, in OdlUS XX, 32), 11. točka obrazložitve. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21. Sodba SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, C-448/17, z dne 20. 9. 2018, na katero se sklicuje nasprotna udeleženka, se ni nanašala na kredit v tuji valuti.
[12]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 49.–51. točka obrazložitve
,
zadevi
OTP Bank in OTP Faktoring,
C-51/17, z dne 20. 9. 2018 (v nadaljevanju zadeva
OTP
), 74., 75. in 78. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 70. in 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49.–51. točka obrazložitve. Navedenih sodb SEU sicer z izjemo zadeve
Andriciuc
sodišči v postopku nista mogli upoštevati, saj so bile izdane po izdaji izpodbijanih sodb, vendar jih senat Ustavnega sodišča v tej odločbi navaja, ker so upoštevne z vidika aktualne razlage Direktive 93/13/EGS. Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PDEU), imajo
ex tunc
pravni učinek in izražajo, kar je v normi prava EU
ab initio
. Glej K. Lenaerts, I. Maselis, K. Gutman, EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford 2014, str. 246.
[13]
Sodbi SEU v zadevah
Kásler
in Káslerné Rábai
, C-26/13, z dne 30. 4. 2014, 71. in 72. točka obrazložitve, in
Bucura
, C-348/14, z dne 9. 7. 2015, 52. točka obrazložitve.
[14]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 49. točka obrazložitve. Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
OTP
, 74. točka obrazložitve, in tam navedeno sodno prakso.
[15]
Prim. sodbe SEU v zadevah
Andriciuc
, 50. točka obrazložitve, in
OTP
, 75. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, 50. in 51. točka obrazložitve.
[16]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 48. točka obrazložitve.
[17]
Prav tam, 51. točka obrazložitve.
[18]
Prim. sodbo SEU v zadevi
OTP
, 78. točka obrazložitve, podobno tudi sodba SEU v zadevi
A. S.A.
, C-212/20, z dne 18. 11. 2021, 42. in 43. točka obrazložitve.
[19]
Sodbi SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od
C-776/19
do C-782/19, 74. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 53. točka obrazložitve.
[20]
Prim. 8. člen Direktive 93/13/EGS in sodbo SEU v zadevi
Verein für Konsumenteninformation
, C-191/15, z dne 28. 7. 2016, 55. točka obrazložitve.
[21]
Sodba SEU v zadevi
NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR
.
[22]
Tako sodba SEU v zadevi
Bucura
, 48. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[23]
Sklep SEU v zadevi
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria
, C-602/13, z dne 11. 6. 2015, 50. točka obrazložitve.
[24]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 54. točka obrazložitve.
[25]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 69. točka obrazložitve.
[26]
Nobeno sodišče v postopku torej ni zavzelo stališča, da je uporaba pravnih standardov Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena. Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
Trapeza Peiraios,
C-243/20, z dne 21. 12. 2021, 51.–63. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 37/2023 z dne 20. 3. 2024, 9.–26. točka obrazložitve.
[27]
Glej 22., 23. in 24. člen ZVPot. Tudi ZPotK je v tretjem odstavku 21. člena izrecno določal, da se ne glede na določbe tega zakona uporabljajo tudi določbe drugih predpisov, ki so ugodnejše za potrošnika.
[28]
Sodba SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
, C-484/08, z dne 3. 6. 2010, 41. točka obrazložitve in naslednje.
[29]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 24. točka obrazložitve. Glede pomena pojasnilne dolžnosti pri presoji nepoštenosti pogodbenega pogoja v povezavi z argumenti pritožnikov v zvezi z izključitvijo tovrstne presoje na podlagi drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS glej podrobneje tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 23.–29. točka obrazložitve.
[30]
Podobno kot SEU pojasnjuje za primer novacije, ki bi načeloma morala doseči položaj, kot da nepošteni pogodbeni pogoj nikoli ni obstajal, oziroma temeljiti na potrošnikovem informiranem soglasju ob dodatnem pogoju, da ni nepošten tudi nov dogovor. Prim. sodbo SEU v zadevi
Bank BPH
, C-19/20, z dne 29. 4. 2021, 50. točko obrazložitve.
[31]
Sodišče prve stopnje se je na ponudbo banke h konverziji sklicevalo v zvezi z utemeljitvijo poštenosti pogodbenega pogoja in torej ne v zvezi z morebitnim vplivom na vrnitvene zahtevke (prim. drugi odstavek 82. člena OZ).
[32]
Torej ne glede na (ne)prenos drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS.
[33]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS (prim. sodbo SEU v zadevi
Marc Gómez del Moral Guasch proti Bankia SA
, 46. in 47. točka obrazložitve).
[34]
Tako SEU v sodbah v zadevi
Invitel
, C-472/10, z dne 26. 4. 2012, 1. točka izreka ter 30. in 31. točka obrazložitve, ter v zadevi
Constructora Principado
, C-226/12, z dne 16. 1. 2014, 27. točka obrazložitve. Neizpolnitev zahteve po jasnosti in razumljivosti lahko celo pomeni nedovoljenost (tako SEU v sodbi v zadevi
Verein für Konsumenteninformation
, 2. točka izreka in 65.–71. točka obrazložitve. Kljub temu so lahko pogodbeni pogoji, ki so popolnoma pregledni, nedovoljeni v smislu prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS zaradi svoje neuravnotežene vsebine (prim. sklep SEU v zadevi
Sebestyén
, C-342/13, z dne 3. 4. 2014, 34. točka obrazložitve).