U-I-69/25
Natisni
Opravilna št.:
U-I-69/25
Datum odločitve:
26. 2. 2026
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 74/2026
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2026:U.I.69.25
Akt:
Zakon o lekarniški dejavnosti (Uradni list RS, št.  85/16, 77/17, 73/19, 186/21 in 112/24) (ZLD-1), 21.a čl.
Izrek:
Člen 21a Zakona o lekarniški dejavnosti (Uradni list RS, št. 85/16, 77/17, 73/19, 186/21 in 112/24) ni v neskladju z Ustavo.
Evidenčni stavek:
Pravica do ugovora vesti lahko varuje samo prepričanja, povezana s pravico človeka do življenja (obstoja), ki so konsistentna, tehtna, resna, kohezivna in pomembna. V okviru te človekove pravice so varovana le tista ravnanja oziroma oblike vedenja (manifestacije), ki so tesno, razumno in intenzivno povezana z bistvom teh prepričanj. Zapovedi in prepovedi ravnanj, ki tega standarda ne dosegajo, že na ravni Ustave ne morejo pomeniti posega v pravico do ugovora vesti.
Ureditev, ki za farmacevtske strokovne delavce izključuje možnost uveljavljanja ugovora vesti, ne pomeni omejevanja človekove pravice iz 46. člena Ustave in zato ne more biti z njo v neskladju. Farmacevtski strokovni delavci pri izvrševanju svojih delovnih obveznosti namreč ne odločajo o zdravstvenem posegu, ne presojajo njegove medicinske utemeljenosti in ne povzročajo neposredno posledic, ki jih z ugovorom vesti želijo preprečiti.
Storitve, ki jih opravljajo farmacevtski strokovni delavci, ki pri izvajalcih lekarniške dejavnosti izdajajo zdravila in izdelke za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja, z vidika povzročanja posledic, ki jih z ugovorom vesti želijo preprečiti, niso primerljive z zdravstvenimi storitvami, ki jih opravljajo zdravniki. Zato farmacevtski strokovni delavci in zdravniki niso v primerljivih položajih in zakonodajalec pravico do ugovora vesti zanje lahko različno ureja.
Geslo:
1.2.51.3.6 - Ustavno sodstvo - Vrste vlog - Aktivna legitimacija v postopku pred Ustavnim sodiščem - Predlagatelj - Reprezentativni sindikat za območje države.
1.5.51.1.13.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Ugotovitev, da je predpis skladen - Z ustavo.
5.3.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda vesti (41).
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
2.1.1.4.14 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Listina Evropske unije o temeljnih pravicah.
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 14.2, 41, 46, Ustava [URS]
Člen 21, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
https://www.us-rs.si/sl/informacijsko-sredisce/novice-in-objave/odlocba-ustavnega-sodisca-st-u-i-6925-z-dne-26-2-2026
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Sindikat farmacevtov Slovenije – SIFARM, Ljubljana
Datum vloge:
29. 4. 2025
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev – ni v neskladju z Ustavo/zakonom
Dokument:
US34348
Dokument v PDF obliki:
U-I-69-25.pdf
214 KB
Prenesite datoteko
U-I-69-25_Pritrdilno LM dr. Gorkič.pdf
154 KB
Prenesite datoteko
U-I-69-25_Pritrdilno LM dr. Knez.pdf
180 KB
Prenesite datoteko
U-I-69-25_Odklonilno LM dr. Svetlič.pdf
168 KB
Prenesite datoteko
U-I-69-25_Pritrdilno LM dr. Kogovšek Šalamon.pdf
110 KB
Prenesite datoteko
U-I-69-25_Pritrdilno LM dr. Šugman Stubbs.pdf
119 KB
Prenesite datoteko
U-I-69/25-20
26. 2. 2026
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti, začetem z zahtevo Sindikata farmacevtov Slovenije – SIFARM, Ljubljana, ki ga zastopa Odvetniška pisarna Ščernjavič, d. o. o., Domžale, na seji 26. februarja 2026
odločilo:
Člen 21a Zakona o lekarniški dejavnosti (Uradni list RS, št. 85/16, 77/17, 73/19, 186/21 in 112/24) ni v neskladju z Ustavo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Predlagatelj izpodbija 21.a člen Zakona o lekarniški dejavnosti (v nadaljevanju ZLD-1), dodan z Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o lekarniški dejavnosti (Uradni list RS, št. 112/24 – v nadaljevanju ZLD-1D), po katerem farmacevtski strokovni delavci, ki pri izvajalcih lekarniške dejavnosti izdajajo zdravila in izdelke za podporo zdravljenja ter ohranitev zdravja, ne morejo uveljavljati ugovora vesti. Predlagatelj navaja, da je do uveljavitve ZLD-1D, upoštevajoč, da ZLD-1 ugovora vesti posebej ni urejal, veljalo, da ima farmacevt kot zdravstveni delavec pravico do ugovora vesti skladno s 56. členom Zakona o zdravstveni dejavnosti (Uradni list RS, št. 23/05 – uradno prečiščeno besedilo, 23/08, 14/13, 64/17, 73/19, 82/20 in 32/25 – v nadaljevanju ZZDej). Izpodbijana določba naj bi pomenila absolutno in splošno izključitev pravice do ugovora vesti, kar pomeni njeno izvotlitev. Predlagatelj zatrjuje, da pravice do ugovora vesti ni dopustno absolutno izključiti, temveč se tudi ta človekova pravica uresničuje neposredno na podlagi Ustave, zakonodajalec pa je na podlagi izrecnega zakonskega pridržka dolžan z zakonom urediti način njenega uresničevanja. Zato naj bi bila izpodbijana določba že iz tega razloga v neskladju s 46. členom Ustave.
2. Če bi Ustavno sodišče presodilo, da izpodbijana določba ne pomeni nedopustne izvotlitve pravice do ugovora vesti, predlagatelj zatrjuje, da gre za nesorazmeren poseg v to človekovo pravico (46. člen Ustave). Meni, da je cilj posega (zagotoviti enak dostop vseh pacientov do zdravil) legitimen in da je izpodbijani ukrep primeren za dosego tega cilja. Vendar pa po mnenju predlagatelja ukrep ni nujen, saj bi zakonodajalec lahko enako učinkovito cilj dosegel z blažjimi sredstvi (npr. zagotovitvijo prisotnosti farmacevta brez uveljavljenega ugovora vesti v posamezni lekarni, uvedbo izjeme za nujna stanja ipd.). Poleg tega naj zakonodajalec ne bi preveril in izkazal, da zasledovanega cilja ni bilo mogoče doseči z drugimi ustreznejšimi in predvsem (po svoji naravi) milejšimi (blažjimi) ukrepi. Izpodbijani ukrep naj bi bil tudi nesorazmeren v ožjem pomenu besede, saj naj bi namreč farmacevtskim strokovnim delavcem, ki želijo uveljavljati ugovor vesti, preprečeval življenje in delo v skladu z njihovimi etičnimi načeli oziroma njihovo vestjo, pri čemer naj bi bili vsakodnevno izpostavljeni velikim moralnim oziroma osebnim stiskam. V primeru uveljavljanja ugovora vesti bi bili ti posamezniki z veliko verjetnostjo izpostavljeni delovnopravnim sankcijam (disciplinski postopki, odpovedi pogodb o zaposlitvi), posledično pa bi bila ogrožena njihova socialna varnost in bi bilo poseženo v njihov občutek osebnega dostojanstva, ki jim ga daje poklicno udejstvovanje. Predlagatelj navaja še, da lahko farmacevtski strokovni delavci, ki imajo določena verska, filozofska ali druga osebna prepričanja, brez kakršnihkoli težav opravljajo veliko večino farmacevtskih storitev oziroma svojih delovnih nalog, ne da bi pri tem uveljavljali ugovor vesti. Po mnenju predlagatelja navedeno pretehta nad zgolj nekoliko večjima trajno in nemoteno preskrbo z zdravili in zagotavljanjem farmacevtske obravnave, ki ju v celoti tako nikoli ni mogoče zagotoviti.
3. Predlagatelj zatrjuje tudi neskladje izpodbijane določbe z načelom enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Navaja, da so farmacevti edina skupina zdravstvenih delavcev, ki ne morejo uveljavljati ugovora vesti, čeprav delujejo v okviru javne zdravstvene službe tako kot zdravniki, medicinske sestre in drugi delavci, ki to možnost imajo. To naj bi prišlo še posebej do izraza pri zdravstvenih delavcih v bolnišnicah in zdravstvenih zavodih na terciarni ravni. Izpodbijani 21.a člen ZLD-1 naj bi namreč izključeval pravico do ugovora vesti pri vseh farmacevtskih strokovnih delavcih, ki pri izvajalcih lekarniške dejavnosti izdajajo zdravila in izdelke za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja, torej tako pri farmacevtskih delavcih v lekarniških zavodih na primarni ravni kot pri tistih v bolnišnicah in zdravstvenih zavodih na terciarni ravni. Po mnenju predlagatelja imajo torej v istem zdravstvenem zavodu druge skupine zdravstvenih delavcev (npr. zdravniki, medicinske sestre) pravico uveljavljati ugovor vesti, farmacevtski strokovni delavci pa ne.
4. Državni zbor v odgovoru navaja, da se je pred sprejetjem ZLD-1D tudi za magistre farmacije uporabljal ZZDej. Opisuje potek postopka sprejemanja ZLD-1D. Navaja, da je prvotni predlog določal, da bi bil ugovor vesti magistra farmacije dopusten, če pri tem ne bi bilo neposredno ogroženo pacientovo življenje oziroma zdravje, in povzema mnenje Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora (v nadaljevanju ZPS), ki je opozorila na pomanjkljivosti takšnega predloga, zaradi katerih ta predlog ni bil sprejet. Državni zbor poudarja, da nasproti pravice do ugovora vesti v 46. členu Ustave stojijo zelo pomembne pravica do zdravstvenega varstva (51. člen Ustave) in v njenem okviru pravica do prostovoljnosti zdravljenja ter pravica do dostopa do zdravil, pravica do osebnega dostojanstva (34. člen Ustave), pravica do zasebnosti in osebnostne pravice ter v okviru tega nedotakljivost telesne in duševne integritete posameznika (35. člen Ustave) ali pravica do svobodnega odločanja o rojstvih otrok (55. člen Ustave). Po mnenju Državnega zbora z določitvijo alternativne možnosti oskrbe z napotitvijo v drugo lekarno ne bi bilo upoštevano, da je lekarniška dejavnost javna zdravstvena služba, s katero se zagotavljata trajna in nemotena oskrba prebivalstva in izvajalcev zdravstvene dejavnosti z zdravili ter farmacevtska obravnava pacientov. Navaja, da pravica do zdravstvenega varstva vključuje tudi elementa geografske in ekonomske dostopnosti do zdravstvenih storitev oziroma zdravil in da je treba v zvezi z zagotavljanjem kakovostne in učinkovite preskrbe z zdravili upoštevati tudi problematiko pomanjkanja magistrov farmacije in farmacevtskih tehnikov, ki so se pripravljeni zaposliti v lekarnah.
5. Mnenje je poslala Vlada, ki navaja, da je bila na področju zdravstvenih dejavnosti pravica do ugovora vesti urejena na dveh mestih, in sicer v 49. členu Zakona o zdravniški službi (Uradni list RS, št. 72/06 – uradno prečiščeno besedilo, 58/08, 40/17, 49/18, 66/19, 199/21 in 35/24 – v nadaljevanju ZZdrS) in 56. členu ZZDej, medtem ko ZLD-1 kot
lex specialis
ugovora vesti ni urejal. Zato se je poskušalo smiselno razlagati 56. člen ZZDej, ki dopušča ugovor vesti zdravstvenih delavcev pri zdravniških posegih, ko ti niso v skladu z vestjo zdravstvenega delavca in z mednarodnimi pravili medicinske etike, pri čemer pa zdravstveni delavec ne sme odkloniti nujne medicinske pomoči. Urejanje pravice do ugovora vesti z ZLD-1 je bilo po mnenju Vlade nujno, ker 56. člen ZZDej uporablja povsem druge izraze in pravil iz tega zakona tudi z različnimi metodami razlage ni bilo mogoče jasno in določno prenesti na farmacevtske strokovne delavce. Vlada navaja, da tudi Kodeks lekarniške deontologije pravice do ugovora vesti izrecno ne ureja, temveč v 14. členu le določa, da je farmacevtski strokovni delavec za svoje delo odgovoren pred svojo vestjo, pacientom in družbo. Poudarja, da je zakonodajalec s spremembo ZLD-1 zagotovil določnost ureditve in predvidljivost ravnanja tako za paciente oziroma obvezno zavarovane osebe kot tudi za zdravstvene delavce oziroma farmacevtske strokovne delavce z ureditvijo v obliki absolutne prepovedi ugovora vesti in prioritizacijo pacientovih pravic. Vlada meni, da prepoved ugovora vesti za farmacevtske strokovne delavce nedvomno sledi javnemu interesu trajne in nemotene preskrbe prebivalstva z zdravili in zagotavljanja farmacevtske obravnave. Ureditev naj bi bila primerna, saj naj bi zagotavljala, da pacient prejme zdravilo oziroma farmacevtsko obravnavo neodvisno od verskega, filozofskega oziroma drugega prepričanja farmacevtskega strokovnega delavca. Zaradi velike razpršenosti prebivalstva in omejenosti strokovnega kadra naj bi bila omejitev pravice do ugovora vesti nujna. Zakonodajalec naj bi pri tehtanju pravic pacienta in pravice farmacevtskega strokovnega delavca ocenil, da je omejitev primerna, nujna in sorazmerna.
6. Ustavno sodišče je odgovor Državnega zbora in mnenje Vlade poslalo predlagatelju. Glede odgovora Državnega zbora predlagatelj navaja, da Državni zbor (enako kot Vlada v mnenju) praktično ne polemizira s pravno teorijo in s stališči predlagatelja, ki so obširno in izčrpno podprta s stališči Ustavnega sodišča, temveč predvsem obširno opisuje zakonodajni postopek, pri čemer ni jasno, kako naj bi to utemeljilo ustavno skladnost izpodbijane ureditve. Poudarja, da iz mnenja ZPS, ki ga povzema Državni zbor, ne izhaja, da bi bilo treba ugovor vesti na področju lekarniške dejavnosti izključiti oziroma da bi bila izpodbijana ureditev ustavnoskladna. Meni, da kritična stališča ZPS iz njenega mnenja glede prvotno predlagane določbe 21.a člena ZLD-1 v celoti in popolnoma veljajo tudi za izpodbijano določbo. Navaja tudi, da izključitev možnosti uveljavljanja ugovora vesti ne bo pozitivno vplivala na število farmacevtskih strokovnih delavcev, temveč bo zaradi izpodbijane določbe farmacevtskih strokovnih delavcev kvečjemu še manj. Ponovno poudarja, da izpodbijani ukrep za dosego sicer legitimnega cilja ni nujen in da izpodbijana določba velja tako za zdravila kot tudi za izdelke za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja, katerih stroški se večinoma ne krijejo v okviru obveznega zdravstvenega zavarovanja in pri katerih morebitni kasnejši prejem ne more povzročiti nobenih nepopravljivih ali težko popravljivih posledic za pacienta.
7. V odgovoru na mnenje Vlade predlagatelj navaja, da izpodbijani 21.a člen ZLD-1 za farmacevtske strokovne delavce, ki pri izvajalcih lekarniške dejavnosti izdajajo zdravila in izdelke za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja, pomeni dejanski odvzem pravice do ugovora vesti in s tem izvotlitev pravice iz 46. člena Ustave, zato je z njim v neskladju. Po mnenju predlagatelja bi lahko zakonodajalec to pravico za farmacevtske strokovne delavce (z zakonom) kvečjemu omejil, popolnoma zanikati pa jim je ne bi smel. Stališče, da je človekovo pravico iz 46. člena Ustave na določenih področjih oziroma za določene dejavnosti dopustno absolutno izključiti (konkretno, da izpodbijani 21.a člen ZLD-1 ne pomeni izvotlitve pravice iz 46. člena Ustave), naj bi nasprotovalo tako njeni zgodovinski razlagi kot tudi sistemski razlagi pomena zakonskega pridržka iz 46. člena v zvezi s petim odstavkom 15. člena Ustave. Predlagatelj vztraja, da izpodbijani ukrep ni nujen, saj izpodbijana določba velja tako za zdravila (izdana na recept ali brez njega) kot tudi za izdelke za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja, katerih stroški se večinoma ne krijejo v okviru obveznega zdravstvenega zavarovanja in pri katerih morebitni kasnejši prejem ne more povzročiti nobenih nepopravljivih ali težko popravljivih posledic za pacienta, saj v teh primerih njegovo življenje oziroma zdravje ni (neposredno) ogroženo. Predlagatelj nasprotuje razlikovanju med zdravstvenimi delavci z vidika "povzročanja" oziroma zgolj "omogočanja" škode pri trajnem in nemotenem zagotavljanju zdravstvenih storitev vsem pacientom oziroma obvezno zavarovanim osebam pod enakimi pogoji in meni, da so vsi zdravstveni delavci v povsem oziroma vsaj v bistvenem v enakih pravnih položajih. Poudarja, da v zakonodajnem gradivu ni ničesar, kar bi potrjevalo, da je dosedanja ureditev za farmacevtske strokovne delavce, ki jim je omogočala uveljavljanje ugovora vesti v skladu s 56. členom ZZDej, kakorkoli (dodatno) krnila (zmanjševala) trajnost in nemotenost preskrbe prebivalstva z zdravili oziroma njihovo farmacevtsko obravnavo ali onemogočala enak dostop do storitev lekarniške dejavnosti ne glede na katerokoli osebno okoliščino pacienta. Navedeno po mnenju predlagatelja že samo zase zanika nujnost take korenite spremembe možnosti uveljavljanja ugovora vesti za farmacevtske strokovne delavce. Predlagatelj vztraja, da bi zakonodajalec cilj izpodbijane ureditve lahko dosegel z milejšimi ukrepi in da zagotovitev popolnoma trajne in nemotene (neprekinjene) preskrbe z zdravili oziroma farmacevtske obravnave vsem prebivalcem pod enakimi pogoji tako in tako po naravi stvari nikoli ni in ne bo mogoča, kar naj bi kazalo na to, da zakonodajalec ustavno dopustnih ciljev po naravi stvari ne more zasledovati resnično, dosledno in sistematično, kakor je treba, da izpodbijani ukrep prestane test legitimnosti. Predlagatelj navaja še, da se Vlada ne opredeljuje do njegovih argumentov, da je izpodbijani ukrep nesorazmeren v ožjem pomenu besede, temveč ob enostranskem, izoliranem sklicevanju zgolj na "prioritizacijo pacientovih pravic" neupravičeno in neobzirno popolnoma zanemari bistvene negativne, škodljive posledice izpodbijane določbe za farmacevtske strokovne delavce, ki želijo uveljavljati ugovor vesti, saj jim izpodbijana ureditev preprečuje, da bi živeli in delali v skladu s svojimi etičnimi načeli oziroma svojo vestjo, tj. na dostojanstven način, ki spoštuje in omogoča posameznikovo avtonomijo in identiteto ter njegovo duševno in moralno integriteto.
B. – I.
8. V skladu z enajsto alinejo prvega odstavka 23. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) lahko zahtevo za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti predpisa ali splošnega akta, izdanega za izvrševanje javnih pooblastil, vloži reprezentativni sindikat za območje države za posamezno dejavnost ali poklic, če so ogrožene pravice delavcev.
9. V obravnavani zadevi zahtevo vlaga Sindikat farmacevtov Slovenije kot član Konfederacije sindikatov Slovenije PERGAM, ki je reprezentativni sindikat za poklic farmacevt/farmacevtka. V dokaz prilaga odločbo Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve o reprezentativnosti in konfederalno pogodbo o združitvi predlagatelja s Konfederacijo sindikatov PERGAM. V skladu z drugim odstavkom 10. člena Zakona o reprezentativnosti sindikatov (Uradni list RS, št. 13/93 – v nadaljevanju ZRSin) se za sindikate, reprezentativne na podlagi prvega odstavka 9. člena ZRSin,
[1]
šteje, da imajo odločbo o reprezentativnosti, če je bila odločba izdana zvezi oziroma konfederaciji, v katero so združeni. Glede na navedeno je pogoj reprezentativnosti izpolnjen.
10. Glede na naravo pravice do ugovora vesti, ki je povezana ne le z odpovedovanjem osebnim prepričanjem pod pritiskom delovnopravnih sankcij (tudi z realno možnostjo izgube zaposlitve), temveč tudi s spoštovanjem osebnega dostojanstva posameznika, in pri kateri se posledice zanikanja oziroma izključitve pravice do ugovora vesti praviloma izražajo tudi v notranji moralni osebnostni stiski (notranja razklanost, občutki krivde, sramu in tesnobe, izguba osebne integritete), Ustavno sodišče šteje, da je izpolnjena tudi procesna predpostavka ogroženosti pravic delavcev.
B. – II.
Ureditev pravice do ugovora vesti v Ustavi in mednarodnopravnih instrumentih
Ustavna raven
11. Člen 46 Ustave določa, da je ugovor vesti dopusten v primerih, ki jih določi zakon, če se s tem ne omejujejo pravice in svoboščine drugih oseb. Vezanost pravice na primere, ki jih določi zakon, na prvi pogled kaže na tako širok zakonski pridržek,
[2]
da je določitev vsebine pravice dejansko v celoti (popolnoma) prepuščena zakonodajalcu, kar bi pomenilo, da gre pravzaprav za zakonsko pravico. Vendar proti takemu pomenu določbe govorijo jezikovna, sistemska in zgodovinska razlaga 46. člena Ustave. Že naslov te ustavne določbe (
pravica
do ugovora vesti) in njena umestitev v poglavje o človekovih pravicah pomenita, da gre za človekovo pravico. Enak zaključek izhaja tudi iz ustavodajnega gradiva. V Delovnem osnutku Ustave Republike Slovenije in Osnutku Ustave Republike Slovenije je bila pravica vezana na ugovor vesti zoper opravljanje vojaške dolžnosti. Upoštevajoč mnenja, izražena v razpravi, jo je ustavodajalec razširil in opredelil kot človekovo pravico. Zakonska ureditev pravice je bila predvidena zaradi tega, ker vseh primerov ugovora vesti ni bilo mogoče vnaprej predvideti.
[3]
Iz ustavodajnega gradiva je prav tako razvidno, da je ustavna komisija najprej želela, da se z Ustavo na splošno prizna pravica do ugovora vesti. Po premisleku je prišla do spoznanja, da takšne pravice kar na splošno ni mogoče priznati, saj pomeni posameznikovo nasprotovanje pravnemu redu. Zato sta se tako ustavna komisija kot kasneje skupščina kot ustavodajalec odločili, da pravico do ugovora vesti določita le pogojno, in sicer tako, da njeno izvrševanje ne posega v pravice in svoboščine drugih.
[4]
Pravica do ugovora vesti je torej človekova pravica, ki ima tako kot vsaka človekova pravica svoje ustavno zagotovljeno jedro, v katero zakonodajalec ne sme poseči.
[5]
12. Člen 46 Ustave je tesno povezan z 41. členom Ustave, ki ureja svobodo vesti in v prvem odstavku določa, da je izpovedovanje vere in drugih opredelitev v zasebnem in javnem življenju svobodno.
[6]
Gre za t. i. pozitivni vidik vere in drugih opredelitev. Predmet varstva pravice iz 41. člena Ustave so opredelitve in prepričanja s področja etike oziroma morale, zlasti vsa teistična, ateistična in neteistična prepričanja. V tem smislu lahko taka prepričanja opredelimo tudi kot svetovnonazorske opredelitve, torej kot filozofske ali ideološke teorije oziroma kot miselne sisteme, ki razlagajo človeka, njegovo bistvo in svet, v katerem prebiva, lahko tudi, čeprav ne nujno, z neke višje, metafizične ravni.
[7]
To pomeni, da razne politične, znanstvene, estetske, zgodovinske in druge opredelitve ali prepričanja ne sodijo v okvir varstva 41. člena Ustave, temveč jih varujejo druge ustavne določbe (npr. svoboda izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave ali svoboda znanosti in umetnosti iz 59. člena Ustave).
[8]
Vendar tudi glede prepričanj, ki lahko uživajo varstvo po 41. členu Ustave, ni mogoče reči, da je že vsako izmed njih avtomatično deležno varstva iz te določbe. Šele če notranje in zunanje lastnosti prepričanja kažejo na njegovo konsistentnost, tehtnost, resnost, kohezivnost in pomembnost, je utemeljen sklep, da gre za vero oziroma drugo prepričanje v smislu 41. člena Ustave.
[9]
Pri tem država seveda ne sme ocenjevati, ali je taka vera oziroma prepričanje v teološkem oziroma v filozofskem smislu (ne)resnično oziroma (ne)legitimno.
[10]
13. Pozitivni vidik svobode vere iz prvega odstavka 41. člena Ustave posamezniku zagotavlja, da svojo vero prosto izpoveduje sam ali skupaj z drugimi, javno ali zasebno, s poukom, izpolnjevanjem verskih dolžnosti, bogoslužjem in opravljanjem verskih obredov. Pozitivna verska svoboda torej zagotavlja (ustno ali pisno, zasebno ali javno) izražanje vere oziroma pripadnosti veri, vključno z molitvami in širjenjem verskih resnic, varovana pa so tudi ravnanja, ki pomenijo izpolnjevanje verskih pravil (bogoslužja, obredi, rituali, procesije, uporaba verskih oblačil, simbolov ipd.). Na splošno je mogoče reči, da ustavno zagotovljena verska svoboda praviloma vključuje navzven zaznavna ravnanja, ki so pomembno povezana s posameznikovim verskim prepričanjem. Vendar to ne pomeni, da so varovana prav vsa ravnanja, ki bi jih versko prepričanje zgolj spodbudilo ali bi nanje vplivalo s kakršno koli intenzivnostjo. Ustavno varstvo zajema zgolj tista ravnanja, ki so tako tesno povezana z bistvom verskega prepričanja, da brez njih verska svoboda za posameznika postane pomembno okrnjena. Zato splošno zavezujoče in versko nevtralne zakonske zapovedi in prepovedi, namenjene varstvu drugih občečloveških vrednot, pomenijo omejitev te človekove pravice le tedaj, ko se nanašajo na tiste manifestacije religioznega, ki dosegajo navedeno intenziteto. Zapovedi in prepovedi ravnanj, ki tega standarda intenzivnosti ne dosegajo, ne morejo pomeniti posega v svobodo vere.
[11]
Smiselno enako velja tudi za druge, neverske oziroma nekonfesionalne svetovnonazorske opredelitve in prepričanja.
[12]
14. Pomembno je poudariti, da v okviru pravice iz 46. člena Ustave niso varovana vsa tista prepričanja oziroma ravnanja, ki jih varuje 41. člen Ustave, temveč je predmet varstva te človekove pravice bistveno ožji.
Pravica do ugovora vesti namreč lahko varuje samo prepričanja, povezana s pravico človeka do življenja (obstoja), ki so konsistentna, tehtna, resna, kohezivna in pomembna
. Poseben položaj ustavne določbe o nedotakljivosti človekovega življenja izhaja iz dejstva, da brez njenega učinkovitega varstva ni mogoče uživanje drugih pravic in temeljnih svoboščin.
[13]
Gre za prepričanja o nastanku, obstoju in končanju življenja, ki so v pomembnem delu povezana tudi z vprašanji o spoštovanju človekovega dostojanstva. Človekovo življenje, pa tudi fizična in psihična celovitost človeka ter človekovo dostojanstvo tudi po stališču Ustavnega sodišča pomenijo visoko ustavno varovane vrednote v hierarhiji človekovih pravic.
[14]
15. Poleg tega že sam 46. člen Ustave določa še dodatno omejitev, in sicer, da je ugovor vesti dopusten le, če se s tem ne omejujejo pravice in svoboščine drugih oseb.
[15]
V skladu s tretjim odstavkom 15. člena Ustave so sicer vse človekove pravice in temeljne svoboščine lahko omejene samo s pravicami drugih (in v primerih, ki jih določa Ustava). V primeru pravice do ugovora vesti pa 46. člen Ustave
posebej
poudarja pravice in svoboščine drugih oseb, kar še dodaja težo pravicam in svoboščinam tistih, ki bi jih uresničevanje pravice do ugovora vesti lahko prizadelo, in zožuje polje predmeta varstva te pravice.
16. Člen 46 Ustave v določenem pogledu pomeni tudi dodatno (močnejše) varstvo nekaterih prepričanj, varovanih že v 41. členu Ustave, saj omogoča, da posameznik ta prepričanja izraža kljub temu, da takšna ravnanja načeloma (če niso dopustna zaradi ugovora vesti) pomenijo odklonitev dolžnosti, ki jih nalaga pravo, oziroma kršitev prava. Tudi zato mora biti ugovor vesti dopusten le izjemoma, saj drugače pravni sistem ne bi deloval. Izjeme se v pravu razlagajo ozko.
17. Tako torej 46. člen Ustave dopolnjuje svobodo vesti, zagotovljeno v 41. členu Ustave. Iz razlogov, navedenih v 15. in 16. točki obrazložitve, ga je treba razlagati ozko, in sicer tako z vidika obsega in kakovosti prepričanj, ki so varovana v okviru te človekove pravice, kot tudi z vidika ustavnopravno upoštevnih manifestacij teh prepričanj.
18. To tudi pomeni, da niso
varovana prav vsa ravnanja, ki bi jih zgoraj navedena prepričanja spodbudila ali bi nanje vplivala s kakršno koli intenzivnostjo. Dejanja ali opustitve, ki niso tesno povezane oziroma so zgolj oddaljeno povezane s prepričanji, varovanimi v okviru 46. člena Ustave, niso predmet varstva. Varovana so le tista ravnanja oziroma oblike vedenja (manifestacije), ki so tesno, razumno in intenzivno povezane z bistvom teh prepričanj. Zapovedi in prepovedi ravnanj, ki tega standarda ne dosegajo, že na ravni Ustave ne morejo pomeniti posega v pravico do ugovora vesti.
Raven mednarodnega prava in prava Evropske unije
19. Mednarodni instrumenti priznavajo ugovor vesti v okviru določb o pravici do svobode misli, vesti in vere. Člen 18 Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah (Uradni list SFRJ, št. 7/91, in Uradni list RS, št. 35/92, MP, št. 9/92 – v nadaljevanju MPDPP) vsakomur zagotavlja svobodo izražanja vere in prepoved prisile, ki bi to svobodo lahko ogrozila. Odbor za človekove pravice je v splošni pripombi št. 22 (11. točka) potrdil, da ugovor vesti spada na področje uporabe 18. člena MPDPP.
[16]
Vendar pa MPDPP priznava, da lahko za svobodo izražanja posameznikovega prepričanja veljajo takšne omejitve, ki jih določa zakon in so potrebne za zaščito temeljnih pravic in svoboščin drugih (tretji odstavek 18. člena MPDPP). Zato tudi v mednarodnem pravu ta pravica ni absolutna. Odbor za človekove pravice v splošni pripombi št. 28 (5. točka) navaja, da "morajo države pogodbenice zagotoviti, da se tradicionalni, zgodovinski, verski ali kulturni odnosi ne uporabljajo za upravičevanje kršitev pravice žensk do enakosti pred zakonom in enakega uživanja vseh pravic iz Pakta".
[17]
20. EKČP, drugače kot Ustava, ugovora vesti izrecno ne ureja. Njegovo varstvo ESČP zagotavlja v okviru 9. člena EKČP, ki ureja svobodo mišljenja, vesti in vere. Kot izhaja iz drugega odstavka 9. člena EKČP, se sme svoboda izpovedovanja vere ali prepričanja omejiti samo v primerih, ki jih določa zakon in če je to v demokratični družbi nujno zaradi varstva javne varnosti, za varovanje javnega reda, zdravja ali morale ali zaradi varstva pravic in svoboščin drugih ljudi. Na področju ugovora vesti države uživajo široko polje proste presoje.
Iz odločitve ESČP v zadevi
Pichon in Sajous proti Franciji
izhaja, da se farmacevti v primerih, kadar je izdaja kontracepcijskega sredstva zakonita in jo je predpisal zdravnik ter kadar lahko posameznik to sredstvo dobi izključno v lekarni, ne morejo sklicevati na svoje versko prepričanje kot razlog za odrek izdaje kontracepcijskega sredstva. Farmacevti lahko namreč svoje versko prepričanje izražajo na različne načine zunaj poklicne sfere, zaradi česar nepriznavanje ugovora vesti farmacevtu v takšnem primeru ne pomeni posega v njegovo pravico do svobode mišljenja, vesti in vere iz prvega odstavka 9. člena EKČP. ESČP se po drugi strani do vprašanja pravice do ugovora vesti farmacevta v primeru (ne)izdaje (predpisanega) sredstva za umetno prekinitev nosečnosti še ni opredelilo. Je pa v odločitvah v zadevah
Grimmark proti Švedski
[18]
in
Steen proti Švedski
[19]
sprejelo stališče, da ugovor vesti babice, ki iz verskih razlogov ne želi sodelovati pri postopku umetne prekinitve nosečnosti, spada v polje varstva pravice do svobode mišljenja, vesti in vere iz prvega odstavka 9. člena EKČP. Vendar je ESČP v obravnavanih zadevah presodilo, da švedska zakonodaja, ki babicam ne omogoča uveljavljanja pravice do ugovora vesti, ni v nasprotju s pravico iz prvega odstavka 9. člena EKČP, in je pritožbi zavrnilo kot očitno neutemeljeni.
21. Tudi v pravu Evropske unije je pravica do ugovora vesti, drugače kot v Ustavi, varovana v okviru pravice do svobode vesti in vere iz prvega odstavka 10. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (UL C 202, 7. 6. 2016 – v nadaljevanju Listina). Ta pravica vključuje svobodo spreminjanja vere ali prepričanja ter svobodo izražanja svoje vere ali svojega prepričanja posamezno ali skupaj z drugimi, javno ali zasebno, pri bogoslužju, pouku, običajih in obredih. Za razliko od EKČP Listina ureja pravico do ugovora vesti. V drugem odstavku 10. člena Listine je določeno, da se pravica do ugovora vesti prizna v skladu z nacionalnimi ureditvami, ki urejajo uresničevanje te pravice. Kot je razvidno iz Pojasnil k Listini o temeljnih pravicah (UL C 303, 14. 12. 2007), pravica, zagotovljena v prvem odstavku 10. člena Listine, ustreza pravici, ki jo zagotavlja 9. člen EKČP, in ima v skladu s tretjim odstavkom 52. člena Listine enak pomen in obseg. Zato je treba pravico do ugovora vesti na podlagi prava Evropske unije razlagati enako kot po EKČP oziroma sodni praksi ESČP.
[20]
B. – III.
Presoja z vidika pravice do ugovora vesti iz 46. člena Ustave
22. Ustavno sodišče je moralo najprej presoditi, ali izpodbijana ureditev, ki farmacevtskim strokovnim delavcem odvzema pravico do ugovora vesti, sploh sega na področje urejanja te človekove pravice oziroma ali pravica do ugovora vesti na področju lekarniške dejavnosti spada v jedro te človekove pravice. Ustavno sodišče je moralo pri tej presoji opraviti objektivno normativno oceno, pri kateri je upoštevalo zlasti stopnjo neposrednosti povezave med ravnanji (delovnimi obveznostmi) farmacevtskih strokovnih delavcev in neželenimi posledicami, ki jih z uveljavljanjem ugovora vesti želijo preprečiti.
23. Farmacevtski strokovni sodelavci v okviru svojih delovnih obveznosti izdajajo zdravila in svetujejo glede njihove varne, pravilne in učinkovite uporabe. Gre za ravnanja, ki so del zakonsko urejene zdravstvene dejavnosti in pomenijo izvrševanje predpisane poklicne dolžnosti v okviru javne službe.
[21]
Farmacevtski strokovni delavci pri tem ne odločajo o zdravstvenem posegu, ga tudi ne izvajajo, ne presojajo njegove medicinske utemeljenosti in ne povzročajo neposredno posledic, ki jih z ugovorom vesti želijo preprečiti (glej kriterij intenzivne povezanosti v 18. točki obrazložitve te odločbe). Ključno je vprašanje, ali določena dejanja odločilno vplivajo na nastanek posledice. Vloga farmacevtskih strokovnih delavcev je praviloma posredna in nepovzročitvena: izvršujejo odločitev, ki je bila sprejeta drugje v okviru sistema zdravstvenega varstva.
Tudi kadar farmacevtski strokovni delavec izda zdravilo ali drug izdelek za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja brez poprejšnje odločitve zdravnika (npr. brez recepta), sam nikoli neposredno ne poseže v osebnostno sfero tistega, ki mu je izdelek namenjen, v njegove odločitve ali ravnanja.
Ustavno sodišče tako ocenjuje, da so lekarniške storitve (in s tem delovne obveznosti farmacevtskih strokovnih delavcev) od povzročitve neželenih posledic oddaljene in, objektivno gledano, ne morejo ogroziti posameznikove vesti oziroma njegovega verskega, filozofskega ali drugega prepričanja
o nastanku, obstoju in končanju življenja, človekovi fizični in psihični celovitosti ter njegovem dostojanstvu v tolikšni meri, da bi morala biti ta prepričanja ustavnopravno varovana v okviru 46. člena Ustave.
24. Glede na navedeno izpodbijana ureditev ne pomeni omejevanja človekove pravice iz 46. člena Ustave in zato ne more biti z njo v neskladju.
[22]
Presoja z vidika načela enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave
25. Predlagatelj zatrjuje tudi neskladje izpodbijane določbe z načelom enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave), ker so farmacevti edina skupina zdravstvenih delavcev, ki ne morejo uveljavljati ugovora vesti, čeprav delujejo v okviru javne zdravstvene službe tako kot zdravniki, medicinske sestre in drugi zdravstveni delavci, ki to možnost imajo.
26. Splošno načelo enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave terja, da zakonodajalec v bistvenem enake položaje ureja enako, v bistvenem različne položaje pa različno. Če zakonodajalec v bistvenem enake položaje ureja različno ali v bistvenem različne položaje ureja enako, mora za to obstajati razumen razlog, stvarno povezan s predmetom urejanja (ustavno dopusten razlog).
[23]
Za presojo o tem, katere podobnosti in razlike v položajih so bistvene, je treba izhajati iz predmeta pravnega urejanja,
[24]
pri čemer mora primerjava upoštevati vse vidike, značilnosti ipd., ki ponazarjajo naravo in namen primerjanih prvin oziroma njihovo bistvo.
[25]
27. Predlagatelj neskladje z načelom enakosti pred zakonom utemeljuje s splošno navedbo, da so farmacevtski strokovni delavci, ki pri izvajalcih lekarniške dejavnosti izdajajo zdravila in izdelke za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja, edina skupina zdravstvenih delavcev, ki nima pravice do ugovora vesti. Seznam poklicev zdravstvenih delavcev, njihove kvalifikacije, delovno področje in poklicna dejavnost so določeni v Prilogi 1 (Seznam poklicev zdravstvenih delavcev) Odredbe o seznamu poklicev za zdravstveno dejavnost (Uradni list RS, št. 111/22, 90/24 in 93/25). Iz navedenega seznama izhaja, da obstaja kar 36 poklicev zdravstvenih delavcev. Člen 56 ZZDej zgolj splošno določa, da zdravstveni delavec lahko odkloni zdravstveni poseg, če sodi, da ni v skladu z njegovo vestjo in z mednarodnimi pravili medicinske etike. O svojem ugovoru vesti mora obvestiti zdravstveni zavod, ki mora to upoštevati, vendar mora pacientom zagotoviti možnost za nemoteno uveljavljanje pravic s področja zdravstvenega varstva. Zdravstveni delavec ne sme odkloniti nujne medicinske pomoči.
28. Vendar zgolj splošna ureditev v 56. členu ZZDej ne pomeni, da imajo prav vsi poklici zdravstvenih delavcev pravico do ugovora vesti. To izhaja že iz jezikovne in namenske razlage 56. člena ZZDej. Posege po naravi stvari izvajajo zgolj zdravniki (s pomočjo medinskega osebja, ki je neposredno udeleženo), ne pa tudi na primer profesorji, fizioterapevti, logopedi ipd., ki jih našteva omenjeni vir. Tudi pravni pojem "mednarodna pravila medicinske etike" kaže na to, da ta določba ne velja za vse skupine zdravstvenih delavcev, temveč le tiste, ki neposredno sodelujejo pri zdravstveni oskrbi (npr. sanitarni tehnik in profesor praviloma ne sodelujeta pri zdravljenju). Ne nazadnje tudi tretji odstavek 56. člena ZZDej, ki določa, da zdravstveni delavec ne sme odkloniti nujne medicinske pomoči, nakazuje, da se ta določba ne nanaša na vse zdravstvene delavce, saj si praktično ni mogoče zamisliti, da bi vse skupine zdravstvenih delavcev (na primer radiološki inženir, sanitarni inženir, zobni protetik ipd.) izvajale nujno medicinsko pomoč.
[26]
Zakonodajalec mora primere, ko oceni, da je določeni skupini zdravstvenih delavcev treba priznati pravico do ugovora vesti, urediti posebej, prilagojeno njihovi poklicni dejavnosti. Zakonodajalec je na področju zdravstvene dejavnosti specialno določil možnost uveljavljanja ugovora vesti le za poklic zdravnika oziroma zdravnice.
[27]
Zato je Ustavno sodišče izpodbijano ureditev z vidika načela enakosti pred zakonom lahko presojalo le z vidika primerjave položajev farmacevtskih strokovnih delavcev in zdravnikov.
29. Z vidika povzročanja neželenih posledic, ki jih farmacevtski strokovni delavci želijo preprečiti z ugovorom vesti, lekarniške storitve niso primerljive z zdravstvenimi storitvami, ki jih opravljajo zdravniki: zdravnik neposredno odloča o indikaciji in izvaja poseg, s katerim povzroči posledico, medtem ko farmacevtski strokovni delavec zdravilo praviloma izda v okviru že sprejete odločitve v zdravstvenem sistemu in ima na nastanek takšne posledice, objektivno gledano, le posreden in oddaljen vpliv (glej tudi
kriterij intenzivne povezanosti v 18. točki ter
23. in 24. točko obrazložitve te odločbe). Prav tako, kot je pojasnjeno v 23. točki obrazložitve te odločbe, tudi kadar farmacevtski strokovni delavec izda zdravilo ali drug izdelek za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja brez poprejšnje odločitve zdravnika (npr. brez recepta), sam nikoli neposredno ne poseže v osebnostno sfero tistega, ki mu je izdelek namenjen, v njegove odločitve ali ravnanja. V tem je pomembna razlika s tistimi zdravstvenimi delavci, ki, kot je bilo pojasnjeno, neposredno izvedejo zdravstveni poseg na posamezniku. Zato farmacevtski strokovni delavci in zdravniki niso v primerljivih položajih in zakonodajalec pravico do ugovora vesti za ti dve skupini zdravstvenih delavcev lahko različno ureja. Glede na navedeno 21.a člen ZLD-1 ni v neskladju z načelom enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave.
C.
30. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 21. člena ZUstS ter tretje alineje tretjega odstavka v zvezi s petim odstavkom 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, mag. Nina Betetto, dr. Primož Gorkič,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Rok Svetlič in dr. Katja Šugman Stubbs. Odločbo je sprejelo s sedmimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovala sodnika Jaklič in Svetlič, Sodnik Svetlič je dal odklonilno ločeno mnenje. Sodnici Kogovšek Šalamon in Šugman Stubbs ter sodnika Gorkič in Knez so dali pritrdilna ločena mnenja.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Na podlagi prvega odstavka 9. člena ZRSin so v panogi, dejavnosti, poklicu, občini oziroma širši lokalni skupnosti ali v organizaciji reprezentativni sindikati, ki so združeni v zvezo ali konfederacijo sindikatov, ki je reprezentativna za območje države.
[2]
Za zakonski pridržek označuje teorija primere, ko Ustava pri posamezni človekovi pravici vnaprej predvidi, da se ta lahko omeji z zakonom (F. Testen v: L. Šturm (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, Fakulteta za podiplomske državne in evropske študije, Ljubljana 2002, str. 201).
[3]
Glej Miro Cerar in Gorazd Perenič (ur.), Nastajanje slovenske ustave: izbor gradiv Komisije za ustavna vprašanja (1990–1991), II. zvezek, Državni zbor Republike Slovenije, Ljubljana 2001, str. 475–492.
[4]
Prav tam. Glej tudi M. Cerar, Ugovor vesti – pravica ali dolžnost?, dostopno na: https://www.iusinfo.si/medijsko-sredisce/kolumne/10227 (29. 8. 2025).
[5]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-65/21 z dne 4. 7. 2024 (Uradni list RS, št. 60/24), 11. točka obrazložitve.
[6]
V drugem odstavku 41. člena Ustave je določeno, da se nihče ni dolžan opredeliti glede svojega verskega ali drugega prepričanja (negativni vidik svobode vere). V skladu s tretjim odstavkom 41. člena Ustave imajo starši pravico, da v skladu s svojim prepričanjem zagotavljajo svojim otrokom versko in moralno vzgojo. Usmerjanje otrok glede verske in moralne vzgoje mora biti v skladu z otrokovo starostjo in zrelostjo ter z njegovo svobodo vesti, verske in druge opredelitve ali prepričanja.
[7]
Zakon o verski svobodi (Uradni list RS, št. 14/07, 100/13 in 102/23 – ZVS) na več mestih omenja duhovnost. Pojem duhovnost je izrazito pluralen, večpomenski. SSKJ ga opredeljuje kot usmerjenost k nematerialnim vrednotam. Je sestavni del vsake – verske ali neverske – posameznikove osebne vrednostne opredelitve do vprašanj bivanja, sveta in univerzalnih povezav v njem. Ni istoveten z verskim prepričanjem, niti ni monopol religioznega. Verska duhovnost, ki je integralni del verskega izkustva oziroma prepričanja, je le ena od dimenzij v raznoterem spektru duhovnosti (odločba Ustavnega sodišča št. U-I-92/07 z dne 15. 4. 2010, Uradni list RS, št. 46/10, in OdlUS XIX, 4, 75. točka obrazložitve in opomba 5).
[8]
Tako M. Orehar Ivanc v: L. Šturm (ur.), nav. delo, str. 446.
[9]
Takšno je tudi stališče Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP), ki je npr. v sodbi v zadevi
Campbell in Cosans proti Združenemu kraljestvu
z dne 25. 2. 1982 in v sodbi v zadevi
Leela Förderkreis E. V. in drugi proti Nemčiji
z dne 6. 11. 2008 zapisalo, da 9. člen Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) vključuje nazore, ki "dosegajo določeno stopnjo tehtnosti, resnosti, kohezivnosti in pomembnosti".
[10]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-92/07, 75. točka obrazložitve.
[11]
Omejitev izražanja vere, ki uživa varstvo 9. člena EKČP, na zgolj tiste zunanje manifestacije, ki pomenijo izvrševanje vere oziroma prepričanja v splošno sprejeti obliki, je uveljavljeno tudi v praksi ESČP. Tako npr. lekarnarjeve odklonitve nabave in prodaje kontracepcijskih tablet ESČP ni štelo za izvrševanje vere oziroma prepričanja. ESČP je presodilo, da ni bilo poseženo v svobodo veroizpovedi pritožnikov, saj 9. člen EKČP ne zagotavlja vedno pravice posameznika, da se v javnosti vede v skladu s svojim verskim prepričanjem. ESČP je ocenilo, da dokler je prodaja kontracepcijskih izdelkov zakonita in se kontracepcijska sredstva lahko dobijo zgolj v lekarni s predpisanim receptom zdravnika, pritožnika ne smeta s svojimi osebnimi prepričanji pacientom onemogočati dostopa do predpisanih kontracepcijskih sredstev oziroma samovoljno odločati, da teh izdelkov ne bosta naročala in posledično prodajala (odločitev ESČP v zadevi
Pichon in Sajous proti Franciji
z dne 2. 10. 2001). Glej tudi B. Vermeulen v: P. van Dijk, F. van Hoof, A. van Rijn in L. Zwaak (ur.), Theory and Practice of the European Convention on Human Rights, 4. izdaja, Intersentia, Antwerpen – Oxford 2006, str. 762. Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-92/07, 84. točka obrazložitve.
[12]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-92/07, 79. točka obrazložitve.
[13]
Prav tam.
[14]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-555/03, Up-827/04 z dne 6. 7. 2006 (Uradni list RS, št. 78/06, in OdlUS XV, 92), 24. točka obrazložitve.
[15]
Prim. L. Mišič, Ugovor vesti: med osebnim imperativom in svobodo vesti ter delovnimi obveznostmi, Delavci in delodajalci, št. 2–3 (2025), str. 241.
[16]
Dostopno na: https://www.refworld.org/legal/general/hrc/1993/en/13375 (29. 8. 2025).
[17]
Dostopno na: https://www.refworld.org/legal/general/hrc/2000/en/38892 (29. 8. 2025).
[18]
Odločitev ESČP v zadevi
Grimmark proti Švedski
z dne 11. 2. 2020, 22.–28. točka obrazložitve.
[19]
Odločitev ESČP v zadevi
Steen proti Švedski
z dne 11. 2. 2020, 17.–23. točka obrazložitve.
[20]
V zvezi z 10. členom Listine za primerjavo glej sodbo Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) v zadevi
Achbita
, C-157/15, z dne 14. 3. 2017, v kateri je SEU odločilo, da je zaradi zasledovanja legitimnega cilja v določenih mejah treba omejiti svobodo veroizpovedi. SEU je uravnotežilo svobodo vere (vključno s pravico do njenega izpovedovanja) s svobodo gospodarske pobude. Menilo je, da je želja delodajalca, da bi ustvaril podobo nevtralnosti do strank, načeloma legitimen cilj.
[21]
Zdravstvena dejavnost na primarni ravni obsega osnovno zdravstveno dejavnost in lekarniško dejavnost (drugi odstavek 2. člena ZZDej). Tudi v skladu s prvim odstavkom 5. člena ZLD-1 je lekarniška dejavnost javna zdravstvena služba. Zakonodajalec je torej lekarniško dejavnost opredelil kot del zdravstvene dejavnosti, ki se opravlja kot javna služba.
[22]
Ustavno sodišče se v tej odločbi ni opredeljevalo do vprašanja dopustnosti uveljavljanja ugovora vesti farmacevtskih strokovnih delavcev v zvezi z izdajo zdravil, ki so potrebna pri evtanaziji oziroma pomoči pri prostovoljnem končanju življenja, ker postopka evtanazije in pomoči pri prostovoljnem končanju življenja v Republiki Sloveniji v času odločanja Ustavnega sodišča nista zakonsko dopustna (urejena). Sicer pa je Zakon o pomoči pri prostovoljnem končanju življenja (EPA 1920-IX), ki je bil na zakonodajnem referendumu 23. 11. 2025 zavrnjen, v tretjem odstavku 32. člena določal, da se v 21.a člen ZLD-1 doda nov drugi odstavek, ki bi farmacevtskim strokovnim delavcem dopustil uveljavljati ugovor vesti, če bi izdajanje učinkovin za pomoč pri prostovoljnem končanju življenja in podpornih zdravil za pomoč pri prostovoljnem končanju življenja nasprotovalo njihovim temeljnim osebnim prepričanjem in vesti.
[23]
Glej na primer odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-512/18 z dne 23. 4. 2020 (Uradni list RS, št. 74/20, in OdlUS XXV, 8), 10. točka obrazložitve.
[24]
Npr. odločbe Ustavnega sodišča št. Up-217/14 z dne 7. 2. 2018 (OdlUS XXIII, 19), 10. točka obrazložitve, št. U-I-391/18 z dne 14. 11. 2019 (Uradni list RS, št. 70/19, in OdlUS XXIV, 19), 14. točka obrazložitve, in št. U-I-209/23 z dne 13. 3. 2025 (Uradni list RS, št. 25/25), 5. točka obrazložitve.
[25]
Tako npr. odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-201/19 z dne 12. 5. 2022 (Uradni list RS, št. 74/22, in OdlUS XXVII, 11), 23. točka obrazložitve, in št. U-I-780/21 z dne 1. 12. 2022 (Uradni list RS, št. 157/22, in OdlUS XXVII, 31), 23. točka obrazložitve.
[26]
Pojem nujna medicinska pomoč opredeljuje npr. 12. točka 2. člena Zakona o pacientovih pravicah (Uradni list RS, št. 15/08, 55/17 in 177/20 – ZPacP) in 43. člen ZZdrS.
[27]
Člen 9 ZZdrS določa:
"Zdravnik lahko odkloni zdravniški poseg, če sodi, da ni v skladu z njegovo vestjo, in če ne gre za nujno zdravniško pomoč. O svojem ugovoru vesti mora bolnika pravočasno obvestiti in ga napotiti k drugemu usposobljenemu zdravniku, če pa je zaposlen, mora o zavrnitvi posega obvestiti svojega delodajalca."
⇒
U-I-69/25-21
9. 3. 2026
PRITRDILNO LOČENO MNENJE SODNIKA DR. PRIMOŽA
GORKIČA K ODLOČBI ŠT.
U-I-69/25
Z DNE 26. 2. 2026
Odločitev sem podprl, ne pa v celoti razlogov, na katere se opira. Ena od sklepnih misli odločbe je, da prepoved ugovora vesti v 21.a členu Zakona o lekarniški dejavnosti (ZLD-1) ne pomeni omejitve pravice iz 46. člena Ustave (24. točka obrazložitve). S tem se lahko strinjam, le da se zame razmislek konča bistveno prej: v položajih, ki jih naslavlja 21.a člen ZLD-1, ne prepoznam dejanskih stanov, v katerih bi farmacevtski strokovni delavci lahko zatrjevali, da so do ugovora vesti upravičeni na podlagi 46. člena Ustave tako, da bi ga zakonodajalec moral dopustiti. Zato izpodbijana določba zame tudi ne more delovati omejevalno.
Domet presoje
Četudi je v besedilu izpodbijane določbe 21.a člena ZLD-1
[1]
mogoče prepoznati prepovedno pravno pravilo ("ugovora vesti ne morejo uveljavljati"), je (normativni) učinek te določbe minimalen. Strinjal bi se z razlago, da farmacevtskih strokovnih delavcev ni med naslovljenci 56. člena Zakona o zdravstveni dejavnosti (ZZDej).
[2]
Farmacevtski strokovni delavec ne opravlja zdravstvenih posegov in ne nudi nujne zdravstvene pomoči.
[3]
To pomeni, da bi zakonodajalec ob takšni razlagi enako stanje ohranil že s tem, da bi v ZLD-1 o ugovoru vesti farmacevtskih delavcev molčal. Večinsko stališče, tako se mi zdi, je vendarle drugačno: čeprav se oddalji od razlage 56. člena ZZDej in se pri presoji primerljivosti ureditev opre na ureditev ugovora vesti v Zakonu o zdravniški službi, večinski razlogi (glede zatrjevanih kršitev enakosti pred zakonom – 29. točka obrazložitve) namreč (tiho) temeljijo na stališču, da prav 21.a člen ZLD-1 vnaša razlikovanje med zdravniki in farmacevtskimi strokovnimi delavci.
Kljub temu prepoznam vsaj dve posledici izpodbijane določbe. Prvič, vložnikom je olajšala uperiti ost svojih očitkov v zakonsko določbo (in jim ni bilo treba zatrjevati protiustavne pravne praznine). In drugič, vsebinski domet presoje v tej zadevi se s tem pomembno osredotoči. Izpodbijana določba se namreč nanaša le na tisti izsek lekarniške dejavnosti, v katerem farmacevtski strokovni delavci "izdajajo zdravila in izdelke za podporo zdravljenja ter ohranitev zdravja." Ne glede na to, da vložniki ponujajo stališče, po katerem pravice do ugovora ni dopustno absolutno izključiti, je domet njihovega stališča pač zamejen z abstraktnim dejanskim stanom, ki ga naslavlja izpodbijana določba. Okoliščina, da vložniki to stališče gradijo na razlagi 56. člena ZZDej (in med upravičence do ugovora vesti zmotno prištevajo tudi farmacevtske delavce), tega ne more spremeniti.
K temu naj še dodam, da je izraz "izdaja zdravila" podobneje opredeljen v 6. točki prvega odstavka 4. člena ZLD-1 kot "postopek vročitve zdravila uporabniku, ki ga spremlja dajanje ustreznega navodila za uporabo, vključno s pisnim navodilom ter svetovanjem za pravilno in varno uporabo." To pomeni, da je ost vložnikov usmerjena le v tisti del lekarniške dejavnosti, ko je farmacevtski strokovni delavec v neposrednem stiku z uporabnikom zdravila in zdravilo iz rok prvega preide v roke drugega.
Čeprav gre večina navedb vložnikov v smer stališča, da je pravica ugovora vesti v 46. členu Ustave zaradi 21.a člena ZLD-1 prekomerno omejena, te navedbe ne morejo biti odločilne. Upoštevajoč pravilno razlago 56. člena ZZDej, kot rečeno, ostaja položaj farmacevtskih strokovnih delavcev pravzaprav nespremenjen. Z zatrjevanjem kršitve 46. člena Ustave bi, po moji oceni, uspeli le, če bi uspeli s trditvami: (i) da iz 46. člena Ustave v določenih primerih izhaja obveznost države, da se dopusti ugovor vesti, in (ii) da prav 21.a člen ZLD-1 ureja takšen primer.
V zahtevi sem lahko prepoznal zadostno trditveno podlago. Ustavno sodišče je torej moralo odgovoriti na vprašanje, ali je mogoče v 46. členu Ustave prepoznati pozitivno obveznost vzpostavitve zakonske podlage za ugovor vesti, in – če je odgovor pritrdilen – ali to velja tudi za položaje, ki jih naslavlja 21.a člen ZLD-1. Če je odgovor na obe vprašanji pozitiven, bi bilo treba vložnikom ugoditi.
To pomeni tudi, da celovita razlaga 46. člena Ustave niti ni nujna za našo odločitev, zlasti ne razlaga klavzule, ki prepoveduje, da bi z dopustitvijo ugovora vesti omejevali pravice in svoboščine drugih (ki jo zato v celoti puščam ob strani). Tisti deli večinskih razlogov, ki naslavljajo ta vprašanje, zame niso bili pomembni.
Vsebina pravice ugovora vesti
Na prvi pogled se zdi, da 46. člen Ustave ureja zgolj pristojnost zakonodajalca, da odloči, v katerih primerih naj bo ugovor vesti dopuščen. Takšno branje 46. člena Ustave bi pomenilo, da je določba pravzaprav odveč. Ugovor vesti bi bilo mogoče vsebinsko umestiti v domet svobode vesti, npr. kot akt izvrševanja te pravice,
[4]
v preostalem pa bi 46. člen Ustave malodane izgubil svoj vsebinski naboj.
Takšnega razumevanja 46. člena Ustave ne morem sprejeti in zato se strinjam z odločbo v delu, s katerim se utemeljuje samostojnost pravice ugovora vesti iz 46. člena Ustave (11. točka obrazložitve). Vendar pa večinski razlogi ne pojasnijo, v čem je specifična vsebina te pravice – kakšen interes, ravnanje upravičenca pravzaprav varuje. Odgovor na to vprašanje se ne more skrivati v 41. členu Ustave; tak pristop bi kvečjemu ošibil stališče, da je pravica ugovora vesti samostojna ustavna pravica.
[5]
Strinjam se sicer, da je pravica ugovora vesti tesno povezana s svobodo vesti, kot jo varuje prvi odstavek 41. člena Ustave (12. točka obrazložitve). Vendar pa to zame ne pomeni, da je že sam ugovor vesti tudi akt njenega izvrševanja. Tega stališča v večinskih razlogih sicer izrecno ni, se mu pa vsaj v 16. in 18. točki obrazložitve močno približajo.
Stališče v 16. točki obrazložitve razumem tako, da ugovor vesti ni ravnanje (izjava), s katero bi posameznik svobodo vesti že izvrševal; ugovor vesti takšen prostor šele naredi. V tem smislu se zdi ugovor vesti še najbolj podoben zahtevku za pravno varstvo: je pravovarstveni mehanizem, ki spremlja svobodo vesti,
[6]
s katerim naj se posamezniku omogoči, da izživi svoja intimna prepričanja, ki jih varuje svoboda vesti, in ga osvobodi dolžnostnega ravnanja, ki mu to onemogoča. Izraz "odklonitev dolžnosti" (16. točka obrazložitve) zelo dobro sporoča te učinke ugovora vesti: odklonitev dolžnosti posameznika razbremeni, ne pomeni pa, da s tem že izvršuje upravičenja, ki mu jih jamči svoboda vesti. Posameznikova odločitev, ali bo konkretiziral abstraktna upravičenja, ki izhajajo iz svobode vesti, ugovoru vesti logično šele sledi – in ni nujno (četudi v praksi pričakovano), da bo posameznik izbral smer, ki sovpada s tipičnim interesom, varovanim s svobodo vesti.
Že na prvi pogled pa je očitno, v čem se ugovor vesti razlikuje od sodnega varstva: odločitev, ali ga bo uveljavljal, je prepuščena posamezniku, njegovi učinki pa nastopijo takoj.
[7]
Ugovor vesti bi zato umestil bližje samozaščitnim mehanizmom varstva pravic.
[8]
Zato na ravni pravnega razmerja pravico do ugovora vesti razumem kot upravičenje posameznika, da se z uveljavljanjem (izvrševanjem) te pravice izloči iz kroga naslovljencev določenega splošnega pravnega akta (ki ureja posameznikove pravne dolžnosti). Paradoks takšnega razumevanja ugovora vesti je, da sme posameznik to pravico izvrševati šele, ko je v konkretnem življenjskem primeru že prepoznan kot zavezanec k dolžnostnemu ravnanju. V tem smislu bi kot rezultat izvrševanja pravice ugovora vesti lahko prepoznali svojevrstno (konkretno in posamično) pravilo o personalni (ne)veljavnosti pravnih aktov. Posameznik pa z njim pravzaprav omeji pravodajno aktivnost organa, ki je sprejel splošni pravni akt.
[9]
Tako razumljena pravica ugovora vesti hkrati razkriva tveganja, povezana z njenim uveljavljanjem. V pravno urejeni družbi smo njeni članice in člani praktično vsak trenutek soočeni s pravnimi prepovedmi in zapovedmi, zato so (lahko) tudi naša intimna prepričanja v vsakem trenutku na preizkušnji. To je toliko bolj verjetno, ker živimo v družbi, ki naj spodbuja svoboden razvoj njenih članic in članov in s tem pluralizem prepričanj, verskih opredelitev in osebnih nazorov. Zato lahko, seveda, sledim tudi večinskim razlogom, da je treba pravico do ugovora vesti razlagati previdno in ozko. V ospredju mehanizmov varstva pravnih razmerij, tudi človekovih pravic in temeljnih svoboščin, naj ostane državno (sodno) varstvo.
Obveznost dopustiti ugovor vesti?
Pri razlagi pravice do ugovora vesti je torej treba previdno in zadržano pristopati tako (i) pri opredelitvi upoštevnih prepričanj (nazorov, vere, drugih upoštevnih opredelitev), ki naj se z ugovorom vesti varujejo, kot tudi (ii) pri opredeljevanju pravnih dolžnosti, ob katerih je ugovor vesti dopusten. S tem se opredeli tudi abstraktni dejanski stan, v katerem lahko prepoznamo primere trka med posameznikovim interesom in interesom drugih (javnim interesom), ki ga je dopustno razrešiti z ugovorom vesti.
Besedilo 46. člena Ustave v tej smeri nudi razmeroma malo opore. V njem je, kot rečeno, mogoče na prvi pogled prepoznati le dovoljujoče pravno pravilo, ki ugovor vesti dopušča ter hkrati daje postopkovne in vsebinske napotke zakonodajalcu. V postopkovnem smislu je pristojen za urejanje tega vprašanja zakonodajalec, v vsebinskem pa mora zakon določiti primere, ko je ugovor vesti dopusten, ter spoštovati prepoved omejevanja pravic in svoboščin drugih. Ta, "dovoljujoča" razsežnost 46. člena Ustave za odločitev v tej zadevi, kot rečeno, ni pomembna.
V večinskih razlogih je kot metodološko izhodišče zastavljeno vprašanje, ali izpodbijani 21.a člen ZLD-1 sploh sega na področje urejanja svobode vesti, kar pomeni presojo, ali pravica do ugovora vesti na področju lekarniške dejavnosti sploh spada v "jedro te človekove pravice." S takšnim pristopom (22. točka obrazložitve) se, kot že rečeno, strinjam, vendar v večinskih razlogih pogrešam njegovo utemeljitev. Izraz "jedro" v tem kontekstu razumem tako, da označuje tiste razsežnosti 46. člena Ustave, ki zavezujejo državo k dopustitvi ugovora vesti.
[10]
Kot že pojasnjeno, le ob takšnem izhodišču lahko odgovorimo na tezo vložnikov, da bi farmacevtskim strokovnim delavcem na podlagi 46. člena Ustave bilo treba dopustiti ugovor vesti pri izdajanju zdravil.
Pri lastnem premisleku o vsebini teh razsežnosti pravice ugovora vesti sem se oprl na razmerje med 46. členom Ustave in drugim odstavkom 123. člena Ustave.
[11]
Določbi sta v razmerju splošnega in posebnega.
[12]
Drugi odstavek 123. člena Ustave sporoča, da je država dolžna urediti ugovor vesti zoper opravljanje vojaške obveznosti (kot ene od prvin dolžnosti sodelovati pri obrambi države).
Ta določba nam torej sporoča, da – že na ustavni ravni – zakonodajalec pri normativni konkretizaciji pravice iz 46. člena Ustave (pri opredeljevanju dejanskih stanov, ko je ugovor dopusten) vendarle ni povsem prost. Ustavna ureditev ugovora vesti zoper opravljanje vojaške obveznosti je torej pomembna zato, (i) ker sporoča, da lahko obstajajo dejanski stanovi, na katere se zakonodajalec mora odzvati z dopustitvijo ugovora vesti, (ii) ker predstavlja razlagalno sidro za prepoznavanje takšnih primerov in (iii) ker sporoča, da bodo takšni primeri vzniknili v prvi vrsti v primerih trenj med posameznikovimi prepričanji (o življenju, posameznikovem dostojanstvu in osebni celovitosti) ter pomembno pravno dolžnostjo (v tem primeru dolžnostjo sodelovati pri obrambi države z opravljanjem vojaške obveznosti).
Domet teh razsežnosti 46. člena Ustave bo verjetno razmeroma kratek. Vendar pa zadošča za ugotovitev, da je v prvem koraku presoje v tej zadevi treba vložnikom odgovoriti pritrdilno. Treba je dopustiti možnost, da iz 46. člena Ustave izhajajo obveznosti zakonodajalca, da v določenih položajih (različnih od ugovora zoper vojaško obveznost) dopusti ugovor vesti.
Upoštevna prepričanja in druge opredelitve
Strinjam se z večino, ki pravico ugovora vesti tesno poveže s svobodo vesti iz prvega odstavka 41. člena Ustave, v tistih razsežnostih, ki zajemajo prepričanja o nastanku, obstoju in končanju življenja, ta pa so povezana tudi z vprašanji človekovega dostojanstva ter njegove telesne in duševne celovitosti. To so tiste dimenzije posameznikovih prepričanj, ki so odločilne za oblikovanje posameznikove osebnosti, identitete in razmerij z drugimi (14. točka obrazložitve). O povezanosti 41. in 46. člena Ustave že na jezikovni ravni ne more biti dvoma; izhodišče za ožje področje upoštevnih prepričanj in drugih opredelitev pa vidim v dometu in smislu drugega odstavka 123. člena Ustave.
Kljub temu je to sporočilo zame vendarle prestrogo oblikovano. Večina je s tem stališčem zamejila celotno polje 46. člena Ustave – s tem pa (tako razumem večinske razloge) tudi tisto razsežnost 46. člena Ustave, kolikor zakonodajalcu prepušča (dovoljuje) širši pristop pri dopustitvi ugovora vesti. Tako daljnosežno sporočilo je (vsaj) nepotrebno, pa tudi sicer zanj v 46. členu Ustave ne vidim podlage.
Še drugače: večinsko stališče o upoštevnosti prepričanj o nastanku, obstoju in končanju življenja je zame relevantno le kot odgovor na vprašanje, katera so tista prepričanja, ki so upoštevna pri presoji, ali je dopustitev ugovora vesti (ustavno) obvezna. Strinjam se torej, da je zakonodajalec obvezan ugovor vesti dopustiti le takrat, kadar so posamezniki soočeni s pravnimi dolžnostmi, ki trčijo ob njihova prepričanja, varovana v okviru prvega odstavka 41. člena Ustave, in kolikor se nanašajo na vprašanja nastanka, obstoja in končanja življenja. Tudi v tem delu sledim večinskemu stališču o ožji, previdni razlagi ugovora vesti.
Ob tem se lahko (konkretneje) strinjam tudi z vložniki, da farmacevtski strokovni delavec ob izdaji zdravil
[13]
lahko intimno prepozna, da ravnanje, ki se pričakuje od njega, trči ob njegova prepričanja o nastanku, obstoju in končanju življenja. Farmacevtski delavec bi lahko ta trk intimno prepoznal, na primer, ko bi bil soočen z zahtevo za izdajo zdravila, predpisanega zaradi začasne preprečitve nosečnosti, abortivov ali drugih zdravil.
[14]
Prepoznavanje upoštevnega dejanskega stanu in dolžnostnega ravnanja
A na podlagi te ugotovitve zahtevi še ni mogoče pritrditi. Opraviti je treba še presojo, ali sta podana upoštevna pravna dolžnost in dejanski stan, v katerem trčita dolžnostno ravnanje in posameznikova vest.
Če tudi v tem delu razlago zasidram v značilnosti položajev iz drugega odstavka 123. člena Ustave, lahko ugotovim, da prav vsakršno soočenje posameznikovega dolžnostnega ravnanja in njegovih prepričanj (o nastanku, obstoju, prenehanju življenja) tega ne zahteva.
Ni namreč mogoče mimo kategoričnosti dolžnosti sodelovanja pri obrambi države, oblastnega urejanja takšne dolžnosti (in v tem okviru opravljanja vojaške obveznosti) ter stiske, v kateri se posameznik zaradi tega lahko znajde. Prav ustavna zahteva po dopustitvi ugovora vesti kaže, da je ustavodajalec prepoznal brezizhodnost posameznikove stiske,
[15]
ko njegova intimna prepričanja govorijo zoper opravljanje vojaške obveznosti (in v tem okviru uporabe orožja).
[16]
Vir stiske mora biti oblastno urejena dolžnost, stiska pa mora biti takšna, da jo je mogoče zanesljivo in pravočasno razrešiti le z ugovorom vesti. Brez ugovora vesti bi se intimna prepričanja posameznika morala na vsakem koraku (vsaj začasno) ukloniti teži (javnega) interesa, zaradi katerega je takšna dolžnost sploh določena.
V tej zadevi po mojem prepričanju ni tako. Na tej točki sicer lahko smiselno sledim vložnikom, da je farmacevtski strokovni delavec nepogrešljiv člen v verigi med uporabnikom in zaužitjem zdravila. Vendar pa lahko – zaradi zahteve po ozki razlagi 46. člena Ustave – sledim tudi večinskemu stališču, da farmacevtski strokovni delavec v tej verigi ni nosilec (gibalo) odločitve, ali naj bo uporabniku določeno zdravilo dostopno in ali naj uporabnik to zdravilo tudi dejansko zaužije (podobno 22. in 23. točka obrazložitve odločbe).
Večinski razlogi nam, prvič, sporočajo, da je farmacevtski strokovni delavec dovolj odmaknjen tako od predpisa zdravila
[17]
kot od nastanka posledic zaužitja zdravila, ki ga mora izdati. S tem farmacevtski strokovni delavec ne sprejema tveganj (za življenja drugih), ki bi dosegala stopnjo tveganj, kakršna mora sprejeti tisti, katerega ravnanja neposredno zadevajo vprašanja nastanka, obstoja in konca življenja drugega (npr. ob obrambi države). Res je, da uporabnik od farmacevtskega strokovnega delavca zahteva, naj mu izda predpisano zdravilo, in da je farmacevtski strokovni delavec načeloma to dolžan storiti (glej spodaj). Vendar pa takšna uporabnikova deklaracija namena uporabiti zdravilo vendarle ne omogoča sklepanja o neizogibnosti nastanka posledic, do katerih ima zadržke farmacevtski strokovni delavec.
Drugič, zakon in Kodeks lekarniške deontologije
[18]
sporočata, naj ima farmacevtski strokovni delavec pred seboj v prvi vrsti voljo pacienta: pri podajanju priporočil (drugi odstavek 9. člena), pri zavrnitvi zdravil (12. člen) ali pri odločitvi pacienta, ki ne sledi farmacevtovim priporočilom (13. člen), mora ravnati v korist pacienta, spoštovati njegovo voljo, prepoznavati meje svoje usposobljenosti ter upoštevati meje svojih pristojnosti. Vlogo farmacevtskega strokovnega delavca ob izdaji predpisanega zdravila razumem izrazito kot korektivno, npr. ob farmacevtski intervenciji
[19]
ali ob upoštevanju določb Kodeksa lekarniške deontologije o zavrnitvi izdaje zdravila.
[20]
V obeh primerih ravna v mejah svoje pristojnosti, pri čemer je v tem kontekstu najpomembnejše, da je predpisovanje zdravil v rokah zdravnika.
[21]
In tretjič, izpodbijana določba se nanaša na razmeroma ozek izsek lekarniške dejavnosti (čeprav sem prepričan, da bi marsikdo dejal, da je najpomembnejši). Prostora, da farmacevtski strokovni delavec v okviru lekarniške dejavnosti ravna v skladu s svojimi prepričanji, je po moji oceni zato dovolj. Odločitev, na katerem področju lekarniške dejavnosti bo deloval, je tako vendarle odraz farmacevtove svobode ravnanja in dela. S tem nikakor ne želim sporočiti, da naj si farmacevtski strokovni delavec sam pripiše, če pri izdaji zdravil zazna, da se od njega pričakuje ravnanje v nasprotju z njegovimi prepričanji. Moje izhodišče je primerjava z brezizhodnostjo položaja tistega, ki ga kliče dolžnost sodelovanja pri obrambi države in v tem okviru opravljanje vojaške obveznosti. Položaj farmacevtskega strokovnega delavca pri izdaji zdravil po moji oceni ni primerljiv.
(Ne)enakost pred zakonom in sklepno
Končno lahko sledim tudi ugotovitvi, da 21.a člen ZLD-1 ni v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave. To lahko sprejmem že zato, ker – kot pojasnjeno – v 21.a členu ZLD-1 pravzaprav ne vidim vira zatrjevanega različnega obravnavanja farmacevtskih strokovnih delavcev in zdravnikov. Vir zatrjevane neenakosti bi lahko izhajal kvečjemu iz 56. člena ZZDej, ki, kot rečeno, uveljavljanje ugovora vesti dopusti le za tiste zdravstvene delavce, ki jim je zaupano opravljanje zdravstvenih posegov (kar farmacevtski strokovni delavci niso). Za vložnike, ki izhajajo sicer iz drugačne razlage 56. člena ZZDej, pa ta ni sporen.
Vložniki tako ne morejo uspeti s tezo, da 46. člen Ustave zavezuje k dopustitvi ugovora vesti farmacevtskih strokovnih delavcev pri izdajanju zdravil, še manj s tezo, da naj bi 21.a člen ZLD-1 vodil v neenako obravnavanje (v primerjavi z zdravniki). Odločitev o dopustitvi ugovora vesti v primeru, s kakršnim se je srečalo Ustavno sodišče v tej zadevi, je prepuščena zakonodajalcu.
dr. Primož Gorkič
Sodnik
[1]
Člen se glasi: "Farmacevtski strokovni delavci, ki pri izvajalcih lekarniške dejavnosti izdajajo zdravila in izdelke za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja, ugovora vesti ne morejo uveljavljati."
[2]
ZZDej v 56. členu določa: "(1) Zdravstveni delavec lahko odkloni zdravstveni poseg, če sodi, da ni v skladu z njegovo vestjo in z mednarodnimi pravili medicinske etike. (2) Zdravstveni delavec mora o svojem ugovoru vesti obvestiti zdravstveni zavod. Zdravstveni zavod mora to upoštevati, vendar pacientom zagotoviti možnost za nemoteno uveljavljanje pravic s področja zdravstvenega varstva. (3) Zdravstveni delavec ne sme odkloniti nujne medicinske pomoči."
[3]
Prim. opredelitev lekarniške dejavnosti v 6. členu ZLD-1, katere nosilci so magistri farmacije. Tudi 16. člen Kodeksa lekarniške deontologije tega ne sporoča: "Farmacevtski strokovni delavec
v okviru svoje usposobljenosti
[poudarek - P.G.] po najboljših močeh pomaga posamezniku, ki je v neposredni nevarnosti, kadar ni dosegljiva zdravniška pomoč."
[4]
Prim. B. Ivanc, v: M. Avbelj, (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, Del 1: Človekove pravice in temeljne svoboščine, Nova univerza/Evropska pravna fakulteta, Ljubljana 2019, str. 432.
[5]
Drugače B. Ivanc, nav. delo: 46. člen Ustave je
lex specialis
v razmerju do 41. člena Ustave.
[6]
Temeljno upravičenje mora spremljati pravovarstveni zahtevek (M. Pavčnik, Teorija prava, 5. izdaja, GV Založba, Ljubljana 2017, str. 165). V našem primeru temeljna upravičenja izhajajo iz svobode vesti (prvi odstavek 41. člena Ustave), ugovor vesti pa vidim kot pravovarstveni zahtevek, ki ga (vsaj v nekaterih primerih) jamči 46. člen Ustave.
[7]
Ugovor vesti bo učinkovit le, če bo sam po sebi preprečil – četudi morda le začasno –, da bi se posameznikova prepričanja morala ukloniti klicu pravne dolžnosti. Prim. B. Ivanc, v: L. Šturm, (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, Dopolnitev - A, Fakulteta za državne in evropske študije, Kranj 2011, str. 741. To bi pomenilo tudi, da ugotovitve v morebitnih kasnejših postopkih, ki so namenjeni preizkušanju predpostavk ugovora vesti, veljajo pač za naprej.
[8]
Med tiste mehanizme, ki so v rokah posameznika, se tipično uvršča samopomoč, silobran in skrajno silo (npr. M. Pavčnik, nav. delo, str. 349). Očitno pa je, da je ugovor vesti drugačen in ni odziv na protipravno ravnanje drugega, pa tudi prekoračitve meja ugovora vesti (ki bi s tem prerasel v protipravno ravnanje) si težko predstavljam. Zato bi ugovor vesti umestil med t. i. preventivne mehanizme pravnega varstva; preprečuje namreč, da bi prišlo do spora o izvrševanju svobode vesti, s čimer odpravlja posameznikovo negotovost in utrjuje upravičenja, ki izhajajo iz 41. člena Ustave (o preventivnih mehanizmih pravnega varstva, gl. M. Pavčnik, nav. delo, str. 348).
[9]
Zdi se, kot da bi splošno in abstraktno pravno pravilo, kolikor ureja svoje naslovljence, veljalo pod pogojem, da konkretni zavezanec, ki je hkrati upravičenec do ugovora vesti, tega ne uveljavlja. Prim. M. Cerar, Conscientious objection (general aspects and the Slovenian regulation of conscientious objection to abortion), Medicine, Law and Society, let. 18, št. 1 (2025), str. 7.
[10]
In torej drugače kot večinski razlogi (11. točka obrazložitve).
[11]
Besedilo drugega odstavka 123. člena Ustave se glasi: "Državljanom, ki zaradi svojih religioznih, filozofskih ali humanitarnih nazorov niso pripravljeni sodelovati pri opravljanju vojaških obveznosti, je treba omogočiti, da sodelujejo pri obrambi države na drug način." Uporaba orožja je neločljiv del sodelovanja pri obrambi države z opravljanjem vojaške obveznosti.
[12]
Gl. B. Ivanc, v: M. Avbelj, (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, Del 1: Človekove pravice in temeljne svoboščine, Nova univerza/Evropska pravna fakulteta, Ljubljana 2019, str. 432.
[13]
Težje si predstavljam, da bi takšen trk lahko nastal ob izdaji izdelkov za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja. Med te, tako 7. točka prvega odstavka 4. člena ZLD-1, spadajo "izdelki, ki se izdajajo ali prodajajo v lekarni, med katerimi so zlasti: medicinski pripomočki, živila za posebne zdravstvene namene, živila za posebne prehranske namene, prehranska dopolnila, kozmetični in drugi izdelki, namenjeni negi in zaščiti ljudi, izdelki, namenjeni dezinfekciji in dezinsekciji, laboratorijski pribor in strokovna literatura, namenjena pacientom."
[14]
V ilustracijo glej A. Kodrič, A. Kreslin in N. Horvat, Ugovor vesti v slovenskih javnih lekarnah: seznanjenost, odnos in uporaba, Farmacevtski vestnik, let. 74, št. 3 (2023), str. 173.
[15]
Prim. M. Cerar, nav. delo, str. 21.
[16]
Prim. razlago v 10. točki obrazložitve odločbe št. U-I-289/13-25 z dne 10. 3. 2016.
[17]
Upoštevajoč Pravilnik o razvrščanju, predpisovanju in izdajanju zdravil za uporabo v humani medicini (Uradni list RS, št. 86/08, 45/10, 38/12 in 17/14 – ZZdr-2), ki opredeljuje merila za razvrstitev v kategorijo zdravil, za katera zdravniški recept ni potreben (11.–17. člen Pravilnika v zvezi s 14. in 194. členom Zakona o zdravilih – Uradni list RS, št. 17/14 s spremembami in dopolnitvami), vidim razmeroma malo možnosti, da bi farmacevtski strokovni delavec prepoznal zadržke pri izdaji zdravila, ki se lahko izda brez recepta.
[18]
Dostopen na:
https://www.lzs.si/o-zbornici/pravni-akti-pravila-in-kodeks/
, 26. 2. 2026.
[19]
Točka 3 prvega odstavka 4. člena ZLD-1 v zvezi s prvim odstavkom 6. člena ZLD-1. Farmacevtska intervencija je opredeljena kot " strokovni poseg nosilca lekarniške dejavnosti v primeru
nepopolnosti, nejasnosti ali napak na predpisanem receptu
[poudarek P. G.], ki so lahko administrativne ali strokovne narave in bi lahko povzročile ekonomske ali zdravstvene posledice za uporabnika ali zdravstveni sistem ter niso skladne s temeljnim namenom zdravljenja ali zdravstvenimi pravili."
[20]
Četrti odstavek 3. člena ZLD-1. Kodeks v 12. členu določa: "Farmacevtski strokovni delavec mora v mejah svoje strokovne usposobljenosti in pristojnosti preprečiti napačno zdravljenje ali zlorabo zdravil. V ta namen lahko v interesu zdravja pacienta zavrne izdajo zdravila." Ob takšni specialni določbi, ki se nanaša na zavrnitev izdaje zdravila, ne pripisujem posebne teže splošnejšemu določilu 6. člena Kodeksa ("Farmacevtski strokovni delavec odkloni ravnanje, ki bi bilo strokovno oporečno ali škodljivo za posameznika, družbo ali okolje.").
[21]
Drugi odstavek 4. člena Zakona o zdravniški službi.
⇒
U-I-69/25-22
11. 3. 2026
PRITRDILNO LOČENO MNENJE
SODNIKA DR. RAJKA KNEZA
K ODLOČBI ŠT.
U-I-69/25
Z DNE 26. 2. 2026
I.
1. Odločitev je ena tistih, kjer je bilo treba med sodniki, ki so podpirali izrek, iskati najmanjši skupni imenovalec glede obrazložitve. Sam bi precej raje podprl odločitev, kjer bi bilo razloženo, da izpodbijani 21.a člen Zakona o lekarniški dejavnosti,
[1]
ki določa, da farmacevtski strokovni delavci, ki pri izvajalcih lekarniške dejavnosti izdajajo zdravila in izdelke za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja, ugovora vesti ne morejo uveljavljati, pomeni
poseg
v pravico do ugovora vesti iz 46. člena Ustave
[2]
za farmacevte, nato pa bi izvedel strogi test sorazmernosti, katerega rezultat bi sicer dopustil omejitev ugovora vesti, vendar bi omogočil tudi izjeme.
[3]
Osnutek (tudi) takšne odločitve je Ustavno sodišče imelo pred seboj, a ni prejel zadostne podpore. Obrazložitev odločbe, ki zdaj pojasnjuje, da izpodbijana določba ni neskladna z Ustavo, je močno drugačna in nisem je podprl brez zadržkov. Odločba pojasnjuje, da omejitev ugovora vesti farmacevtskih strokovnih delavcev ne doseže takšne intenzitete, da bi pravica iz 46. člena Ustave bila kršena. To oceno opravi brez strogega testa sorazmernosti, kajti sploh ne izhaja iz stališča, da bi izpodbijana določba pomenila poseg. Z drugimi besedami, izpodbijana določba torej sploh ne seže na področje uporabe 46. člena Ustave.
2. V ločenem mnenju pojasnjujem, zakaj bi drugačen (metodološki) pristop (in posledično drugačna zgradba odločbe), z opredelitvijo posega in uporabe strogega testa sorazmernosti, pomenila vsebinsko drugačno ustavnopravno presojo in upoštevno drugačno razumevanje 46. člena Ustave. Da bi to lahko pojasnil, moram začeti s tokom misli razlage nastavka 46. in 41. člena Ustave.
II.
3. Menim, da 46. člen Ustave pomeni človekovo pravico do ugovora vesti (takšen je tudi naslov določbe in uvrščena je v II. poglavje Ustave o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah). Vendar pa se ta pravica razlaga res ozko, kajti pomeni derogacijo od prava, predvsem od kogentnih pravil javnega prava. Ker je ugovor vesti tesno povezan s svobodo vere, mišljenja, misli (izhaja iz posameznikovih notranjih dojemanj življenja, vesti, vere itd), torej z vprašanji, ki jih naslavlja 41. člen Ustave,
[4]
je bilo treba najprej opredeliti domet 41. člena Ustave in nato tudi vprašanje, ali 46. člen Ustave v celoti ščiti omenjeni domet. Ustavno sodišče to pojasnjuje v 12.–18. točki obrazložitve odločbe. Pojasni, da so znotraj 46. člena lahko varovani tiste ali tisti elementi svobode mišljenja, ki se nanašajo na pozitivni vidik svobode verskega izražanja in drugih opredelitev ter so tesno povezani z vprašanji življenja, nastanka življenja, rojstva in smrti. Tako Ustavno sodišče poveže obe določbi (poudarki R. K.):
"12. Člen 46 Ustave je tesno povezan z 41. členom Ustave, ki ureja svobodo vesti in v prvem odstavku določa, da je izpovedovanje vere in drugih opredelitev v zasebnem in javnem življenju svobodno.
[5]
Gre za t. i.
pozitivni vidik vere in drugih opredelitev
. Predmet varstva pravice iz 41. člena Ustave so opredelitve in prepričanja s področja etike oziroma morale, zlasti vsa teistična, ateistična in neteistična prepričanja. V tem smislu lahko taka prepričanja opredelimo tudi kot
svetovnonazorske opredelitve, torej kot filozofske ali ideološke teorije oziroma kot miselne sisteme, ki razlagajo človeka, njegovo bistvo in svet, v katerem prebiva, lahko tudi, čeprav ne nujno, z neke višje, metafizične ravni
.
[6]
[…]
Vendar tudi glede prepričanj, ki lahko uživajo varstvo po 41. členu Ustave, ni mogoče reči, da je že vsako izmed njih avtomatično deležno varstva iz te določbe
. Šele če notranje in zunanje lastnosti prepričanja kažejo na njegovo
konsistentnost, tehtnost, resnost, kohezivnost in pomembnost
, je utemeljen sklep, da gre za vero oziroma drugo prepričanje v smislu 41. člena Ustave.
[7]
[…]
14. Pomembno je poudariti, da v
okviru pravice iz 46. člena Ustave niso varovana vsa tista prepričanja oziroma ravnanja, ki jih varuje 41. člen
Ustave, temveč je predmet varstva te človekove pravice
bistveno ožji
.
Pravica do ugovora vesti namreč lahko varuje samo prepričanja, povezana s pravico človeka do življenja (obstoja), ki so konsistentna, tehtna, resna, kohezivna in pomembna
. Poseben položaj ustavne določbe o nedotakljivosti človekovega življenja izhaja iz dejstva, da brez njenega učinkovitega varstva ni mogoče uživanje drugih pravic in temeljnih svoboščin
.
[8]
Gre za prepričanja o
nastanku, obstoju in končanju življenja, ki so v pomembnem delu povezana tudi z vprašanji o spoštovanju človekovega dostojanstva
. Človekovo življenje, pa tudi fizična in psihična celovitost človeka ter človekovo dostojanstvo tudi po stališču Ustavnega sodišča pomenijo visoko ustavno varovane vrednote v hierarhiji človekovih pravic.
[9]
"
4. V teh poudarkih je bistvo vsebine prvega stavka 46. člena Ustave, ki zakonodajalcu omogoča, da v takšnih primerih uredi ugovor vesti, vendar pa je treba takoj dodati, da je ta pravica pogojena s prepovedjo derogacije in omejevanja pravic drugih, to je v drugem stavku 46. člena Ustave specialno določeno in poudarjeno (glede na tretji odstavek 15. člena Ustave, ki tudi določa omejevanje človekovih pravic). Ustavno sodišče to opisno pojasni v 15. in 16. točki obrazložitve (poudarki R. K.):
"15. Poleg tega že sam 46. člen Ustave določa
še dodatno omejitev
, in sicer, da je ugovor vesti
dopusten le, če se s tem ne omejujejo pravice in svoboščine drugih oseb
.
[10]
V skladu s tretjim odstavkom 15. člena Ustave so sicer vse človekove pravice in temeljne svoboščine lahko omejene samo s pravicami drugih (in v primerih, ki jih določa Ustava).
V primeru pravice do ugovora vesti pa 46. člen Ustave posebej poudarja pravice in svoboščine drugih oseb, kar še dodaja težo pravicam in svoboščinam tistih, ki bi jih uresničevanje pravice do ugovora vesti lahko prizadelo, in zožuje polje predmeta varstva te pravice
.
16. Člen 46 Ustave v določenem pogledu pomeni tudi dodatno (močnejše) varstvo nekaterih prepričanj, varovanih že v 41. členu Ustave, saj omogoča, da posameznik ta prepričanja izraža kljub temu, da takšna ravnanja načeloma (če niso dopustna zaradi ugovora vesti) pomenijo odklonitev dolžnosti, ki jih nalaga pravo, oziroma kršitev prava. Tudi zato mora biti ugovor vesti dopusten le izjemoma, saj drugače pravni sistem ne bi deloval. Izjeme se v pravu razlagajo ozko."
III.
5. Od tod dalje pa Ustavno sodišče dejavnosti farmacevtov ovrednoti tako, da zaradi posrednosti (ali zato, ker zgolj izvršujejo napotek zdravnika glede izdaje določenega zdravila ali izdelka, ali zato, ker sledijo volji kupca, prodajo zdravilo, izdelek, vendar pa ga ne aplicirajo in ne posegajo v telo posameznika tako, kot to storijo zdravniki, ki jim je ugovor vesti omogočen), o posegu sploh ne govorimo. Izpodbijana določba torej ne pomeni posega v ustavno pravico do ugovora vesti. To je točka preloma, ker bi izpodbijano določbo sam ovrednotil kot poseg. Tudi nadaljevanje presoje bi zato bilo drugačno.
6. Ugotovil bi, da izpodbijana določba pomeni poseg, kar se še posebej vidi pri izdaji oziroma prodaji tistih zdravil ali farmacevtskih izdelkov, katerih uporaba neposredno vodi v smrt in kjer vendarle mislim, da je stik s prepričanji, povezanih s pravico človeka do življenja (obstoja), ki so konsistentna, tehtna, resna, kohezivna in pomembna (kot to pojasnjuje 14. točka obrazložitve v nastavku presoje), dovolj tesen. Pri tehtanju pogojev iz testa bi lahko pritrdil ustavni dopustnosti cilja, primernosti in nujnosti, pri presoji sorazmernosti v ožjem smislu pa pustil odprta vrata za tiste primere, kjer je stik kljub posrednosti močnejši (na primer, takšen primer vidim pri vprašanju, kot ga je urejal Zakon o pomoči pri prostovoljnem končanju življenja).
[11]
7. Zakaj sem potem lahko kljub temu podprl izrek? Podprl sem ga zato, ker odločba ne prepoveduje zakonodajalcu, da bi v kakšnih primerih farmacevtom omogočil ugovor vesti. Odločbe se tako ne sme razumeti, predvsem ne  24. točke njene obrazložitve, ki pojasni, da izpodbijana ureditev ne pomeni omejevanja človekove pravice iz 46. člena Ustave. Ta točke predstavlja zaključek presoje in jo je treba razumeti tako, da so zakonodajalcu odprta vrata, da, pod pogojem, da drugim osebam niso omejevane pravice in svoboščine,
[12]
omogoči ugovor vesti. To torej ne pomeni, da zakonodajalec ni upravičen urediti vprašanja ugovora vesti na način, da bi ga omogočil, kot je to na primer določal omenjeni Zakon o pomoči pri prostovoljnem končanju življenja. Ustavno sodišče se je v preteklosti že srečalo s situacijami, ko nekega vprašanja ni prepoznalo kot ustavno upoštevanega (ni segalo na ustavno raven). V takšnih primerih je urejanje vprašanja prepustilo zakonodajalcu in njegovemu polju proste presoje. Torej, če neka ureditev ne sega na ustavno raven, to ne pomeni, da jo zakonodajalec ne sme urejati, temveč jo lahko uredi in deluje znotraj polja svoje proste presoje.
[13]
IV.
8. Takšno razumevanje izreka tudi ni v neskladju ne z mednarodnopravnim niti z evropskopravnim okvirom. EKČP ugovora vesti izrecno ne ureja, ESČP pa ga presoja v okviru 9. člena EKČP in državam na tem področju priznava široko polje proste presoje. V zadevi
Pichon in Sajous proti Franciji
[14]
je sprejelo stališče, da se farmacevti ne morejo sklicevati na svoje versko prepričanje kot razlog za odklonitev zakonite izdaje kontracepcijskega sredstva, v zadevah
Grimmark proti Švedski
[15]
in
Steen proti Švedski
[16]
(odločeni isti dan) pa je potrdilo, da tudi nepriznanje ugovora vesti pri sodelovanju pri umetni prekinitvi nosečnosti samo po sebi še ni v neskladju z 9. členom EKČP. Enako smer kaže drugi odstavek 10. člena Listine o temeljnih pravicah, ki pravico do ugovora vesti priznava v skladu z nacionalnimi ureditvami; zaradi Pojasnil k Listini in tretjega odstavka 52. člena Listine pa je treba njen pomen in obseg razumeti skladno z 9. členom EKČP. Iz tega sledi, da ne EKČP ne Listina zakonodajalcu ne narekujeta dolžnosti, da bi moral farmacevtom ugovor vesti priznati prav v obravnavanem obsegu; prav tako pa mu tega, ob spoštovanju pravic in svoboščin drugih, tudi ne prepovedujeta. To hkrati pomeni, da konvencijski okvir in okvir prava EU določata zunanji okvir dopustnosti, ne izčrpata pa nujno celotne vsebine varstva, ki ga lahko pravici do ugovora vesti daje 46. člen Ustave.
9. Bistvo mojega nestrinjanja z obrazložitvijo odločbe torej ni v rezultatu, temveč v ustavnopravni kvalifikaciji problema in dometu 46. člena Ustave. Po mojem mnenju bi moralo Ustavno sodišče izpodbijano ureditev najprej prepoznati kot poseg v 46. člen Ustave in jo šele nato presoditi z vidika njene ustavne dopustnosti. V tem pogledu je sicer moj glas za izrek in ločeno mnenje mogoče razumeti brez protislovja.
dr. Rajko Knez
Sodnik
[1]
Uradni list RS, št. 85/16, 77/17, 73/19, 186/21 in 112/24.
[2]
Ki določa: "Ugovor vesti je dopusten v primerih, ki jih določi zakon, če se s tem ne omejujejo pravice in svoboščine drugih oseb."
[3]
O izjemi prav tako pišem v tem ločenem mnenju.
[4]
Ki določa:
"Izpovedovanje vere in drugih opredelitev v zasebnem in javnem življenju je svobodno.
Nihče se ni dolžan opredeliti glede svojega verskega ali drugega prepričanja.
Starši imajo pravico, da v skladu s svojim prepričanjem zagotavljajo svojim otrokom versko in moralno vzgojo.
Usmerjanje otrok glede verske in moralne vzgoje mora biti v skladu z otrokovo starostjo in zrelostjo ter z njegovo svobodo vesti, verske in druge opredelitve ali prepričanja."
[5]
V drugem odstavku 41. člena Ustave je določeno, da se nihče ni dolžan opredeliti glede svojega verskega ali drugega prepričanja (negativni vidik svobode vere). V skladu s tretjim odstavkom 41. člena Ustave imajo starši pravico, da v skladu s svojim prepričanjem zagotavljajo svojim otrokom versko in moralno vzgojo. Usmerjanje otrok glede verske in moralne vzgoje mora biti v skladu z otrokovo starostjo in zrelostjo ter z njegovo svobodo vesti, verske in druge opredelitve ali prepričanja.
[6]
Zakon o verski svobodi (Uradni list RS, št. 14/07, 100/13 in 102/23 – ZVS) na več mestih omenja duhovnost. Pojem duhovnost je izrazito pluralen, večpomenski. SSKJ ga opredeljuje kot usmerjenost k nematerialnim vrednotam. Je sestavni del vsake – verske ali neverske – posameznikove osebne vrednostne opredelitve do vprašanj bivanja, sveta in univerzalnih povezav v njem. Ni istoveten z verskim prepričanjem, niti ni monopol religioznega. Verska duhovnost, ki je integralni del verskega izkustva oziroma prepričanja, je le ena od dimenzij v raznoterem spektru duhovnosti (odločba Ustavnega sodišča št. U-I-92/07 z dne 15. 4. 2010, Uradni list RS, št. 46/10, in OdlUS XIX, 4, 75. točka obrazložitve in opomba 5).
[7]
Takšno je tudi stališče Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP), ki je npr. v sodbi v zadevi
Campbell in Cosans proti Združenemu kraljestvu
z dne 25. 2. 1982 in v sodbi v zadevi
Leela Förderkreis E. V. in drugi proti Nemčiji
z dne 6. 11. 2008 zapisalo, da 9. člen Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) vključuje nazore, ki "dosegajo določeno stopnjo tehtnosti, resnosti, kohezivnosti in pomembnosti".
[8]
Prav tam.
[9]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-555/03, Up-827/04 z dne 6. 7. 2006 (Uradni list RS, št. 78/06, in OdlUS XV, 92), 24. točka obrazložitve.
[10]
Prim. L. Mišič, Ugovor vesti: med osebnim imperativom in svobodo vesti ter delovnimi obveznostmi, Delavci in delodajalci, št. 2–3 (2025), str. 241.
[11]
Gotovo pa menim, da farmacevtom ni bil omogočen ugovor vesti v skladu z Zakonom o zdravstveni dejavnosti (kot navaja predlagatelj v zahtevi), temveč ga omogoča le zdravnikom. Odločba tega pojasnila ne vsebuje. Je le razložila 46. člen (v povezavi z 41. členom), pri čemer pa ugovora vesti ni prepovedalo za farmacevtske dejavnosti. Odločba sicer ne določa, da ga je v kakšnih primerih treba določiti, vendar zakonodajalec ostaja prost in prav primer na referendumu 23.11.2025 neuspelega Zakona o pomoči pri prostovoljnem končanju življenja je takšen.
[12]
Ne določa, da bi morale biti omejevane
človekove
pravice in svoboščine. Omejitev je torej širša.
[13]
Takšne prakse Ustavnega sodišča je kar nekaj: npr. odločba št. Up-360/05, 5. točka obrazložitve, na katero se sklicuje tudi odločba št. U-I-303/18, 34. točka obrazložitve. V odločbi št. U-I-45/16, Up-321/18, Up-1140/18, Up-1244/18 pa je Ustavno sodišče ugotovilo, da izpodbijani zakonski določbi ne segata na področje urejanje človekovih pravic in zato nista z njima v neskladju (105. in 106. točka). Da lahko zakonodajalec omogoči več kot Ustava, posredno izhaja iz odločbe št. U-I-191/09, Up-916/09, 13. točka obrazložitve, pa tudi iz odločbe št. U-I-46/24, 24. točka obrazložitve.
Tudi glede razmerja med zakonom in podzakonskim predpisom je Ustavno sodišče v odločbi št. U-I-377/22 navedlo, da iz Ustave (120. člena) ne izhaja, da bi moral zakon vsebovati posebno pravno podlago, ki bi določala oziroma opredeljevala merila za izbor koncesionarjev. To ne pomeni, da ne bi bila mogoča ali tudi dobrodošla, vendar pa je razlaga drugega odstavka 120. člena Ustave ne zahteva (19. točka obrazložitve).
V sklepih št. U-I-196/08 z dne 16. 4. 2009 in št. U-I-179/08 z dne 16. 4. 2009, prej podobno v sklepu št. Up-607/07, U-I-44/07 z dne 30. 5. 2008 in sklepu št. U-I-218/01 z dne 9. 5. 2002 (OdlUS XI, 75), je Ustavno sodišče pojasnilo, da gre pri urejanju pravic v Zakonu o popravi krivic in plačila odškodnine in v Zakonu o plačilu odškodnine žrtvam vojnega in povojnega nasilja za
zakonsko
popravo krivic in da
ne gre za uresničevanje Ustave
. Prav zato ima zakonodajalec glede določitve načina, vsebine in obsega upravičenj ter glede postopka za uveljavljanje teh upravičenj zelo široko polje prostega odločanja.
[14]
Odločitev v zadevi
Pichon in Sajous proti Franciji
z dne 2.10.2001.
[15]
Odločitev v zadevi
Grimmark proti Švedski
z dne 11. 2. 2020.
[16]
Odločitev v zadevi
Steen proti Švedski
z dne 11. 2. 2020.
⇒
U-I-69/25-23
5. 3. 2026
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNIKA DR. ROKA SVETLIČA
K ODLOČBI ŠT.
U-I-69/25
Z DNE 26. 2. 2026
FARMACEVTU
[1]
NI MOGOČE KRŠITI PRAVICE DO UGOVORA VESTI
1. Leta 2024 se je pripetil dogodek, ki je odprl vprašanje konflikta ustavnih pravic pacientov in farmacevtov.
[2]
Odzval se je zakonodajalec z novelo Zakona o lekarniški dejavnosti, z 21.a členom, ki se glasi: "Farmacevtski strokovni delavci, ki pri izvajalcih lekarniške dejavnosti izdajajo zdravila in izdelke za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja, ugovora vesti ne morejo uveljavljati."
[3]
2. Sindikat farmacevtov Slovenije – SIFARM je vložil zahtevo za presojo ustavnosti. Ustavno sodišče je presojo opravilo in ugotovilo, da besedilo 21.a člena ZLD ni v nasprotju z Ustavo, ne zaradi
konkretne
dikcije, pač pa ker – ne ta, ne katera koli druga – dikcija sploh ne
more biti
v nasprotju z Ustavo.
3. V očeh kritikov bo nemara odločitev prepoznana kot "progresivna", saj na prvi pogled afirmira pravico do svobodnega odločanja o rojstvu otrok. Menim, da je ravno obratno. Ustavno sodišče je s to odločbo razložilo pravico iz 55. člena Ustave na način, ki omogoča reinterpretacijo te pravice.
1) Minimalistična argumentativna strategija
4. Številne težave te odločbe izhajajo iz minimalistične argumentativne strategije, ki jo je ubralo Ustavno sodišče. V celoti se je izognilo tako vprašanju, kaj je vsebina ustavne pravice do ugovora vesti, kot tudi tehtanju te pravice z drugimi pravicami. Ustavilo se je pri presoji, da delo farmacevta v lekarni
v nobenem primeru
ne vključuje situacije, ki bi upravičevala sklicevanje na pravico do ugovora vesti.
5. Iz tega izhaja več posledic. Delo farmacevta v lekarni poslej ni izven varstva 46. člena Ustave
le v primeru
izdajanja kontracepcijskih sredstev, ampak tudi v vseh drugih primerih, do katerih še lahko pride. Če je Zakon o prostovoljnem končanju življenja, denimo, predvidel to pravico,
[4]
poslej pa za to ni več ustavnih razlogov.
6. Poleg tega argumentacija nehote močno omeji sklicevanje na ugovor vesti tudi vseh drugih poklicev
v situacijah
, kjer etično sporno odločitev sprejme nekdo drug in učinkuje nekje drugje (podrobneje v nadaljevanju). In naposled, Ustavno sodišče je zamudilo dragoceno priložnost, da bi razvilo doktrino glede pravice do ugovora vesti.
7. Toda vse opisano so le stranske posledice minimalistične argumentativne strategije. Njena glavna pomanjkljivost je v prvi vrsti, da – po mojem mnenju – ne uspe izkazati tistega, kar si zada.
2) Iskanje bistvene razlike med zdravnikom in farmacevtom
8. Ključni koraki argumentacije se nahajajo v 22. in 23. točki obrazložitve, ki se iztekajo v tale zaključek: "Ustavno sodišče tako ocenjuje, da so lekarniške storitve (in s tem delovne obveznosti farmacevtskih strokovnih delavcev) od povzročitve neželenih posledic oddaljene in objektivno gledano ne morejo ogroziti posameznikove vesti oziroma njegovega verskega, filozofskega ali drugega prepričanja o nastanku, obstoju in končanju življenja, človekovi fizični in psihični celovitosti ter njegovem dostojanstvu v tolikšni meri, da bi morala biti ta prepričanja ustavnopravno varovana v okviru 46. člena Ustave."
[5]
9. Do tega zaključka pride Ustavno sodišče z
metodo primerjanja
dveh položajev. Delo farmacevta primerja z delom, za katerega predpostavi, da ga varuje ustavna pravica do ugovora vesti. Čeprav to ni izrečeno, pride v poštev le delo zdravnika.
10. Primerjava izpostavi naslednje razlike: "Farmacevtski strokovni delavci pri tem
ne odločajo
o zdravstvenem posegu, ga tudi ne izvajajo, ne presojajo njegove medicinske utemeljenosti in
ne povzročajo neposredno
posledic, ki jih z ugovorom vesti želijo preprečiti (…). Ključno je vprašanje, ali določena dejanja odločilno vplivajo na nastanek posledice. Vloga farmacevtskih strokovnih delavcev je praviloma posredna in
nepovzročitvena
: izvršujejo
odločitev, ki je bila sprejeta drugje
v okviru sistema zdravstvenega varstva."
[6]
(vsi poudarki R. S.)
11. Na osnovi tega Ustavno sodišče zaključi, da se delo zdravnika in lekarnarja razlikujeta do te mere, da se delo drugega že po naravi nahaja izven področja, ki ga varuje 46. člen Ustave. Kot smo videli, pri tem uporabi dva kriterija, kriterij 1)
odločanja
in 2) kriterij
(neposrednega) povzročanja posledic
. Kriterija se morda zdita
prima facie
prepričljiva, toda če ju skušamo pojmovno izčistiti, se zapletemo v nerešljive aporije.
3) "Odločanje" – kdo se "svobodno odloča od rojstvu otrok
[7]
"?
12. Če farmacevti "ne odločajo o zdravstvenem posegu", kdo torej sprejme to odločitev? V poštev prideta le dva odgovora,
pacientka
in
zdravnik
.
13.
Pacientka
. Menim, da je edini možni odgovor, da odločitev sprejme pacientka, saj ima le ona to pravico, varovano v 55. členu Ustave. Zdravnik preveri, ali so pri konkretni osebi podani zadržki, ki preprečujejo uporabo nekega zdravila za prekinitev nosečnosti, izbere najprimernejšo učinkovino itd., toda odločitve ne sprejme on. To se kaže v tem, da – če ugotovi, da ni zdravstvenih zadržkov – sredstvo
mora
[8]
predpisati.
14. Toda če sprejmemo, da o umetni prekinitvi nosečnosti odloča pacientka,
tedaj pade zaključek, na katerem Ustavno sodišče utemelji odločitev
, tj. da je med položajem zdravnika in farmacevta bistvena razlika. Za obadva namreč
enako
velja, da ne sprejemata odločitve in da morata zgolj uporabiti svoje strokovno znanje, da uresničita pravico nekoga drugega, tj. pacientke.
15.
Zdravnik
. Zato je edina možnost, da je Ustavno sodišče lekarnarja premerjalo z zdravnikom. Za to govori tudi raba izrazov, ki se lahko nanašajo samo na zdravnika.
[9]
Toda s tem je Ustavno sodišče zdravniku tudi pri samem
odločanju
o umetni prekinitvi nosečnosti pripisalo neko vlogo. Na tem mestu se postavljata dve vprašanji.
16.
Prvič
, ali je to stališče sploh združljivo s pravico iz 55. člena Ustave. In
drugič
, kakšne razlage dopušča pripisovanje (so)odločanja o prekinitvi nosečnosti zdravnikom. Kakšno stališče lahko poslej zdravnik zavzame pri odločanju o prekinitvi nosečnosti (mu gre pravica do prepričevanja pacientke, lahko na osnovi interpretacije psihiatričnega izvida celo odkloni, da bi predpisal zdravilo itd.?).
17. To je opis nerešljive
aporije
, v katero se ujame Ustavno sodišče. Če privzamemo, da "odloča" pacientka, tedaj pade
bistveno
ločevanje med delom zdravnika in farmacevta, na katerem Ustavno sodišče utemelji odločitev. Če pa privzamemo, da "(so)odloča" zdravnik, tedaj bodisi trčimo v ustavno pravico do svobodnega odločanja o rojstvu otrok, bodisi jo relativiziramo s pripisovanjem vloge zdravniku pri sprejemanju odločitve.
4) "Neposredno povzročanje posledic"
18. Po stališču Ustavnega sodišča se delo farmacevta bistveno razlikuje še po enem kriteriju. Ustavno sodišče razliko vidi v "stopnji neposrednosti povezave med ravnanji (…) in neželenimi posledicami,"
[10]
v "oddaljenosti"
[11]
teh posledic ali celo v "nepovzročitveni" vlogi farmacevta.
[12]
Menim, da tudi ta kriterij ne uspe izkazati tistega, kar si Ustavno sodišče zada, tj.
bistvene
razlike med delom zdravnika in farmacevta.
19. Ko Ustavno sodišče presoja, katera dejanja "odločilno vplivajo na nastanek posledice",
[13]
tj. na umetno prekinitev nosečnosti s pomočjo zdravil, pridejo v poštev naslednji akterji: pacientka, zdravnik, farmacevt in na koncu spet pacientka. Vsi so za nastanek dogodka nepogrešljivi, toda pacientka je tista, ki se za odloči za obisk zdravnika, in na koncu je tudi ona tista, ki (ne)zaužije zdravilo.
20. V čem naj bi bila s stališča "neposrednosti" oz. "bližine" posledice bistvena razlika med farmacevtom in zdravnikom? Če že iščemo razliko, se celo zdi, da je farmacevt bližje posledici kot zdravnik, saj je njegova vloga tako časovno kot strukturno bližje prekinitvi nosečnosti, poleg tega ima tudi (načelno) boljši uvid v mehanizme delovanja nekega zdravila, tj. kako bo posledica nastala.
5) Trije ustavnopravni problemi
21. Menim, da bi odločba morala graditi na splošnem priznavanju pravice ugovora do vesti
vsakomur
, tudi farmacevtu, in v nadaljevanju izpeljati strogi test sorazmernosti med pravico do svobodnega odločanja o rojstvu otrok in pravico do ugovora vesti. To bi bila tudi dragocena priložnost za razvoj ustavnopravne doktrine v zvezi z ugovorom vesti.
22. Minimalistična strategija, ki se je želela izogniti kompleksnejši ustavnopravni argumentaciji, po mojem mnenju, ni le spodletela v prizadevanju izkaza bistvene razlike med delom zdravnika in farmacevta. Nehote je ustvarila vsaj tri ustavnopravne probleme.
23.
Prvič
, relativizirala je pravico do svobodnega odločanja o rojstvu otrok, čeprav je želela ravno nasprotno.
Drugič
, farmacevta pri njegovem delu v lekarni je že na načelni ravni izločila iz ustavnega varstva, ne le pri vprašanjih kontracepcije in splava, pač pa tudi v (v bodoče možnih) primerih pomoči pri prostovoljnem končanju življenja.
24. In
tretjič
, v zvezi z upravičenostjo do ugovora vesti je vzpostavila doktrino, ki je nerazumno utesnjujoča. Kajti kriterija "odločanja" in "(ne)posrednosti" povzročanja posledic umakneta izpod varstva 46. člena Ustave številne aktivnosti, četudi so te nujni pogoj za etično sporne dejavnosti, če je 1) odločitev za njihovo uporabo sprejeta drugod in njihov 2) učinek nastane drugje. EU je zaradi etičnih zadržkov pred časom prepovedala izvoz
[14]
snovi v ZDA, ki se uporabljajo pri usmrtitvi obsojencev. Tovrstni zadržek, kolikor bi šlo za posameznika v Republiki Sloveniji, ne bi bil več ustavno varovan.
25. Iz zgoraj navedenih razlogov odločitve nisem mogel podpreti.
dr. Rok Svetlič
Sodnik
[1]
Pri njegovem delu v lekarni.
[2]
Farmacevt je zavrnil izdajo kontracepcijskih zdravil iz razloga ugovora vesti. https://www.rtvslo.si/zdravje/da-pacientka-v-lekarni-ni-mogla-do-kontracepcije-je-nedopustno-vprasanje-le-kdo-je-odgovoren/723490.
[3]
Člen 21a ZLD, (Uradni list RS, št. 85/16, 77/17, 73/19, 186/21 in 112/24).
[4]
"Pri izdajanju učinkovin za pomoč pri prostovoljnem končanju življenja in podpornih zdravil lahko farmacevtski strokovni delavci uveljavljajo ugovor vesti, če izdajanje učinkovin za pomoč pri prostovoljnem končanju življenja in podpornih zdravil za pomoč pri prostovoljnem končanju življenja nasprotuje njihovim temeljnim osebnim prepričanjem in vesti." (32. člen ZPPKŽ, https://www.ds-rs.si/sites/default/files/dogodek/1._tocka_zppkz_epa_1920.pdf).
[5]
Točka 23 obrazložitve.
[6]
Točka 23 obrazložitve.
[7]
Člen 55 Ustave.
[8]
Edino možnost za zavrnitev tega dejanja pomeni sklicevanje na ugovor vesti, ki pa ga nima kot zdravnik (strokovnjak), pač pa kot človek.
[9]
"Farmacevtski strokovni delavci pri tem ne odločajo o zdravstvenem posegu, ga tudi
ne izvajajo,
ne presojajo njegove
medicinske utemeljenosti
" (poudarki R. S.) (23. točka obrazložitve).
[10]
Točka 22 obrazložitve.
[11]
Točka 23 obrazložitve.
[12]
Prav tam.
[13]
Točka 23 obrazložitve.
[14]
https://www.spiegel.de/international/europe/death-penalty-opposition-eu-set-to-ban-export-of-drug-used-in-us-executions-a-803238.html.
⇒
U-I-69/25-24
11
. 3. 2026
PRITRDILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. NEŽE KOGOVŠEK ŠALAMON
K ODLOČBI ŠT.
U-I-69/25
Z DNE 26. 2. 2026
Ugovor vesti
1. Izrek odločbe št. U-I-69/25-20 sem lahko podprla, imam pa nekatere pomisleke v zvezi z obrazložitvijo, ki bi doktrinarno morala biti zastavljena nekoliko drugače. Osnovna zgornja premisa za odločanje o vprašanju ugovora vesti je po mojem mnenju 41. člen Ustave, ki opredeljuje svobodo vesti. Določba 46. člena Ustave o ugovoru vesti pa predstavlja konkretizacijo določenega vidika svobode vesti iz 41. člena Ustave. Zakonodajalcu ta določba dopušča, da uredi ugovor vesti, vendar mora, kadar to stori, pri tem spoštovati omejitve, ki so določene v Ustavi, in sicer: 1) ugovor vesti je lahko opredeljen le z zakonom in 2) dopuščen je lahko le na način, da pri njegovem izvajanju ne prihaja do omejevanja pravic in svoboščin drugih oseb.
2. Ustava zakonodajalcu ne zapoveduje, da mora urediti ugovor vesti, prav tako mu tega ne prepoveduje. To pomeni, da zakonodajalec ugovora vesti ni dolžan zagotoviti, ne glede na poklic, lahko pa se odloči, da to stori. Kadar to stori, mora pri tem spoštovati omejitve iz Ustave. Iz Ustave je torej razvidno, da je ugovor vesti dejansko zakonska (in ne ustavna) pravica, ki nima samostojne ustavnopravne vsebine. Edina ustavnopravna izjema je ugovor vesti na področju vojaške službe, ki je kot ustavna pravica urejena v drugem odstavku 123. člena Ustave. Odločitev, ali bo ugovor vesti na drugih področjih sploh priznan, in če bo, na katerem področju in v kakšnem obsegu, je popolnoma prepuščena zakonodajalcu, razen v delu, kjer že sama Ustava ugovoru vesti določa meje. Umestitev splošnega ugovora vesti v poseben, 46. člen vidim zgolj kot nekakšno kuliso: ustvarja videz, da gre za samostojno pravico, vendar za naslovom in omembo ni nadaljnje vsebine. Možnost ugovora vesti vsebinsko brez 41. člena sploh ne more obstajati. Hkrati je tudi ponavljanje omejitve iz 46. člena (da se ne posega v pravice drugih) dejansko nepotrebno, saj je tehtanje med posameznimi pravicami različnih oseb po Ustavi že tako ali tako obvezno (če ne bi bilo določbe 46. člena, bi pač tehtali med pravico iz 41. člena in katerokoli drugo pravico, ki bi se znašla z njo v koliziji). Videti je, da je 46. člen zgolj tavtološka konstatacija nečesa, kar iz Ustave že tako ali tako izhaja.
3. Iz opredelitve 46. člena Ustave je torej razvidno, da ta člen sam po sebi nima vsebine. Če ga želimo opredeliti po vsebini, se moramo nasloniti (vsaj) na 41. člen Ustave. Iz navedenega izhaja, da je primarna zgornja premisa 41. člen Ustave (svoboda vesti) in ne 46. člen Ustave. Slednje odločba št. U-I-69/25-20 tudi implicitno priznava, saj se v 12.–17. točki obrazložitve vsebinsko močno naslanja nanj.
4. Dejstvo, da je ugovor vesti le eden od vidikov primarne ustavne pravice svobode vesti, potrjujejo tisti deli odločbe (19.–21. točka obrazložitve), ki se sklicujejo na nadnacionalno pravo − Mednarodni pakt o državljanskih in političnih pravicah,
[1]
Evropsko konvencijo o varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin
[2]
ter Listino Evropske unije o temeljnih pravicah.
[3]
Ti viri ugovora vesti sploh ne omenjajo ali pa ga omenjajo kot enega od vidikov svobode vesti. Slovenski ustavodajalec naj bi z uvrstitvijo ugovora vesti v samostojni člen temu dal veljavo ustavne pravice (kakor izhaja iz odločbe), vendar pa natančnejši pogled pokaže, da razen omembe ugovora vesti v samostojnem členu ta pravica nima samostojne ustavnopravne vsebine. Te samostojne pravne vsebine tudi ne more črpati iz navedenih nadnacionalnih pravnih virov, saj je posebej ne opredeljujejo. Vedno je umeščena pod širše okrilje svobode vesti.
5. V sprejeti odločbi št. U-I-69/25-20 je zgornja premisa zastavljena drugače. Vsebino zgornje premise odločba želi črpati iz 46. člena Ustave, vendar ker v tem členu vsebine ni, jo mora črpati iz 41. člena Ustave. Metodološki problem, ki pri tem nastane, je, da odločba ugovor vesti povzdigne v ustavno pravico, ne da bi bilo iz Ustave jasno, kaj je njena vsebina. Ker Ustava njene ustavnopravne vsebine ne določa, jo je, ustvarjalno sklicujoč se na različne vire, določilo Ustavno sodišče kot "posameznikovo vest oziroma njegovo versko, filozofsko ali drugo prepričanje o nastanku, obstoju ali končanju življenja, človekovi fizični in psihični celovitosti ter o njegovem dostojanstvu" (glej npr. 23. točko obrazložitve). Vprašanje, ki se zastavlja, je, ali je z vidika svobode vesti to res edina vsebina ugovora vesti, ki bi ji bilo treba priznati ustavnopravno veljavo. Lahko si zamislim še več drugih vsebin, ki bi morale uživati ustavnopravno veljavo in bi prav tako lahko nekoč, morda v kakšnih avtoritarnih časih, postale bistvene za ugovor vesti, tudi če to trenutno niso (na primer varstvo tudi drugih človekovih pravic, svobodnih in poštenih volitev, ureditve države kot demokratične republike in druge vrednote, ki morda niso povezane z veroizpovedjo, so pa vsekakor lahko v osrčju "drugega prepričanja" iz 41. člena Ustave). Zaradi prizadevanja odločbe št. U-I-69/25-20, da opredeli vsebino ugovora vesti iz 46. člena Ustave, je sedaj ta vsebina zamejena na tiste vidike svobode vesti, ki so pomembne za nekatera verska prepričanja, medtem ko so vse ostale vsebine, značilna za "druga prepričanja", izostala. Zame je to huda pomanjkljivost odločbe, ki bi lahko imela v prihodnosti resne posledice.
6. Temu bi se lahko v celoti izognili, če bi sprejeli, da je ugovor vesti po svoji vsebini, kljub omembi v posebnem, a praznem členu Ustave, pravzaprav zakonska pravica, katere urejanje je zunaj področja vojaške službe skoraj v celoti prepuščeno zakonodajalcu (slednji mora le spoštovati omejitev, da ugovor vesti ne sme posegati v pravice drugih oseb). V tem primeru bi veljalo, da zakonodajalec ugovor vesti lahko prizna kateremukoli poklicu, na kateremkoli področju, seveda skladno z omejitvijo iz Ustave. Namesto tega pa je Ustavno sodišče z odločbo prišlo do nasprotnega rezultata, in sicer, da farmacevti pravice, ki jo odločba šteje za ustavno pravico, sploh nimajo. In to kljub temu da so ustavne pravice načeloma univerzalne, kar bi moralo veljati tudi za ugovor vesti, če je to ustavna pravica. Če je ugovor vesti ustavna pravica, bi morala pripadati vsem. Vendar dejansko ne pripada vsem, pripada samo tistim, ki jim jo prizna zakonodajalec. Kakšna ustavna pravica je torej to? Komu potem sploh pripada, če ne pripada niti farmacevtom? Samo zdravnikom (kot bi bilo mogoče sklepati iz širšega konteksta odločbe)? Je to res tisto, kar izhaja iz Ustave?
7. Iz navedenega je razvidno, da nas metodološki pristop, kakor je zastavljen sedaj, pripelje do rezultatskih nesmislov. Zato sem se zavzemala za drugačen pristop, ki bi bil metodološko povsem vodotesen. Ta pa bi še vedno pripeljal do istega končnega rezultata (izreka), zato sem odločitev na koncu vseeno lahko podprla. Zakonodajalec namreč ugovora vesti farmacevtom ni dopustil, kar je skladno z njegovim nezavezujočim zakonskim pridržkom iz 46. člena Ustave.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Sodnica
[1]
Uradni list SFRJ, št. 7/91, in Uradni list RS, št. 35/92, MP, št. 9/92.
[2]
Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94.
[3]
UL C 202, 7. 6. 2016.
⇒
U-I-69/25-25
11. 3. 2026
PRITRDILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. KATJE ŠUGMAN STUBBS
K ODLOČBI ŠT.
U-I-69/25
Z DNE 26. 2. 2026
Podprla sem izrek odločbe, s katero je Ustavno sodišče ugotovilo, da je zakonska ureditev, s katero je zakonodajalec določil, da farmacevti, ki pri izvajalcih lekarniške dejavnosti izdajajo zdravila, ne morejo uveljavljati ugovora vesti (
21.a člen Zakona o lekarniški dejavnosti
), skladna z Ustavo. V ločenem mnenju želim pojasniti še nekatera razmišljanja v zvezi s to temo.
Jedro odločbe
Strinjam se z vsemi ključnimi stališči odločbe:
da mora biti pravica do ugovora vesti dopustna le izjemoma;
[1]
da je uresničevanje te pravice omejeno samo na prepričanja, povezana s pravico človeka do življenja (obstoja),
[2]
in na nobena druga prepričanja (seveda pa bo treba tudi domet te pravice v zvezi z ugovorom vesti še natančneje opredeliti);
da morajo biti tudi prepričanja, ki jih varuje ta pravica razumljena ozko tako glede kakovosti teh prepričanj pri posamezniku kot glede zunanjih manifestacij teh prepričanj;
[3]
da mora obstajati neposredna in močna povezava med ravnanji nosilca te pravice in neželenimi posledicami, ki jih z uveljavljanjem ugovora vesti želi preprečiti.
[4]
Delovanje farmacevtov (predvsem pri zadnji točki) ne seže do ravni, ki bi morala biti ustavnopravno varovana s pravico do ugovora vesti. Njihova vloga je, kot pravi odločba, zgolj posredna in nepovzročitvena. Farmacevti, ki v lekarni zgolj izdajajo zdravila, zgolj izvršujejo odločitve, ki so jih sprejeli zdravniki.
Ključni argumenti za odločitev so navedeni v 23. točki obrazložitve odločbe:
farmacevti ne odločajo o zdravstvenem posegu;
ne presojajo medicinske utemeljenosti posega;
takega posega ne izvajajo;
in tako torej ne povzročajo posledic, ki jih z ugovorom vesti želijo preprečiti.
Iz vseh navedenih razlogov objektivno gledano takšna ureditev ne more ogroziti posameznikove vesti in njegovega dostojanstva v tolikšni meri, da bi morala biti ta prepričanja ustavnopravno varovana v okviru 46. člena Ustave.
Subjektivno gledano farmacevti problem sicer lahko razumejo drugače, vendar pa je ustavnopravno gledano ta vidik neupošteven. Kot je zapisalo ESČP v podobnem primeru: farmacevti lahko svoja prepričanja izražajo na različne načine zunaj poklicne sfere,
[5]
seveda pa se lahko tudi zaposlijo drugje, kjer ne prihajajo v konflikt s svojimi prepričanji.
[6]
Ali so farmacevti imeli pravico do ugovora vesti pred spremembo Zakona o lekarniški dejavnosti?
Želela bi opozoriti še na zmotno prepričanje predlagateljev, da jim je pravica do ugovora vesti pred spremembo Zakona o lekarniški dejavnosti pripadala in da so zdaj edina skupina zdravstvenih delavcev, ki nima te pravice. Takšno prepričanje je v obeh elementih napačno.
Ugovor vesti je urejen v 56. členu Zakona o zdravstveni dejavnosti (ZZDej), ki določa, da lahko zdravstveni delavec odkloni zdravstveni poseg, če sodi, da ni v skladu z njegovo vestjo in z mednarodnimi pravili medicinske etike.
[7]
Seznam poklicev zdravstvenih delavcev, njihove kvalifikacije, delovno področje in poklicna dejavnost so določeni v Prilogi 1 (Seznam poklicev zdravstvenih delavcev) Odredbe o seznamu poklicev za zdravstveno dejavnost.
[8]
Iz tega seznama izhaja, da obstaja kar 36 vrst poklicev, ki jih uvrščamo med zdravstvene delavce, in vsi prav gotovo ne morejo uveljavljati ugovora vesti. Najprej to izhaja iz jezikovne razlage tega člena, ki to pravico omejuje na
posege
. Te pa po naravi stvari izvajajo zgolj zdravniki, ne pa tudi na primer fizioterapevti, logopedi ipd., ki so prav tako uvrščeni med zdravstvene delavce. Tudi pravni pojem "mednarodna pravila medicinske etike" kaže na to, da ta določba ne velja za vse skupine zdravstvenih delavcev, temveč le tiste, ki neposredno sodelujejo pri zdravstveni oskrbi. Zakonodajalec je tako na področju zdravstvene dejavnosti določil možnost uveljavljanja ugovora vesti le za poklic zdravnika oziroma zdravnice. Pravica do ugovora vesti pa prav gotovo za vse poklicne skupine ne izhaja neposredno iz Ustave, ne da bi jo uredil zakon.
Pogoj: ugovor vesti ne sme omejevati pravic drugih
Opozorila bi še na to, da je v 46. členu Ustave, ki ureja ugovor vesti, posebej poudarjeno, da je ugovor vesti dovoljen samo, če se s tem ne omejuje pravic in svoboščin drugih oseb. Gre za unikatno ustavno dikcijo. Že tretji odstavek 15. člena Ustave namreč na splošno določa, da so človekove pravice in temeljne svoboščine omejene (samo) s pravicami drugih. Takšne izrecne omembe pravic in svoboščin drugih, ki naj se tehtajo pri odmeri pravice do ugovora vesti, ustavodajalec ne uporabi nikjer drugje v Ustavi. Tako si te tehnike ni mogoče razlagati drugače kot tako, da je prav teža pravic drugih pri urejanju ugovora vesti še posebej pomembna. Še bolj kot pri tehtanju drugih trkov pravic. Tudi ta poudarek torek močno zožuje domet te pravice.
Zakonodajalec mora torej pri urejanju te pravice še posebej paziti na to, kar je na drugi strani. Ne samo, da se na podlagi ugovora vesti lahko nosilec te pravice izogne izvrševanju svojih poklicnih in pravnih dolžnosti,
[9]
pač pa lahko močno posega v pravice drugih. Tako s pravnega kot s človeškega vidika se je zlahka vživeti v občutja osuplosti, zadrege, morda celo občutka krivde, obsojanja in celo stigmatiziranosti pacienta, ki mu pri uveljavljanju pravic iz zdravstvenega zavarovanja zdravnik predpiše zdravilo, pa mu ga v lekarni farmacevt zaradi svojega prepričanja noče izdati. Koga je treba pri tem varovati? Ustavodajalec je v trku teh pravic brez dvoma dal večjo težo pravicam tistih, katerih pravice izvrševanje ugovora vesti omejuje.
Sklepno
Bistvo naše odločbe po mojem mnenju torej ni v tem, kaj pravica do ugovora vesti je (v tem pogledu so se tudi naša mnenja precej razlikovala), ampak predvsem v tem, do kod ta pravica ne seže. Že od prvega osnutka odločbe dalje je bilo zaznati velik konsenz glede tega, da ta pravica ne zajema izdajanja zdravil, ki ga opravljajo lekarnarji. Tako Ustavno sodišče niti ni ubralo tehnike, s katero bi tehtalo med pravicami lekarnarjev na eni strani in pacientov na drugi strani,
[10]
pač pa se je ustavilo že korak prej. Odločba namreč sloni na stališču, da je delo lekarnarjev po svoji naravi tako oddaljeno od te pravice, da do njega sploh ne seže.
dr. Katja Šugman Stubbs
Sodnica
[1]
Glej 14.–17. točko obrazložitve odločbe.
[2]
Glej 14. točko obrazložitve odločbe.
[3]
Glej 17. točko obrazložitve odločbe.
[4]
Glej 22. točko obrazložitve odločbe.
[5]
Pichon in Sajous proti Franciji, št. 49853/99, 2. 10. 2001.
[6]
Kot predlagatelji sami navajajo, lahko farmacevtski strokovni delavci, ki imajo določena verska, filozofska ali druga osebna prepričanja, brez kakršnihkoli težav opravljajo veliko večino farmacevtskih storitev.
[7]
Člen 9 Zakona o zdravniški službi določa: "Zdravnik lahko odkloni zdravniški poseg, če sodi, da ni v skladu z njegovo vestjo in če ne gre za nujno zdravniško pomoč. O svojem ugovoru vesti mora bolnika pravočasno obvestiti in ga napotiti k drugemu usposobljenemu zdravniku, če pa je zaposlen, mora o zavrnitvi posega obvestiti svojega delodajalca."
[8]
Uradni list RS, št. 111/22, 90/24 in 93/25.
[9]
Glej 11. točko obrazložitve odločbe.
[10]
Tudi v tem primeru bi se tehtnica gotovo nagnila v prid pravic pacientov.
⇒