U-I-45/24
Natisni
Opravilna št.:
U-I-45/24
Datum odločitve:
26. 3. 2026
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2026:U.I.45.24
Akt:
Zakon o Vladi Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 24/05 – uradno prečiščeno besedilo, 109/08, 8/12, 21/13, 65/14, 55/17 in 163/22) (ZVRS), 6. odst. 21. čl.

Sklep o prenehanju veljavnosti Sklepa o razglasitvi nacionalnega dneva spomina na žrtve komunističnega nasilja (Uradni list RS, št. 56/23)
Izrek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti šestega odstavka 21. člena Zakona o Vladi Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 24/05 – uradno prečiščeno besedilo, 109/08, 8/12, 21/13, 65/14, 55/17 in 163/22) in Sklepa o prenehanju veljavnosti Sklepa o razglasitvi nacionalnega dneva spomina na žrtve komunističnega nasilja (Uradni list RS, št. 56/23) se zavrže.
Evidenčni stavek:
V postopku za oceno ustavnosti in zakonitosti predpisa Ustavno sodišče ni pristojno za presojo akta, ki po svoji pravni naravi ni predpis.
Geslo:
1.5.51.1.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrženje pobude.
1.5.51.1.27.9 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Nepristojnost za presojo - Akta, ki ni mednarodna pogodba/zakon/predpis.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 25.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Radovan Korošec, Hajdina
Datum vloge:
29. 3. 2024
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje
Dokument:
US34373
Dokument v PDF obliki:
U-I-45-24 - Odklonilno LM dr. Knez.pdf
164 KB
Prenesite datoteko
U-I-45-24 - Odklonilno LM dr. Svetlič.pdf
197 KB
Prenesite datoteko
U-I-45-24.pdf
158 KB
Prenesite datoteko
U-I-45/24-21
26. 3. 2026
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Radovana Korošca, Hajdina, na seji 26. marca 2026
sklenilo:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti šestega odstavka 21. člena Zakona o Vladi Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 24/05 – uradno prečiščeno besedilo, 109/08, 8/12, 21/13, 65/14, 55/17 in 163/22) in Sklepa o prenehanju veljavnosti Sklepa o razglasitvi nacionalnega dneva spomina na žrtve komunističnega nasilja (Uradni list RS, št. 56/23) se zavrže.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Pobudnik
izpodbija šesti odstavek 21. člena Zakona o Vladi Republike Slovenije (v nadaljevanju ZVRS)
in Sklep o prenehanju veljavnosti Sklepa o razglasitvi nacionalnega dneva spomina na žrtve komunističnega nasilja z dne 16. 5. 2023 (v nadaljevanju izpodbijani sklep). Zatrjuje, da je z izpodbijanim sklepom Vlada ponovno na rob družbe postavila in osramotila v Republiki Sloveniji in drugod živeče sorodnike, znance in prijatelje ljudi, ki so bili po ukazih komunistične oblasti v letih od 1941 do 1990 ubiti, zaprti in politično preganjani. Izpodbijani sklep naj bi kršil osebno dostojanstvo žrtev komunističnega nasilja in njihovih bližnjih ter spodbujal k neenakopravnosti, nestrpnosti in nasilju. Pobudnik meni, da so žrtve komunističnega nasilja in njihovi bližnji neenako obravnavani v primerjavi z žrtvami Pohorskega bataljona, dražgoške bitke in pohoda 14. divizije na Štajersko, ki naj bi imele spominske dneve določene s sklepi vlad. Izpodbijani sklep razume kot novo oblikovano oblastno podporo nekdanjemu komunističnemu režimu, ki naj bi v nasprotju z izročilom evropske pravne civilizacije hudo kršil človekove pravice. Pri tem se sklicuje na preambulo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 19/91 – popr.),
Resolucijo Evropskega parlamenta z dne 2. aprila 2009 o evropski zavesti in totalitarizmu
(UL C 137, 27. 5. 2010 – v nadaljevanju Resolucija Evropskega parlamenta) in odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-69/92 z dne 10. 12. 1992 (Uradni list RS, št. 61/92, in OdlUS I, 102), št. U-I-158/94 z dne 9. 3. 1995 (Uradni list RS, št. 18/95, in OdlUS IV, 20), št. Up-301/96 z dne 15. 1. 1998 (Uradni list RS, št. 13/98, in OdlUS VII, 98), št. U-I-248/96 z dne 30. 9. 1998 (Uradni list RS, št. 76/98, in OdlUS VII, 176) in št. U-I-109/10 z dne 26. 9. 2011 (Uradni list RS, št. 78/11, in OdlUS XIX, 26).
2.
Pobudnik predlaga Ustavnemu sodišču, naj do končne odločitve zadrži izvrševanje izpodbijanega sklepa. V zvezi z začasnim zadržanjem napotuje na navedbe, ki jih je podal v utemeljitev pobude in pravnega interesa.
3.
Ustavno sodišče je Vladi vročilo pobudo s pozivom, naj se opredeli do pobude in do predloga za začasno zadržanje. Vlada je izrazila mnenje, da pobudnik nima pravnega interesa za presojo ZVRS. Izpodbijana določba naj bi določala zgolj način sprejemanja odločitev vlade, kar naj ne bi moglo posegati v pravice, pravne interese ali pravni položaj pobudnika. O izpodbijanem sklepu je Vlada menila, da nima narave predpisa, ker ne vsebuje abstraktnih in splošnih norm, s katerimi bi se urejale pravice in obveznosti ali pravne koristi fizičnih ali pravnih oseb, oziroma ne povzroča pravnih učinkov navzven. Razveljavljeni Sklep o razglasitvi nacionalnega dneva spomina na žrtve komunističnega nasilja (Uradni list RS, št. 66/22) naj bi 12. 5. 2022 izdal najvišji organ izvršilne oblasti v okviru opravljanja politične funkcije, zato naj bi bil po sami naravi stvari politični akt. Enako naj bi veljalo za izpodbijani sklep, ki naj bi določil zgolj prenehanje veljavnosti prej izdanega političnega akta.
B.
4.
Po prvem odstavku 24. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) mora tisti, ki vloži pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti predpisa, izkazati svoj pravni interes ob vložitvi pobude. Ta je podan, če predpis, katerega oceno pobudnik predlaga, neposredno posega v njegove pravice, pravne interese oziroma v njegov pravni položaj (drugi odstavek 24. člena ZUstS).
5.
V zvezi s pravnim interesom pobudnik navaja, da je moral leta 1979 zapustiti službo, ker se ni hotel vključiti v Zvezo komunistov. Priznana naj bi mu bila status bivšega političnega zapornika po sklepu Komisije za popravo krivic in pravica do odškodnine. Pobudnik dodaja, da je bilo starima staršema po vojni nezakonito zaseženo premoženje; enako naj bi se zgodilo bratu njegovega dedka.
6.
Izpodbijani šesti odstavek 21. člena ZVRS določa, da vlada sprejme sklep, kadar ne odloči z drugim aktom.
[1]
Pravilo določa obliko pravnega akta, ki jo uporabi vlada, če ne gre za materijo, za katero je v preostalih odstavkih tega člena predvideno urejanje z drugimi vrstami pravnih aktov (uredba, odlok, poslovnik, odločba). Po presoji Ustavnega sodišča ni v navedbah pobudnika niti v okoliščinah konkretne zadeve ničesar, kar bi kazalo, da ima določba o obliki vladnega akta učinke na pravice, pravne interese ali pravni položaj pobudnika.
7.
Pravni interes pobudnika v tem delu ni podan.
8.
Ustavno sodišče je skladno s 160. členom Ustave in 21. členom ZUstS med drugim pristojno odločati o skladnosti podzakonskih predpisov z Ustavo in zakonom.
9.
Pri presoji ustavnosti in zakonitosti predpisov, ki niso zakoni, je Ustavno sodišče pristojno zgolj za presojo tistih pravnih aktov, ki imajo pravno naravo predpisa v materialnem oziroma vsebinskem pomenu. V skladu z materialnim kriterijem je treba šteti za predpis akt, v katerem so vsebovana splošna in abstraktna pravna pravila, s katerimi se urejajo pravice in obveznosti pravnih subjektov, ali pravila, ki navzven povzročajo pravne učinke.
[2]
Predpis se nanaša na širši krog individualno nedoločenih naslovnikov, ki se lahko pojavijo v zamišljenem tipičnem razmerju, ki ga predpis oziroma splošni akt ureja.
[3]
Materialnega kriterija ni mogoče razlagati zgolj v smislu neposrednega urejanja pravic in obveznosti pravnih subjektov. Takšna razlaga bi lahko vodila do neustreznih zaključkov glede pravne narave aktov, katerih normativni učinek se pokaže šele v povezavi z drugimi sestavnimi deli pravnega sistema. Zato je treba kot predpis razumeti tudi tisti pravni akt, ki uvaja elemente, s katerimi se, upoštevaje pravni red kot celoto, opredeljuje novo splošno in abstraktno pravno pravilo.
10.
Z izpodbijanim sklepom je Vlada razveljavila Sklep o razglasitvi nacionalnega dneva spomina na žrtve komunističnega nasilja (Uradni list RS, št. 66/22 – v nadaljevanju razveljavljeni sklep) z dne 12. 5. 2022, ki se je glasil:
"(I) Vlada Republike Slovenije razglaša, da se 17. maj v Republiki Sloveniji obeležuje kot nacionalni dan spomina na žrtve komunističnega nasilja.
(II) Ta sklep se objavi v Uradnem listu Republike Slovenije.".
Ker je posledica izpodbijanega sklepa, da razveljavlja drug akt – sklep predhodne vlade –, je pomembno, ali je imel lastnost predpisa ta, razveljavljeni sklep. Če je bil razveljavljeni sklep predpis, bi moral veljati za predpis tudi izpodbijani sklep.
11.
Razveljavljenemu sklepu sta zelo podobna Sklep o obeležitvi evropskega dne spomina na žrtve vseh totalitarnih in avtoritarnih režimov z dne 8. 8. 2012 (Uradni list RS, št. 62/12)
[4]
in Sklep o razglasitvi nacionalnega dneva spomina na holokavst z dne 12. 2. 2008 (Uradni list RS, št. 18/08).
[5]
Skupen jim je način ubeseditve akta: v zadnjem je Vlada "razglasila" določen dan kot nacionalni dan spomina; prva dva vsebujeta še povedek, da "se obeležuje" dan spomina. Ta razlika ni ključna za vsebino akta. Z razglasitvijo (obeleževanja) je izdajatelj uradno priobčil svojo voljo, da ustanovi dan spomina. Uporaba pojma razglasitev ne kaže na to, da bi lahko šlo za splošno in abstraktno pravno pravilo. Sklepe sicer povezuje to, da se nanašajo na zgodovinska dejstva hudega trpljenja. Po mnenju Ustavnega sodišča izraža določitev dneva nacionalnega spomina oceno izdajatelja, da imajo ti dogodki veliko simbolno težo za državljansko zavest, ki naj bo učvrščena tudi s podporo države. Tako kot druga dva sklepa o dnevu spomina je razveljavljeni sklep nagovarjal družbeno skupnost, da se zoperstavi pozabi na tragične zgodovinske dogodke, ki jo zaznamujejo.
[6]
12.
Ustavno sodišče ugotavlja, da razveljavljeni sklep nima lastnosti predpisa. V njem ni prepoznalo splošnih in abstraktnih pravnih pravil ali njihovih sestavnih delov. Sklep ni opisoval pravnih razmerij in jih urejal, tako da bi določal ali razčlenjeval pravice ali obveznosti pravnih subjektov. Konkretno, ni določil pravice do obeleževanja nacionalnega dne spomina ali kakšne obveznosti v zvezi s tem. Posamezniki so bili tako pred kot po razveljavitvi tega sklepa svobodni pri odločitvi, ali bodo obeleževali predmetne zgodovinske dogodke. Državnim organom niso bile dodeljene nove pristojnosti ali obveznosti na podlagi razveljavljenega sklepa. Razveljavljeni sklep dnevu nacionalnega spomina ni dal posebnega pravnega statusa, tako da bi se na njegov obstoj vezale kakšne pravne posledice.
[7]
Vlada je z razglasitvijo nacionalnega dne spomina državljane pozvala k izrazu pietete do žrtev komunističnega nasilja in podprla obeleževanje spomina nanje. Samo zato, ker je razveljavljeni sklep naslovljen na vse osebe, mu ni mogoče priznati zunanjega učinka (t. i. eksternega delovanja). Ta učinek bi moral biti pravno upošteven, kar bi pomenilo, da se bi moral odražati na področju pravic, obveznosti in pravnih interesov subjektov, vendar se ne, saj je vsebina tega sklepa le ovrednotenje in simbolno priznavanje pomena zgodovinskih dejstev.
13.
Ustavno sodišče se tako zaveda, da sprejetje ali razveljavitev sklepa o določitvi dneva nacionalnega spomina v javnosti učinkuje kot vrednostno in simbolno sporočilo glede pomena določenih zgodovinskih dogodkov in spominjanja nanje.
Pobudnik ni izkazal, da bi se v veljavnem pravnem redu na obstoj razveljavljenega sklepa vezale nadaljnje pravne posledice. Simbolna sporočilnost razveljavitve sklepa sama po sebi ne vzpostavlja pravnih posledic niti ne pomeni posega v človekove pravice ali temeljne svoboščine. Presoja primernosti takšnih simbolnih odločitev, naj gre za vzpostavitev ali razveljavitev dneva nacionalnega spomina, pa je v okviru načela delitve oblasti stvar političnega procesa, v katerem se izvršilna oblast sooča z demokratičnim (tudi parlamentarnim) nadzorom in odgovornostjo.
14. Ker razveljavljeni sklep ni bil predpis, ni mogoče šteti, da je predpis izpodbijani sklep. Zato Ustavno sodišče za oceno ustavnosti izpodbijanega sklepa ni pristojno.
15. Ker niso izpolnjene procesne predpostavke za odločanje o pobudi, je Ustavno sodišče pobudo zavrglo. Glede na to ni odločalo o predlogu za začasno zadržanje izpodbijanega sklepa.
C.
16. Ustavno
sodišče
je sprejelo ta sklep na podlagi tretjega odstavka 25. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, mag. Nina Betetto, dr. Primož Gorkič, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Rok Svetlič in dr. Katja Šugman Stubbs. Sklep je sprejelo s šestimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovala sodnika Knez in Svetlič, ki sta dala odklonilni ločeni mnenji.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Člen spada v III. poglavje ZVRS z naslovom "Pravni akti" in se v celoti glasi:
"(1) Z uredbo vlada lahko podrobneje ureja in razčlenjuje v zakonu ali v drugem aktu Državnega zbora določena razmerja v skladu z namenom in s kriteriji zakona oziroma drugega predpisa.
(2) Uredbo za uresničevanje pravic in obveznosti državljanov in drugih oseb lahko izda le na podlagi izrecnega pooblastila v zakonu.
(3) Z odlokom ureja vlada posamezna vprašanja ali sprejema posamezne ukrepe, ki imajo splošen pomen, ter sprejema druge odločitve, za katere je z zakonom ali z uredbo določeno, da jih ureja vlada z odlokom.
(4) Svojo notranjo organizacijo in delo ureja vlada s poslovnikom in sklepi.
(5) O imenovanjih in razrešitvah ter v upravnih zadevah iz svoje pristojnosti, kakor tudi o drugih posamičnih zadevah iz svoje pristojnosti izdaja vlada odločbe.
(6) Kadar ne odloči z drugim aktom, sprejme vlada sklep.
(7) Za izvrševanje predpisov Evropske unije vlada izdaja uredbe in druge akte iz svoje pristojnosti."
[2]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. U-I-813/21 z dne 7. 3. 2023 (3. točka obrazložitve) in tam navedene sklepe Ustavnega sodišča.
[3]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-219/93 z dne 13. 1. 1994 (OdlUS III, 2).
[4]
Točka 1 sklepa se glasi: "Vlada Republike Slovenije razglaša, da se 23. avgust v Sloveniji obeležuje kot evropski dan spomina na žrtve vseh totalitarnih in avtoritarnih režimov
."
[5]
Točka 1 sklepa se glasi: "27. januar se razglasi za nacionalni dan spomina na holokavst."
[6]
Deklaracija Evropskega parlamenta z dne 23. septembra 2008 o razglasitvi 23. avgusta za evropski dan spomina na žrtve stalinizma in nacizma izrecno navaja cilj, da se ohrani spomin na žrtve množičnih izgonov in pobijanj ter da se hkrati močneje ukorenini demokracija in okrepita mir in stabilnost na naši celini. Prim. Resolucijo št. 60/7 z dne 1. 11. 2005, s katero je Generalna skupščina Združenih narodov razglasila 27. januar za svetovni dan spomina na žrtve holokavsta, in Resolucijo Evropskega parlamenta, s katero je Evropski parlament pozval k razglasitvi 23. avgusta za vseevropski dan spomina na žrtve vseh totalitarnih in avtoritarnih režimov.
[7]
Na pojem dela prostih dni iz Zakona o praznikih in dela prostih dnevih v Republiki Sloveniji (Uradni list RS, št. 112/05 – uradno prečiščeno besedilo in nasl. – ZPDPD) zakonodaja s področja delovnih razmerij, postopkov pred javnimi organi, tržnega delovanja ipd. navezuje pravila, ki spreminjajo pravni režim, ki velja za delovne dni.
⇒
U-I-45/24-22
8. 4. 2026
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNIKA DR. ROKA SVETLIČA
K SKLEPU ŠT.
U-I-45/24
Z DNE 26. 3. 2026
DAMNATIO MEMORIAE
1
. Damnatio memoriae
, dobesedno "prekletstvo" spomina, je najbolj nečloveška kazen, ki jo je javna oblast v preteklosti zadala posamezniku ali neki skupini. Ne ustavi se pri odstranitvi od oblasti, pri odvzemu premoženja ali življenja, zahteva popoln izbris vsakega spomina na obstoj svojega nasprotnika. Gre za izničenje človeka na drugo potenco, je umor umora, utišanje utišanja, pozabljenje spomina.
2. Demokracija, utemeljena na človekovih pravicah, vsakomur brezpogojno priznava nedotakljivo jedro človeškosti. Do njega ima pravico tudi smrtni sovražnik, kot nas že poltretje tisočletje opominja Sofoklejeva
Antigona
. Še toliko bolj bi to moralo veljati za trpljenje in uničena življenja otrok, ki so danes vsi že v visoki starosti. Govorimo o nečem, kar je – oz. bi moralo biti – tostran vsake ideologije, politike in njenih interesov.
3. Nemški narod se zaveda, da k njihovi samopodobi ne sodijo le Kant, Goethe, Schiller itd., pač pa tudi civilizacijska sramota kot Auschwitz. To je spoznanje, ki ne razvaja, na njem ni mogoče kovati političnih točk. Žal ima tudi Slovenski narod temno senco v svoji zgodovini. Veličasten boj majhnega naroda za svojo državo, ki je izraščal iz bogate kulturne zgodovine, žal ni brez preostanka.
4. Tega preostanka ni mogoče opisati bolje, kot ga je opisala Izjava
Slovenske Akademije znanosti in umetnosti
o spravi z dne 25. 2. 2021:
"V etičnem smislu zato o dogajanju med drugo svetovno vojno in neposredno po njej ne bi smelo biti sporno, da je bil upor proti okupatorjem upravičen, da sta bila polastitev narodnoosvobodilnega boja s strani komunistične partije in z njo povezani revolucionarni teror neupravičena (…)."
[1]
1) Moralno obličje države
5. Del naše še žive preteklosti je tudi tisto, kar je preambula Splošne deklaracije človekovih pravic označila kot
"barbarska dejanja, ki so pretresla zavest človeštva."
[2]
Barbarska dejanja, ki jih, če se omejimo samo na povojni čas, ne more opravičiti nič, niti denimo sklicevanje na popolni razpad človeškosti v vojni. Gre za zavestne odločitve, s katerimi je povojna oblast pretrgala povezavo našega naroda s "civiliziranimi narodi", ki jih omenja Londonski statut. Ta dejanja niso bila le v etičnem in pravnem smislu zavržna, bila so tudi v vojaškem smislu
popolnoma odveč
. So absolutno nepotreben tujek, neodgovorno vsiljen v zgodovino Slovenskega naroda.
6. Danes živeči seveda nismo krivi za to. Toda to ne pomeni, da se nas ne tiče. Ta temna senca je del naše identitete. Tako bi bilo tudi, če danes ne bi stal niti en spomenik posvečen ljudem, ki so ta dejanja ukazali in izvajali.
7. Republiko Slovenijo smo utemeljili na
spoštovanju
dostojanstva in človekovih pravic. To spoštovanje ne prenese pavšalnih pristopov in večinskih rešitev. Spoštovanje dostojanstva stoji in pade na
prvi
besedi
prvega
člena Splošne deklaracije človekovih pravic, na besedi "vsi":
"Vsi ljudje se rodijo svobodni ter imajo enako dostojanstvo in pravice."
Ta zahteva brezpogojne inkluzivnosti
vseh in vsakogar
, s katero je prežeta tudi Ustava,
[3]
je v samem jedru naše civilizacije. Potrjena je v vseh deklaracijah človekovih pravic, v razsvetljenskem konceptu obče volje,
[4]
v krščanski prispodobi
[5]
enakosti vseh ljudi itd.
8. Je temeljno obeležje demokratične države, ki mora imeti, če se izrazimo z Dworkinom, tako kot človek, integriteto.
[6]
Integriteta pa
"zahteva od sodnikov, da določajo pravne pravice in dolžnosti (...) skozi predpostavko, da jih je ustvaril en avtor – pesonificirana skupnost – in da izražajo koherentno koncepcijo pravičnosti (justice) in poštenosti (fairnes)."
[7]
Izmed vseh sodišč ima pri oblikovanju moralne podobe države ravno Ustavno sodišče, kot
"najvišji organ sodne oblasti za varstvo ustavnosti in zakonitosti ter človekovih pravic in temeljnih svoboščin"
,
[8]
ključno vlogo. V tem obličju prepoznamo, "kdo ali kaj" smo kot narod z državo, tj. kot nacija.
2) Pravni interes pobudnika ni izkazan
9. Ustavno sodišče je pobudo zavrglo iz dveh razlogov, od katerih je prvi neizkazanost pravnega interesa. Ni mogoče spregledati, da je Ustavno sodišče pri presoji pravnega interesa pobudnika povzelo njegove navedbe zelo sumarno in da je pri tem izpostavilo za ta primer nebistvene okoliščine (izgubo službe in zaseg premoženja
[9]
). Nastane vtis, da pobudnik vlaga pobudo zaradi nekega premoženjskega interesa.
10. Povsem drugo podobo izkazuje vpogled v Pobudo, kjer pobudnik navaja, da je Vlada z izpodbijanim sklepom "ponovno na rob družbe postavila in osramotila (…) žalujoče ožje in daljne sodnike porojenih, ubitih in zaprtih žrtev"; da so ti žalujoči svojci pobitih žrtev v "neenakem in podrejenem položaju" v primerjavi z drugimi žrtvami; da je na ta način Vlada posegla v pravico do spomina še živečih žalujočih, ki so "v zavidljivi starosti"; da gre tudi za žalovanje za še "nenajdenimi in neidentificiranimi žrtvami", na ostanki katerih je ugotovljeno, da so bile "žrtve mučenja"; da je bilo na ta način poseženo v pravice zaprtih v političnih zaporih kot sta "Goli odtok in Grgur"; v pravice pobitih "otrok, dojenčkov, nosečnic", itd.
11. V laično toda iskreno spisani pobudi se resda te navedbe ne nahajajo v podpoglavju, posvečenem izkazovanju pravnega interesa, toda trditvene podlage je v celotnem besedilu nedvoumno dovolj. Jasno je tudi, da izboljšanje pravnega položaja pobudnik ne vidi v izboljšanju premoženjskega stanja, pač pa v ustavnosodni odpravi sklepa, s katerim je bil velik del prebivalstva ponovno ponižan v dostojanstvu in potisnjen na rob družbe.
12. Ustavno sodišče je že priznalo pravni interes pobudnici v podobni zadevi št. U-I-109/10-11 (t. i. "Titova cesta"). Tam je bil pobudnici, enako kot v našem primeru, priznan status bivše politične zapornice. Sklicevala se je, da je MOL z Odlokom posegla v njeno dostojanstvo. Smiselno enako navaja naš pobudnik glede sklepa, ki ga je sprejela Vlada. Nadalje, tako kot v našem primeru ni bistven "premoženjski" vidik zadeve, tudi v tistem primeru ni šlo za "materialno" razsežnost Odloka (ki je resda vključeval obveznost zamenjave hišnih številk in osebnih dokumentov). Poseg v dostojanstvo v obeh primerih temelji na simbolnem sporočilu akta javne oblasti, ki ga je mogoče odpraviti in s tem poseg v dostojanstvo sanirati. V našem primeru je akt sprejela Vlada in ne lokalna skupnost, zato bi s tega stališča moral biti izkazan pravni interes
a fortiori
.
13. Nepriznanje pravnega interesa pobudniku je še toliko bolj presenetljivo glede na to, da je Ustavno sodišče nedavno drastično spustilo standarde za presojo pravnega interesa. Gre za zadevo št. U-I-63/20, Up-253/20 (t. i. "primer Rupnik"), kjer se je pritožnik prav tako skliceval na poseg v osebno dostojanstvo. Da mu je Ustavno sodišče priznalo pravni interes, je moralo pripoznati pravno relevantnost petih zaporednih povezav med življenjskimi okoliščinami pritožnika. Pritožniku, ki je za 1) dve generaciji mlajši od 2) sorodnika, ki je bil ubit zaradi sodelovanja v NOB, pri čemer je z nasprotniki NOB sodelovalo tudi 3) domobranstvo, katerega 4) poveljnik je bil L. Rupnik, je bil glede odločitve 5) kazenskega sodišča v postopku, ki ne zadeva njega in kljub temu – tako Ustavno sodišče – posega v njegovo dostojanstvo,
priznan
pravni interes za spremembo odločitve tega sodišča.
14. V našem primeru, ko je Vlada – ki je očitno pozabila, da Dan spomina obstaja – pritožniku (in številnim drugim) tekom pietetne komemoracije z
ad hoc
odločitvijo, ne da bi udeleženci komemoracije za to vedeli, izpodmaknila javno pripoznanje dogodka in jih na ta način ponižala v "skupino zasebnikov" na "javni površini", ki se pač zbirajo iz nekega skupnega interesa, pa Ustavno sodišče ni prepoznalo pravnega interesa za odpravo tega sklepa.
15. Menim, da na podlagi ustaljene doktrine Ustavnega sodišča ni nobenega dvoma, da bi morali v tem primeru pritožniku priznati pravni interes.
3) Od materialnega do formalnega kriterija
16. Drugi razlog za zavrženje pobude je v ugotovitvi, da Ustavno sodišče
ni pristojno
za presojo izpodbijanega sklepa, saj naj ne bi imel narave predpisa. Razumljivo je, da ustaljene presoje grede sklepov Vlade s
to
vsebino in sprejetih na
tak
način ni. Zaman bi jo iskali tudi v mednarodnem demokratičnem okolju. Zato je Ustavno sodišče presojo začelo na začetku in korektno povzelo kriterije, ki jih vselej uporablja pri ugotavljanju, ali ima nek pravni akt značaj
predpisa
.
17. Za
predpis je treba šteti akt, v katerem so vsebovana splošna in abstraktna pravna pravila, s katerimi se urejajo pravice in obveznosti pravnih subjektov, ali pravila, ki navzven povzročajo pravne učinke.
[10]
Gre za t. i.
materialni kriterij
, ki presoja dejanske učinke akta in ne zgolj njegovo strukturo ali poimenovanje. Ustavno sodišče je s to metodo že ugotovilo, da ima značaj predpisa, denimo, zgolj ena določba izpodbijanega akta.
[11]
18. Toda zdi se, da Ustavno sodišče takoj v nadaljevanju za presojo začne uporabljati
povsem formalne
kriterije.
Prvič
, presoja se posveti izključno razveljavljenemu sklepu, tistemu sklepu torej, ki
ni premet izpodbijanja
. Nato,
drugič
, ugotovitve
mehansko prenese
na izpodbijani sklep. Iz tega pristopa ne more izidi drug zaključek, kot je ta: "Ker razveljavljeni sklep ni bil predpis, ni mogoče šteti, da je predpis izpodbijani sklep."
[12]
19
. Glede prvega
. Ko Ustavno sodišče analizira prvi sklep in ugotavlja, da
"ni določil pravice do obeleževanja nacionalnega dne spomina ali kakšne obveznosti v zvezi s tem",
[13]
ima seveda prav. Vseeno bo za udeležence preprečene komemoracije neprijetno prebrati, kakšne posledice potegne iz te ugotovitve:
"
Posamezniki so bili tako pred kot po razveljavitvi tega sklepa svobodni pri odločitvi, ali bodo obeleževali predmetne zgodovinske dogodke."
[14]
Za mnoge od njih je verjetno vsak dan njihovega življenja boleč "dan spomina" na osebno ali družinsko tragedijo, zato je ugotovitev Ustavnega sodišča, da lahko enako počnejo tudi v bodoče, milo rečeno neprimerna.
20. Pristop Ustavnega sodišča je po mojem mnenju povsem neustrezen. Nobenega dvoma ni, da ne le dnevi spomina, tudi prazniki, ki so urejeni z zakonom, ne določajo pravic in dolžnosti.
Ratio
njihove razglasitve je v oblikovanju vrednostne podobe, tj. identitete neke skupnosti in ne v utemeljevanju nekih zahtevkov posameznikov. Četudi so nekateri prazniki dela prosti dnevi (in v tem smislu dejansko ustvarjajo neke pravice in obveznosti), je to za ustavno bistvo praznikov in dni spomina povsem postransko.
[15]
Če bomo tu iskali njihove "
pravne učinke navzven", jih seveda ne bomo našli.
Njihov značaj je v zagotovitvi spomina na dogodke, ki sodijo k identiteti skupnosti. Če kje, lahko le na tej ravni posežejo v dostojanstvo posameznika.
21
. Glede drugega
. Ustavno sodišče ugotovitev, da prvi sklep ni imel "pravnih učinkov navzven", mehansko kopira na izpodbijani sklep. Pri tem spregleda, da izpodbijani sklep ni kršil pravic, ki bi jih podeljeval
prvi sklep
, pač pa
Ustavo
. Pravice do dneva spomina seveda Ustava ne zagotavlja. Toda z načinom razveljavitve prejšnjega sklepa ni nastopilo stanje, kakršno je bilo
pred
njegovim sprejetjem, saj je imela razveljavitev značaj
določene
negacije (t. i.
bestimmte Negation
). V univerzumu ustavnih vrednot razveljavitev ne deluje kot izbris kakega zapisa s "hard diska" in prav to bi moral upoštevati
materialni
kriterij, na katerega se odločba uvodoma sklicuje.
22. Ni sporno, da pred sprejetjem prvega sklepa
nismo
imeli dneva spomina. Toda po njegovi razveljavitvi
imamo
ukinitev dneva spomina. Ni šlo le za
formalno
razveljavitev
, pač pa tudi za
materialno
preprečitev
pietetnega dogodka, ki se je že začenjal. Izpodbijani sklep je prinesel
izbris
spomina in skupaj njim ta izbris še vedno
velja
. Čeprav se s formalnega stališča zdi, da zdaj, tako kot prej, dneva spomina pač ni, je ta drugi "ni" drugačen. Je "ni", ki obstaja, je boleč in masiven. Kot je lahko molk oglušujoč, je lahko tudi neobstoj praznika ponižujoč – in ustavno relevanten.
4) Presoja po materialnem kriteriju
23. Pri uporabi materialnega kriterija za presojo, ali je imel izpodbijani sklep "učinke navzven", je potrebno upoštevati
konkretne
okoliščine. Kot upoštevne se ponujajo zlasti naslednje:
24.
Prvič
, vsebina razveljavljenega sklepa je zadevala spomin na
žrtve
. Na ranljivost človeka, zlasti otrok. Z drugimi besedami, v dnevu spomina ni bilo mogoče na noben način najti afirmacije kakih političnih dejanj, denimo organizacije upora zoper revolucionarno nasilje ipd. Datum je bil izbran preudarno, vezan na zločin nad Romi pri Igu in ne na kak drug dogodek, ki bi ga lahko interpretirali kot simbolno opredelitev za eno ali drugo stran v okviru razkola, ki zaznamuje skupnost po drugi svetovni vojni.
25.
Drugič
, upoštevati je treba, da je v naši kulturi velik poudarek na spominjanje trpljenja v preteklosti. Lahko omenimo le pomen Ruske kapelice na našo zavest. Ali na nedavno odkritje spomenika, posvečenega spominu na migrante, ki so pri prečkanju meje izgubili življenje, na katerem so sodelovali tudi predstavniki Vlade.
[16]
Morda je kakšna druga kultura bolj zadržana v odnosu do preteklih dogodkov, zato je nacionalno specifiko pri presoji sklepa Vlade za preprečitev komemoracije treba upoštevati.
26
. Tretjič
, za nekatere zločine, katerih žrtev so številni prebivalci naše skupnosti, ni bil obsojen niti en storilec. Da ni kazensko pravo Republike Slovenije zaznalo in kaznovalo niti enega primera v 35-ih letih obstoja države, je gotovo za žrtve zločinov ponižujoče. Z izbrisom spomina na te dogodke iz prava Republike Slovenije se simbolno "sanira" ta fiasko kazenskega prava, saj če se "ni česa spominjati", tedaj je razumljivo tudi, da ni bil nihče obsojen za tisto, "česar se ni spominjati". V prvi vrsti pa se z izbrisom poglablja občutek "drugorazrednosti", o katerem izpoveduje pobudnik.
27.
Četrtič
, v okviru materialnega kriterija ni mogoče prezreti grobega in brezčutnega načina, na katerega je prišlo do ukinitve praznika. Če bi bila ukinitev rezultat preudarne razprave (Vlada je ravno to pomanjkljivost očitala razveljavljenemu sklepu), h kateri bi bili povabljeni vsi deležniki, razprave, v kateri bi država iskala drug način ureditve odprtih vprašanj glede naše travmatične zgodovine, "pravnega učinka navzven" na dostojanstvo pobudnika (in drugih) ne bi bilo.
28.
Petič
, ni mogoče mimo sporočila, ki ga prinaša odločitev Ustavnega sodišča v "primeru Rupnik". Tam je Ustavno sodišče petkrat kršilo svojo doktrino,
[17]
da je "rešilo" veljavnost sodbe vojaškega sodišča države, glede katere Temeljna ustavna listina v preambuli ugotavlja, da "ne deluje kot pravno urejena država in (da) se v njej hudo kršijo človekove pravice."
[18]
Sodbe torej, ki je bila izrečena ravno v času, ko so se najbolj intenzivno dogajali zločini, katerih so se želeli spominjati udeleženci komemoracije.
5) Nepomirljive interpretacije: novi "Izbrisani"?
29. Demokratična skupnost mora imeti moralno in pravno obličje. Ključne poteze na njenem izrazu riše Ustavno sodišče. Če bi Ustavno sodišče sledilo svoji doktrini in odločalo
po vsebini
ter (zelo verjetno) razveljavilo izpodbijani sklep, bi s tem potrdilo temelj, na katerem temelji demokratična kultura sobivanja. To je brezpogojna inkluzivnost vsakega člana skupnosti v njegovem dostojanstvu. Tudi če odločitev po vsebini ne bi ugotovila protiustavnosti, bi se javnost lahko vsaj seznanila s stališčem Ustavnega sodišča do travmatične teme naše skupne zgodovine, kateri je bil posvečen razveljavljeni dan spomina.
30. Zavrženje pobude ni vsebinska odločitev, Ustavno sodišče ni glede stvari same reklo ničesar. Hkrati pa je bilo zavrženje sprejeto iz razlogov, ki pomenijo dramatičen odklon od stališč Ustavnega sodišča v podobnih zadevah (t. i. Titova Cesta in primer Rupnik) in so bile sprejete v obravnavo. Ta napetost ne prinaša pravnega miru in bo neogibno sprožala številne interpretacije.
31. Najbolj zaskrbljujoče vprašanje, ki se vsiljuje, je, ali Republika Slovenija kot taka načelno odklanja spomin na žrtve
nekritih
zločinov, ki jih je nad ljudmi zagrešila država. Če je tako, našo državnost, kljub načelnemu sprejemanju kulture človekovih pravic, še naprej utemeljuje "Izbris" dela prebivalstva. Neprepričljivi razlogi za zavrženje krepijo pomisleke v to smer in marsikomu se bo zdelo, da se je z zavrženjem Ustavno sodišče zgolj izognilo obravnavi težkih tem.
32. Demokracija temelji na iskrenem in ponotranjenem spoznanju, da imajo ljudje različna mnenja in prepričanja. In zlasti, da bo vedno tako. Za mirno sobivanje teh razlik skrbijo institucije parlamentarizma s sistemom zavor in ravnovesij. Toda naša zgodovina pozna žal tudi povsem drugačno, eshatološko predstavo o sobivanju ljudi.
33. Svet lahko razumemo tudi kot spopad med Dobrim in Zlim, med katerima se kajpada ne more nahajati sistem zavor in ravnovesij, temveč se bije boj na življenje in smrt. Cilj odgovornega vodenja države je uničenje, izbris Zla in ne sobivanje z njim. Z drugimi besedami, "končna rešitev." Zato zločin v imenu Dobrega ni zločin, pač pa dolžnost. S. Žižek tako miselnost – ki je brez nadaljnjega del Zahodne, tj.
naše
zgodovine – ubesedi s srhljivimi besedami: "
Še vedno nam je prepovedano ne ubijati.
"
[19]
34. Zato je pomislek, da je ta odločitev nekonsistentna s stališči Ustavnega sodišča v "zadevi Rupnik", dvorezen. Utemeljen je le, če izhajamo iz demokratične predstave o sobivanju. Če pa izhajamo iz eshatološke sheme, tedaj sta obe odločitvi povsem konsistentni. Ko se boj konča z Zmago, se Dobro in Zlo absolutno ločita. Dobro je skoz in skoz lahko samo Dobro in Zlo je lahko samo Zlo. Prvemu pripade slava biti-vse, drugemu prekletstvo niča. Z besedami Internacionale, "Bili smo nič, bodimo vse!"
[20]
Kar sodi na stran "prave" strani zgodovine ne prenese niti sledi nepopolnosti, zato ni možno tolerirati pravne pomanjkljivosti sodbe vojaškega sodišča izpred osemdesetih let. Kar pa sodi na ne-pravo stran zgodovine, je lahko samo nič, utišani nič.
35. Taka predstava o ustroju našega sobivanja preprosto ne more razumeti, da ni konflikta v tem, razumnemu človeku povsem nevtralnem stališču Slovenske akademije znanosti in umetnosti:
"
Ko torej obsojamo revolucionarno nasilje, ne obsojamo obenem tudi narodnoosvobodilnega upora, ki je navdihujoče dejanje in eden od temeljev naše državnosti."
[21]
dr. Rok Svetlič
Sodnik
[1]
https://www.sazu.si/events/604f373d12416e9924e4eac7
.
[2]
https://www.uradni-list.si/glasilo-uradni-list-rs/vsebina/2018-02-0012/sklep-o-objavi-besedila-splosne-deklaracije-clovekovih-pravic.
[3]
Ta, denimo, ki v 14. členu zagotavlja:
"V Sloveniji so vsakomur zagotovljene enake človekove pravice in temeljne svoboščine, ne glede na narodnost, raso, spol, jezik, vero, politično ali drugo prepričanje, gmotno stanje, rojstvo, izobrazbo, družbeni položaj, invalidnost ali katerokoli drugo osebno okoliščino."
[4]
"Kajti, prvič, če se vsakdo odtuji v celoti, so vsi v enakem položaju, in če so vsi v enakem položaju, nima nihče interesa, da bi ga slabšal drugim."
"In nazadnje, če se nekdo preda vsem, se ne preda nikomur."
(Jean-Jacques Rousseau: Družbena pogodba, Krtina, Ljubljana 2001, str. 22 in 23)
[5]
"Kakor je namreč telo eno in ima veliko delov, vsi telesni deli pa so eno telo, čeprav jih je veliko, tako je tudi Kristus. V enem Duhu smo bili namreč mi vsi krščeni v eno telo, naj bomo Judje ali Grki, sužnji ali svobodni, in vsi smo pili enega Duha."
1 Kor, 12, 12–26.
[6]
"Gre za analogijo z idejo osebne integritete. Skupnost se obravnava, kot da bi imela osebnost, ki je predmet iste vrste moralne kritike kot jo namenjamo osebi, ki ni ravnala iz integritete."
(S. Guest: Ronald Dworkin,
Edinburgh University Press, Edinburgh  1992,
str. 79. )
[7]
R. Dworkin: Law’s Empire,
Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon 2000,
str. 225
[8]
Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21, 22/25 in 57/25 – ZF
[9]
Točka obrazložitve 5.
[10]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. U-I-813/21 z dne 7. 3. 2023, 3. točka obrazložitve in tam navedene sklepe Ustavnega sodišča.
[11]
Glej npr. sklep Ustavnega sodišča št. U-I-20/17 z dne 9. 3. 2017, 6. točka obrazložitve.
[12]
Točka obrazložitve 14.
[13]
Točka obrazložitve 12.
[14]
Prav tam.
[15]
Tudi pri "Titovi cesti" ni šlo za vijačenje novih hišnih številk na fasado.
[16]
https://www.gov.si/novice/2025-10-24-uoim-na-odkritju-spomenika-umrlim-ob-preckanju-reke-kolpe-v-vojni-vasi/.
[17]
Glede sprejema ustavne pritožbe zoper razveljavitev obsodbe, glede priznanje pravnega interesa posamezniku za obsodilno sodbo tretjega, glede izčrpanosti pravnih sredstev, glede doktrine sodniške samovolje in glede odločitve o pravici. Več o tem moje odklonilno ločeno mnenje v zadevi št. U-I-63/20, Up-253/20.
[18]
Uradni list RS, št. 1/91-I in 19/91.
[19]
S. Žižek, Paralaksa: za politični suspenz etičnega,
Analecta, Ljubljana 2004,
str. 181.
[20]
https://narodne-pesmi.si/pesmi/partizanske-pesmi/internacionala/.
[21]
https://www.sazu.si/events/604f373d12416e9924e4eac7
.
⇒
U-I-45/24
-23
8. 4. 2026
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNIKA DR. RAJKA KNEZA
K SKLEPU ŠT.
U-I-45/24
Z DNE 26. 3. 2026
1. S sklepom, s katerim je Ustavno sodišče pobudo zavrglo tudi v delu, v katerem se je nanašala na Sklep Vlade o prenehanju veljavnosti Sklepa o razglasitvi nacionalnega dneva spomina na žrtve komunističnega nasilja,
[1]
se nisem strinjal. Z večino sem se razšel že pri presoji, ali ima navedeni sklep pravno naravo predpisa v materialnem oziroma vsebinskem pomenu. Ustavno sodišče je namreč pristojno za presojo tistih pravnih aktov, ki sicer niso zakoni, vendar vsebujejo splošna in abstraktna pravna pravila, s katerimi se urejajo pravice in obveznosti pravnih subjektov, ali pravila, ki navzven povzročajo pravne učinke.
[2]
Predpis se nanaša na širši krog individualno nedoločenih naslovnikov, ki se lahko pojavijo v tipičnem razmerju, ki ga tak akt ureja. Sklep pravilno poudari tudi, da materialnega kriterija ni mogoče razlagati zgolj v smislu neposrednega urejanja pravic in obveznosti pravnih subjektov, saj bi takšna razlaga lahko vodila do neustreznih zaključkov glede pravne narave aktov, katerih normativni učinek se pokaže šele v povezavi z drugimi sestavinami pravnega sistema. Temu izhodišču pritrjujem. Drugače pa sem konkretni sklep Vlade presodil glede vprašanja, ali povzroča pravne učinke navzven.
2. Menim, da ne gre za akt, ki bi bil tako brez zunanjih učinkov, da bi bil v celoti izvzet iz ustavnosodne presoje. Drži, da gre za praznik, ki ni dela prost dan, in da v tem pogledu ne povzroča klasičnih, takoj zaznavnih pravnih posledic. Razglasitev dneva spomina ni isto kot določitev dela prostega dne, na katerega se vežejo običajne, neposredno izvršljive pravne posledice. Vendar iz tega še ne izhaja, da tak akt ne more imeti zunanjih pravnih učinkov v širšem pomenu. Država z razglasitvijo nacionalnega dne spomina ne izraža le poljubne politične preference, temveč v uradni obliki javnopravno prizna pomen določenega zgodovinskega dogodka in odnos skupnosti do njega.
[3]
Še izraziteje to velja za akt, s katerim se tako priznanje naknadno odvzame; prav slednje se mi zdi bistveno.
3. Prav v odvzemu oz. ukinitvi praznika namreč vidim odločilno razliko med obravnavanim primerom in primeri, v katerih bi šlo zgolj za odločitev, da se nek nov spominski dan sploh ne uvede. Pri neuvedbi država molči. Pri odpravi že razglašenega dneva spomina pa država aktivno sporoči, da se od prej izrečenega priznanja umika. Tak umik ni brez vsebine. Za tiste, ki jih zadevna zgodovinska travma neposredno ali posredno zaznamuje, pomeni institucionalno sporočilo, da trpljenje, ki ga je država še včeraj štela za vredno posebnega javnega spomina, tega priznanja danes nima več. Odprava že razglašenega dneva spomina zato po moji oceni ne učinkuje zgolj simbolno, temveč kot oblika institucionalnega zanikanja: kot uradno sporočilo države, da se od prej priznanega pomena določenega zgodovinskega trpljenja umika. V tej luči ni nepomembno, da je Vlada to storila celo le en dan pred obeležitvijo nacionalnega dne spomina na žrtve komunističnega nasilja. Tak učinek po moji presoji ni zgolj psihološki ali politični, temveč tudi javnopravno posredovan in oblastno izrečen. Sklep sicer prepozna simbolno sporočilnost izpodbijanega sklepa, vendar ji ne pripiše takšne pravne teže, ki bi zadostovala za ugotovitev zunanjih učinkov.
[4]
Ne morem sicer trditi, da takšno stališče ni skladno z dosedanjo presojo, vendar pa menim, da ta primer razkriva položaj, v katerem bi bilo treba o vprašanju zunanjih učinkov ponovno premisliti in morebiti dosedanja stališča previdno dopolniti. Obravnavani primer po moji oceni kaže, da je obstoječa definicija za nekatere akte zgodovinskega spomina in državnega priznanja preozka, saj ne zajame dovolj prepričljivo njihovih dejanskih in ustavnopravno upoštevnih učinkov navzven.
4. Menim namreč, da je pri presoji zunanjih učinkov izpodbijanega sklepa treba pogled usmeriti nekoliko širše. Če ostanemo omejeni le na vprašanje, ali akt neposredno ustanavlja pravice, obveznosti ali druge takoj izvršljive pravne posledice, lahko spregledamo njegov dejanski doseg v družbenem in ustavnopravnem prostoru. Težko je namreč prezreti prizadetost ljudi, ki so v razglasitvi dneva spomina prepoznali uradno priznanje trpljenja svojih bližnjih oziroma svojega lastnega zgodovinskega izkustva. Prav ta prizadetost po moji presoji ni zgolj zunajpravna okoliščina, temveč eden izmed učinkov, ki jih je treba upoštevati pri vprašanju, ali akt navzven vendarle učinkuje.
5. Sklep izhaja iz stališča, da se na obstoj razveljavljenega sklepa niso vezale nadaljnje pravne posledice, da posameznikom ni podeljeval pravice do obeleževanja in da državnim organom ni nalagal obveznosti. To drži, vendar po mojem ni odločilno. Če velja, da materialnega kriterija ni mogoče razlagati zgolj v smislu neposrednega urejanja pravic in obveznosti, potem ni mogoče že vnaprej izključiti, da tudi akt uradnega državnega spomina ne uvaja elementa, ki v pravnem redu sooblikuje javni pomen določenega zgodovinskega dejstva. V tem pogledu se mi zdi pomembno tudi načelo pravne države iz 2. člena Ustave. Pravna država namreč ne zahteva le formalne vezanosti oblasti na pravo, temveč tudi dovolj občutljivo presojo pravnih pojavov, kadar se oblastno odločanje dotika temeljnih vprašanj javnega spomina na tovrstne dogodke v katere je država bila vpletena, priznanja in dostojanstva.
6. Menim zato, da bi bilo treba pojem zunanjega učinkovanja v obravnavani zadevi razumeti nekoliko širše in bolj v skladu s posebnostjo primera. Ne zagovarjam stališča, da bi vsaka simbolna odločitev države že sama po sebi pomenila splošni akt. Tak pristop bi bil premalo zadržan. Obstaja pa ozka skupina primerov, v katerih simbolna vsebina akta preraste v nekaj več: v uradno priznanje ali uradni odvzem priznanja zgodovinskega trpljenja določljive skupine ljudi. Naj se navežem na zadevo št. U-I-109/10 (Titova cesta); čeprav obravnavani primer ni istoveten z njo, pa ta odločba vendarle ponuja pomembno oporo. Ustavno sodišče je tam poudarilo, da poimenovanje javnih prostorov ne zadeva zgolj prebivalcev na zadevnem območju, temveč pravno učinkuje nasproti vsem, ki se s takim poimenovanjem srečujejo oziroma ga zaznavajo, ter da imajo taka poimenovanja poudarjen simbolni pomen, ki zadeva vsakogar.
[5]
Res je, da je bil tam predmet presoje odlok, v obravnavani zadevi pa sklep Vlade, ki ga ni mogoče brez nadaljnjega enačiti s predpisom. Vendar menim, da je odločilno, da je Ustavno sodišče že prepoznalo možnost, da oblastni akt s poudarjenim simbolnim pomenom učinkuje
erga omnes
. To po moji oceni podpira stališče, da je obstoječa definicija pri nekaterih aktih zgodovinskega spomina in državnega priznanja lahko preozka.
[6]
V takih primerih namreč simbolna vrednost ni trivialna. Doseže prag, na katerem postane institucionalna prizadetost pravno upošteven zunanji učinek.
7. Obravnavana zadeva je po moji oceni prav tak primer. Ne nanaša se na obrobno, nevtralno ali vsakdanje obeležje, temveč na spomin na žrtve hudih povojnih kršitev človekovih pravic. Gre za zgodovinsko občutljivo področje, zaznamovano z desetletji molka, prikrivanja in odrivanja na rob javnega spomina. Šele postopno odkrivanje množičnih grobišč in odpiranje javne razprave o krajih, kot so Huda jama, grobišča v Kočevskih gozdovih, Tezno in drugi kraji povojnih pobojev, je omogočilo, da je ta del zgodovine začel dobivati vidnejše mesto v kolektivni zavesti. V takem okviru odprava nacionalnega dneva spomina ne pomeni zgolj umika simbolnega znaka s koledarja, temveč tudi oblastno sporočilo, ki ga je mogoče razumeti kot relativizacijo obdobja povojnega nasilja. Prav v tem kontekstu se mi zdi težko sprejeti, da odprava dneva spomina na te žrtve prizadetih oseb in njihovih svojcev ne bi mogla zadeti na način, ki presega zgolj politično ali simbolno nestrinjanje.
[7]
8. V tem okviru postane pomembno tudi vprašanje pravnega interesa. Tudi tu ne zagovarjam splošnega rahljanja. Menim pa, da bi bilo treba pobudnikov položaj presojati tankočutno. Pobudnik je bil osebno prizadet zaradi nekdanjega režima, priznan mu je bil status bivšega političnega zapornika in odškodnina, njegova družina pa je utrpela protipravne posege po vojni. V takih okoliščinah po moji presoji ni mogoče povsem prezreti, da odprava dneva spomina zanj nima enakega pomena, kot če tak dan nikoli ne bi bil razglašen. Pobudnik ne zatrjuje zgolj abstraktnega ideološkega nestrinjanja, temveč institucionalno prizadetost, povezano z njegovo lastno življenjsko in družinsko izkušnjo. Prav v tem smislu se mi zdi koristen tudi poudarek, da se pravni interes v ustavnosodni presoji ne bi smel razumeti preveč togo (oziroma "
stiff
"): kadar gre za mejne primere, v katerih oblastni akt sicer ne učinkuje na klasičen način, vendar se izrazito dotika dostojanstva, javnega spomina in položaja konkretno prizadetih oseb, se mi zdi primernejše tehtanje kot vztrajanje pri posebej trdi razlagi neposrednosti pravnega interesa. V tej smeri gre tudi opozorilo, da so toga pravila o neposrednem učinku včasih manj primerna od presoje konkretnega položaja pobudnika.
[8]
9. Po moji presoji je mogoče pravni interes v takem primeru utemeljiti prav na posebni naravi akta. Če oblast z oblastnim sklepom najprej javno prizna pomen določenega zgodovinskega trpljenja, nato pa to priznanje odpravi, s tem vsaj za neposredno prizadeti krog oseb ustvari položaj, ki ga ni mogoče zvesti na golo politično nestrinjanje. Ustavno sodišče je že večkrat pokazalo, da v zadevah, ki zadevajo zgodovinski spomin, dostojanstvo in temeljno identiteto ustavne demokracije, povsem formalističen pristop ni vedno najprimernejši.
[9]
10. Ob tem se ne opredeljujem, da bi iz navedenega že sledilo, da bi bilo treba pobudi tudi ugoditi. Sam bi štel za pravilno drugačno procesno pot: pobudo bi bilo treba sprejeti v obravnavo, nato pa presoditi, ali izpodbijani sklep posega v dostojanstvo prizadetih oseb in s kakšno intenziteto. Drugače povedano: menim, da zadeva odpira ustavnopravno vprašanje, ki zasluži vsebinsko presojo, vendar njen odgovor ni nujno v posegu Ustavnega sodišča v polje politične presoje izvršilne oblasti. Odvzem že priznanega dneva spomina lahko pomeni poseg v dostojanstvo tistih, ki se v njem prepoznajo, ker deluje kot zmanjšanje pomena njihove zgodovinske izkušnje in kot odmik od prej izrečenega priznanja. Vendar iz tega še ne izhaja nujno tudi, da je poseženo v samo bistvo človekovega dostojanstva tako, da bi Ustavno sodišče moralo naložiti drugi veji oblasti ponovno uvedbo praznika. Prav tu je po mojem prostor za vsebinsko presojo.
11. Če bi Ustavno sodišče ubralo tak omejen pristop, ne bi razvodenilo pojma splošnega akta in ne bi odprlo vrat vsem mogočim sporom glede državne simbolike. Merilo bi ostalo ozko: šlo bi le za akte, ki se nanašajo na zgodovinsko travmo, zadevajo prepoznaven krog prizadetih oseb in pomenijo aktivni odvzem že danega uradnega priznanja. Obravnavani primer izpolnjuje prav te značilnosti. Zato se mi zdi, da ga ni mogoče povsem prepričljivo razrešiti s stališčem, da je vse, kar presega neposredno urejanje pravic in obveznosti, že po definiciji prepuščeno izključno političnemu procesu.
12. Ustavno sodišče mora namreč pri oblikovanju ustavno utemeljenega odnosa do normodajalca nenehno iskati ravnotežje med dvema skrajnostma.
[10]
Na eni strani načelo demokratičnosti zahteva, da se aktu demokratično legitimiranega organa izkaže ustrezno spoštovanje in da se njegova volja, kolikor je to mogoče, ohrani v veljavi. Na drugi strani načelo delitve oblasti terja, da posamezna veja oblasti ne ostane brez ustavnih omejitev in nadzora.
[11]
Če je Ustavno sodišče pri presoji preveč aktivno, lahko prestopi meje svojih pristojnosti; če pa je preveč zadržano, lahko oslabi svojo ustavno vlogo varuha ustavnosti in s tem prispeva k legitimiranju ustavno spornih oblastnih ukrepov.
[12]
Sam ne menim, da bi bilo v obravnavanem primeru treba poseči po posebej aktivističnem pristopu. Ustavno pravo ni statičen sistem pojmov, ki bi moral ostati neobčutljiv za položaje, ki jih doslej oblikovana doktrina še ni v celoti zajela.
[13]
Naloga sodišča ni le ohranjanje obstoječih kategorij, temveč tudi njihovo previdno razvijanje, kadar to narekujejo okoliščine primera.
[14]
V obravnavani zadevi bi tak razvoj pomenil le to, da bi pojem zunanjega učinkovanja razumeli dovolj široko, da zajame tudi oblastne akte institucionalnega priznanja ali zanikanja zgodovinske krivice. Tak razvoj bi bil omejen, discipliniran in ustavnopravno upravičen. V tem smislu se mi zdi pomembno, da pri vprašanju zunanjih učinkov ne ostanemo le pri
de iure
posledicah, temveč upoštevamo tudi
de facto
učinke, kadar so ti oblastno posredovani in ustavnopravno upoštevni. Določena zadržanost je seveda nujna, vendar pretirana konservativnost ni vedno najbolj primeren odgovor.
13. Če naj bi obstoječa doktrina takšnih primerov še ne zajemala dovolj jasno, razumem svoje stališče tudi kot previden
de lege ferenda
predlog za nadaljnji razvoj ustavnosodne presoje na tem področju. Ta primer po moji oceni razkriva potrebo po nadgradnji doktrine, vendar omejeno in zadržano: ne v smeri splošnega širjenja pojma splošnega akta, temveč v smeri prepoznanja, da so nekateri akti zgodovinskega spomina in državnega priznanja po svojih učinkih posebni. Ker menim, da bi izpodbijani sklep bilo mogoče šteti za splošni akt tudi v materialnem pomenu in da je pobudnik glede na zatrjevane okoliščine izkazal pravni interes za njegovo presojo, bi mi bil bližji sprejem pobude v obravnavo.
dr. Rajko Knez
Sodnik
[1]
Uradni list RS, št. 56/23.
[2]
Tako povzema 9. točka sklepa, h kateremu dajem ločeno mnenje, in podaja reference na sklep Ustavnega sodišča št. U-I-813/21 in tam navedene sklepe Ustavnega sodišča. S tem se strinjam.
[3]
Obravnavanega primera po moji oceni ni mogoče enačiti z zadevo št. U-I-81/24, v kateri je Ustavno sodišče zahtevo zoper sklep o priznanju Države Palestine zavrglo zaradi nepristojnosti. Tam je šlo za akt s področja priznanja države v okviru zunanjih zadev Republike Slovenije, pri katerem je bilo odločilno vprašanje, ali tak akt sploh sodi v pristojnost Ustavnega sodišča. V obravnavani zadevi pa ne gre za širitev pristojnosti Ustavnega sodišča na novo področje, temveč za vprašanje, ali je treba znotraj že sprejete doktrine o materialnem pojmu splošnega akta nekoliko drugače razumeti zunanje učinke akta, s katerim država aktivno odvzame že dano priznanje zgodovinskega trpljenja določljive skupine ljudi.
[4]
V tem pogledu napotujem na 13. točko sklepa.
[5]
Tako pojasni v 4. točki obrazložitve: "[…]
Poimenovanje javnih prostorov ne zadeva zgolj prebivalcev na teh območjih, temveč pravno učinkuje nasproti vsem, ki se s takšnim poimenovanjem srečujejo oziroma ga zaznavajo. Takšna poimenovanja imajo poudarjen simbolni pomen, ki prav tako zadeva vsakogar. Poimenovanje Titove ceste ima tako učinke erga omnes, ki so nastopili neposredno na podlagi Odloka z dnevom njegove uveljavitve. V obravnavani zadevi se poleg tega postavljajo vprašanja, ki se nanašajo na človekovo dostojanstvo kot temeljno vrednostno in pravno izhodišče slovenske demokracije. Gre za najbolj elementarna vprašanja o odnosu države oziroma oblasti do posameznika, o položaju in pomenu človeka in človečnosti v državi ter nasploh o temeljnem namenu svobodne in demokratične države
[…]."
[6]
J. Zobec Pravni interes kot procesna predpostavka (drugi odstavek 162. člena Ustave), Podjetje in delo, št. 6-7 (2012), str. 1088. Prav v razpravi o Titovi cesti pokaže, da je pri nekaterih zadevah treba gledati pravni interes širše, ne le skozi klasično prizadetost.
[7]
Ob tem naj dodam, da poudarjanje posebnega pomena spomina na žrtve povojnega nasilja nikakor ne pomeni zanikanja, da so se hude krivice in protiustavna ravnanja dogajali tudi v demokratični Sloveniji. Npr. imamo več kategorij izbrisanih: izbrisan posamezniki, izbrisane pravne osebe, izbrisani komitenti, izbrisani podrejenci, ki pomenijo velike črne pike začetnega razvoja slovenskega pravnega reda. Tako sem že pred leti (2019) zapisal v govoru na Dnevih slovenskih pravnikov: "
Napake, moramo biti odkriti, so bile, ne glede na to, iz katerega zornega kota pogledamo; nanje nas je moralo opozoriti tudi ESČP. Soočeni smo bili (in smo še) tudi s štirimi vrstami 'izbrisanih', ki odmevajo tudi v tujini in so, menim, temne lise naše osamosvojitvene poti ('izbrisani posamezniki', 'izbrisane pravne osebe', 'izbrisani bančni komitenti' in tudi zadnji, t. i. 'izbrisani delničarji in podrejenci'). Tudi drugi primeri, na katere je moralo odgovoriti ESČP, kažejo na ceno političnega in, žal, tudi pravnega dela. Vendar ni moj namen razpravljati o primerih - namen je opozoriti na odgovornost, ki jo pravniki nosimo, ne glede na to, v kateri veji oblasti delujemo, pa tudi če delujemo izven teh treh sfer.
" R. Knez, Stanje prava ter vloga pravnikov v Sloveniji in širše, Pravna praksa, št. 40–41 (2019), str. 28.
Prav nasprotno torej: ustavna občutljivost za zgodovinsko in institucionalno prizadetost mora ostati odprta tudi za druge skupine žrtev. V tem pogledu javni spomin ne sme postati selektiven.
[8]
J. Zobec Jan, nav. delo, str. 1088 in nasl.
[9]
Prim. C. Ribičič, Ustavno sodišče kot pozitivni zakonodajalec, Podjetje in delo, št. 6-7 (2015), str. 1332. Ustavna sodišča včasih razvojno razlagajo svojo vlogo pri dostojanstvu in omejevanju arbitrarnega ravnanja zakonodajalca.
[10]
Prim. C. Ribičič, Ustavno sodišče med aktivizmom in samoomejevanjem, Pravna praksa, št. 23 (2002), str. 5–6, ki piše o napetosti med širjenjem in zoževanjem dostopa do Ustavnega sodišča ter o razmerju med pozitivnim aktivizmom in pretirano restriktivnostjo.
[11]
Prim. tudi D. Wedam Lukič, Ustavno sodstvo med pravom in politiko, Javna uprava, št. 2 (2007), str. 36. Tako poudari: “Ustavno sodišče mora odločiti o zadevi, za katero je pristojno, ne glede na to, koliko je spolitizirana. V naši ureditvi namreč ni uveljavljena doktrina političnih vprašanj, po katerih bi se lahko Ustavno sodišče v političnih zadevah izognilo odločanju, tudi sicer pa za razmejitve med zadevami, v katerih gre izključno za politično vprašanje, in zadevami, ki imajo zgolj ustavnopravni pomen, ne obstajajo neki trdni kriteriji.”
[12]
Prim. op. 10 zgoraj. Ribičič opozarja, da restriktivna razlaga Ustave in zakona pri razbremenjevanju Ustavnega sodišča lahko vodi v negativni aktivizem in v zoževanje dostopa do Ustavnega sodišča.
[13]
O razvoju ustavnopravnih pojmov in o tem, da pravni pojmi niso nujno statični, primerjaj tudi doktrino "
living instrument
" v praksi ESČP,
mutatis mutandis
. Prim. tudi S. Nerad, Ustavno sodišče kot (pozitivni) normodajalec, v: Izzivi ustavnega prava v 21. stoletju, Liber Amicorum Ciril Ribičič, Lex Localis, Maribor 2017, str. 249 in dalje. Iz prispevka izhaja, da ustavna sodišča včasih razvojno razlagajo svojo vlogo in da teorija negativnega zakonodajalca ne sme biti razumljena preveč statično.
[14]
C. Ribičič, Ustavno sodišče kot pozitivni zakonodajalec, nav. delo. Mnenja je, da je teorija o negativnem zakonodajalcu lahko danes pretirano omejujoča, če jo razlagamo statično ali togo, ter da ustavna sodišča včasih razvojno razlagajo svojo vlogo zaradi varstva človekovih pravic in supremacije ustave.
⇒