Up-828/21
Natisni
Opravilna št.:
Up-828/21
Datum odločitve:
3. 3. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.828.21
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1591/2020 z dne 11. 1. 2021 in I. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1823/2017 z dne 5. 12. 2019
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1591/2020 z dne 11. 1. 2021 in I. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1823/2017 z dne 5. 12. 2019 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Pravici pritožnikov do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe stranke upošteva, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev lahko bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti odločbe načeloma lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, vendar to lahko velja le, če je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev in se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih navedb stranke. Z vidika vsebine in obsega dolžnosti sodišča do opredelitve do strankinih navedb in dolžnosti obrazložene sodne odločbe je pomembno tudi to, da sodišče nacionalne predpise razlaga ustavnoskladno, torej ob sprejetem izhodišču uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah tudi z njenim upoštevanjem v luči načela skladne razlage. Ker iz obrazložitve prvostopenjske sodbe ni mogoče razbrati, na kakšen način je bil izpolnjen standard pojasnilne dolžnosti v smislu zahtev te direktive, je prvostopenjsko sodišče kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na uporabljena merila sodne prakse Sodišča Evropske unije ni izpolnjen.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata. 2.1.3.2.2 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Sodišče Evropskih skupnosti.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 22, 34.1, 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Člen 22, Ustava [URS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Veliša Lazović in Dobrila Lazović, oba Ljubljana
Datum vloge:
18. 10. 2021
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, druge rešitve
Dokument:
US34050
Dokument v PDF obliki:
Up-828-21 - Sklep.pdf
119 KB
Prenesite datoteko
Up-828-21.pdf
198 KB
Prenesite datoteko
Up-828/21-11
9. 12. 2024
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki sta jo vložila Veliša Lazović in Dobrila Lazović, oba Ljubljana
,
ki ju zastopa Odvetniška pisarna Robert Preininger, d. o. o., Šmarje pri Jelšah, na seji 9. decembra 2024
sklenil
:
1. Ustavna pritožba zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1591/2020 z dne 11. 1. 2021 v zvezi s I. točko izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1823/2017 z dne 5. 12. 2019 se sprejme v obravnavo.
2. Ustavna pritožba zoper II. točko izreka sklepa Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1823/2017 z dne 30. 8. 2021 se zavrže.
OBRAZLOŽITEV
1. Pritožnika sta s toženo stranko (banko) maja 2006 sklenila stanovanjsko kreditno pogodbo z valutno klavzulo v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF). V pravdnem postopku sta v upoštevnem delu
[1]
s sklicevanjem na neizpolnjeno pojasnilno dolžnost v povezavi z nepoštenostjo valutne klavzule zahtevala ugotovitev ničnosti navedene kreditne pogodbe. Sodišče prve stopnje je njun zahtevek zavrnilo. Pritožnika izpodbijata tudi odločitev o stroških postopka, o katerih je sodišče odločilo s posebnim sklepom.
[2]
Kot materialnopravno podlago za odločanje je sodišče opredelilo Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo – ZPotK) ter Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – OZ). V zvezi z razlago Direktive 93/13/EGS je poudarilo pomen sodne prakse Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU). Posebej se je sklicevalo tudi na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc in drugi
, C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc
). Sodišče prve stopnje je ob jasnem pogodbenem besedilo (vključno z izjavo o prevzemu tečajnega tveganja) ugotovilo, da je banka pritožnikoma enakovredno predstavila kredit s klavzulo v CHF in kredit v EUR ter jima pojasnila, da se v primeru izbire valutne klavzule v CHF lahko spremeni znesek njune mesečne anuitete v EUR. Sodišče prve stopnje je ravno tako štelo, da so bila valutna tveganja v primeru kreditov v tuji valuti v času pred odobritvijo spornih kreditov splošno znano dejstvo. Po ugotovitvah sodišča prve stopnje sta se pritožnika za kredit z valutno klavzulo v CHF odločila zaradi ugodnosti pri obrestni meri. Kreditna pogodba je določala tudi možnost pritožnikov, da podata vlogo za refinanciranje kredita (v EUR), s čimer bi se lahko valutnemu tveganju izognila. Zapisalo je tudi, da se pritožnika nista odločila za zamenjavo valute, ki jima je bila ponujena med izvrševanjem pogodbe (v letu 2011). Po presoji sodišča prve stopnje je tudi banka nosila valutno tveganje, pri čemer tudi sama ni mogla predvideti valutnih sprememb, do kakršnih je prišlo po sklenitvi pogodbe. Slednje naj bi bilo ključno za zaključek o dobrovernosti banke. Po oceni sodišča prve stopnje v trenutku sklepanja kreditne pogodbe med obveznostjo pritožnikov in banke tudi ni bilo znatnega neravnotežja. To je v smislu večjega bremena  za pritožnika v posledici zanju neugodnega razvoja tečajnega razmerja nastopilo šele kasneje v času izvrševanja pogodbe.
2. Sodišče druge stopnje je pritožbo pritožnikov zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Glede upoštevne materialnopravne podlage je soglašalo s prvostopenjskim sodiščem, vključno z upoštevnostjo meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU na njeni podlagi. Sprejelo je izhodišče, da je glavni predmet pogodbe lahko predmet presoje nepoštenosti le, če ni bilo zadoščeno zahtevi po njegovi jasnosti in razumljivosti. Presoja nepoštenosti, ki jo je sicer tudi opravilo prvostopenjsko sodišče, v obravnavanem primeru po stališču pritožbenega sodišča zato ni bila potrebna. Sodišče druge stopnje je soglašalo tudi s presojo prvostopenjskega sodišča, da je bila pojasnilna dolžnost v obravnavanem primeru izpolnjena. Zapisalo je, da se opozorilo glede možnosti tveganja visoke apreciacije CHF napram domači valuti zdi razumno le
ex post facto
, ko je do uresničitve valutnega tveganja dejansko prišlo.
[3]
Kot pomembno (z vidika dobre vere) je štelo, da je bil hud padec vrednosti EUR po sklenitvi pogodbe za obe stranki nepredvidljiv. Zato banka po presoji pritožbenega sodišča pri sklepanju pogodbe ni ravnala v nasprotju z zahtevo dobre vere. Navedeno je po naziranju pritožbenega sodišča pomenilo, da ni bilo vzročne zveze z neravnotežjem v pogodbenih pravicah in obveznostih pogodbenih strank, ki sta ga zatrjevala pritožnika. Neravnotežje v pravicah in obveznostih je po naziranju pritožbenega sodišča v obravnavanem primeru nastalo kasneje, med trajanjem pogodbe, iz vzroka, ki je nastal po sklenitvi pogodbe (zaradi naknadne spremembe deviznega tečaja). V konkretnem primeru je imel največji vpliv na vrednost CHF enostranski ukrep švicarske centralne banke v letu 2015, ki za banko v trenutku sklepanja pogodbe ni bil predvidljiv. Pogodbeni pogoj valutne klavzule zato po presoji pritožbenega sodišča ni bil nepošten. Vrhovno sodišče je pritožnikov predlog za dopustitev revizije zavrnilo.
3. Pritožnika uveljavljata kršitev drugega odstavka 14. člena ter 22., 23., 25., 33., 50. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Navajata, da sta v kreditnem razmerju z banko pričakovala stabilno financiranje, ki mu element neomejenega tveganja v dolgoročnem kreditnem razmerju bistveno nasprotuje. Opozarjata, da je banka z neodgovornim kreditiranjem na trg dala izjemno tvegan bančni produkt. Pritožnika menita, da je treba že skladno z ZVPot presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti tudi v primeru, če je ta jasen in razumljiv. Drugačno stališče sodišč v obravnavanem primeru naj bi bilo arbitrarno. Sodišči naj bi dodatno spregledali, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv. V tej zvezi se sklicujeta tudi na sodbo SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid,
C-484/08, z dne 3. 6. 2010. Opozarjata tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov.
[4]
Poudarjata tudi, da so zakonski pogoji za nepoštenost pogodbenega pogoja v 24. členu ZVPot določeni alternativno. Zato se po naziranju pritožnikov pogodbeni pogoj v primeru, če so izkazani pogoji po prvih treh alinejah prvega odstavka 24. člena ZVPot, ne more šteti za poštenega, četudi bi bil izpolnjen pogoj dobre vere. Pritožnika navajata, da sodišči v obravnavanem primeru sploh nista opravili presoje nepoštenosti pogodbenega pogoja z vidika prvih treh alinej prvega odstavka 24. člena ZVPot, ampak sta v nasprotju z jasnim zakonskim besedilom presojali zgolj pogoj (ne)dobrovernosti banke. Pritožnika poudarjata, da je tudi kriterij dobre vere sicer treba razumeti objektivno v smislu strokovnega znanja in izkušenj banke.
4. Pritožnika ob sklicevanju na zadevi
Andriciuc
in
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, z dne 10. 6. 2021, menita, da sodišči nista obrazložili izpolnjenosti pravnega standarda pojasnilne dolžnosti. Sodišči naj ne bi upoštevali dolžnosti banke, da predloži informacije, na podlagi katerih bi bila pritožnika zmožna oceniti potencialno znatne ekonomske posledice za lastne finančne obveznosti. Poudarjata, da je SEU v zadevi
Andriciuc
izrazilo svoje stališče, da morajo biti potrošnikom posredovane informacije, ki morajo zadostovati vsaj za predstavo o tem, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute in povečanje tujih obrestnih mer. Opozarjata tudi na stališče SEU v navedeni sodbi, da ne zadošča zgolj informacija o možnosti zviševanja ali zniževanja vrednosti tuje valute, v kateri je bilo sklenjeno posojilo. Pritožnika poudarjata, da je v primeru nesorazmernega valutnega tveganja, ki se kaže kot povečanje obrokov, podano tudi znatno neravnotežje. Pritožnika uveljavljata tudi kršitev pravice do opredelitve, med drugim, v zvezi z njunimi trditvami o: (i) neomejenosti tveganja z asimetrično porazdeljeno možnostjo uspeha v pogodbenem razmerju; (ii) dejanski enostranski porazdelitvi tveganja ob zavarovanju banke pred valutnim tveganjem in tveganjem neplačila; (iii) njuni nezmožnosti ocene tveganja in odsotnosti tovrstnega opozorila s strani banke; (iv) posebnem bremenu ob zgodnji depreciaciji domače valute glede na obdobje odplačevanja; (v) predvideni nižji anuiteti (zaradi ugodnejše obrestne mere) ob zavajajočem učinku prikaza preteklih tečajnih nihanj; (vi) okoliščini, da je primerjava obrestnih mer in anuitet ob sklenitvi kreditne pogodbe vzbujala vtis, da je kredit z valutno klavzulo v CHF bolj ugoden od kredita v domači valuti, kar pomeni, da je banka lahko pričakovala, da bosta pritožnika zaradi tega izbrala takšen kredit. Posebej opozarjata na izostanek odgovora sodišč na njune navedbe, da jima ni bilo pojasnjeno, da že sorazmerno majhna, le nekaj odstotna apreciacija CHF na letni ravni lahko skozi dolgoročno odplačevanje kredita pripelje do znatnih negativnih učinkov sprejetega tveganja, ki so v nesorazmerju s samo višino apreciacije glede na strukturo obrokov z vidika deleža "razdolžnine“ in obrestnega deleža skozi celotno obdobje odplačevanja kredita. Pritožnika menita, da je bila dokazna ocena prvostopenjskega sodišča v delu, ki se nanaša na z njune strani predlagane priče, predloženo reklamno gradivo tožene stranke, njeno letno poročilo za leto 2006 in gradivo avstrijskih organov,
[5]
arbitrarna in v nasprotju s pravico do poštenega postopka.
5. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo zoper delno sodbo v delu zavrnitve primarnega zahtevka pritožnikov sprejel v obravnavo (1. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijanima sodbama kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
6. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo zoper sklep sodišča prve stopnje v delu stroškov postopka zavrgel, ker pravna sredstva niso izčrpana (2. točka izreka).
7. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena in pete alineje prvega odstavka 55.b člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 –ZUstS)
ter petega odstavka v zvezi s tretjo alinejo tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: namestnik predsednika senata dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Namestnik predsednika senata
[1]
Odločitve o ustavitvi postopka v zvezi z odločanjem o podrejenem zahtevku, o čemer je sodišče odločilo s I. točko izreka sklepa Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1823/2017 z dne 30. 8. 2021, pritožnika ne izpodbijata.
[2]
O stroških je Okrožno sodišče v Ljubljani odločilo v II. točki izreka sklepa št. II P 1823/2017 z dne 30. 8. 2021.
[3]
Ob tem se je pritožbeno sodišče sklicevalo na sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 32/2019 z dne 23. 1. 2020.
[4]
Sklicujeta se tudi na pravni mnenji Inštituta za ustavno pravo z dne 3. 8. 2020, ki ga prilagata ustavni pritožbi.
[5]
Sklicujeta se na gradiva avstrijske narodne banke in avstrijskega nadzornega organa za finančne trge.
⇒
Up-828/21-19
3. 3. 2025
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi
Veliše Lazovića in Dobrile Lazović, oba Ljubljana, ki ju oba zastopa Odvetniška pisarna Robert Preininger, d. o. o., Šmarje pri Jelšah, na seji 3. marca 2025
odločil:
1.
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1591/2020 z dne 11. 1. 2021 in I. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1823/2017 z dne 5. 12. 2019 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
2.
Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnika sta s toženo stranko (banko) leta 2006 sklenila stanovanjsko kreditno pogodbo z valutno klavzulo v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF). V pravdnem postopku sta v upoštevnem delu
[1]
s sklicevanjem na neizpolnjeno pojasnilno dolžnost v povezavi z nepoštenostjo valutne klavzule zahtevala ugotovitev ničnosti navedene kreditne pogodbe. Sodišče prve stopnje je njun zahtevek zavrnilo. Kot materialnopravno podlago za odločanje je sodišče opredelilo Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo – ZPotK) ter Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju OZ). V zvezi z razlago Direktive 93/13/EGS je sodišče prve stopnje poudarilo pomen sodne prakse Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU). Posebej se je sklicevalo tudi na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc in drugi
, C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc
). Sodišče prve stopnje je sprejelo izhodišče, da je presoja nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe v smislu določb ZVPot mogoča le, če je ta bil določen nejasno. Sodišče prve stopnje je ob jasnem pogodbenem besedilu (vključno z izjavo o prevzemu tečajnega tveganja) ugotovilo, da je banka pritožnikoma enakovredno predstavila kredit s klavzulo v CHF in kredit v EUR ter jima pojasnila, da se v primeru izbire valutne klavzule v CHF lahko spremeni znesek njune mesečne anuitete v EUR. Ugotovilo je, da banka pritožnikom ni dajala zagotovil v zvezi z višino možnih bodočih nihanj tečajnega razmerja. Seznanjenost pritožnikov z valutnim tveganjem je sodišče utemeljilo tudi z dejstvom, da so se obroki za odplačilo kredita po sklenitvi pogodbe spreminjali. Sodišče prve stopnje je zapisalo tudi, da so bila valutna tveganja v primeru kreditov v tuji valuti v času pred odobritvijo spornih kreditov splošno znano dejstvo. Po ugotovitvah sodišča prve stopnje sta se pritožnika za kredit z valutno klavzulo v CHF odločila zaradi ugodnosti pri obrestni meri in posledično nižjega obroka.
Ker je banka na podlagi navedenega izkazala, da je pojasnilno dolžnost v določeni meri izpolnila, je po naziranju sodišča procesno dokazno breme prešlo na pritožnika.
[2]
Sodišče prve stopnje je zato štelo, da je banka v obravnavanem primeru pojasnilno dolžnost izpolnila. Kreditna pogodba je določala tudi možnost pritožnikov, da podata vlogo za refinanciranje kredita (v EUR), s čimer bi se lahko valutnemu tveganju izognila. Zapisalo je tudi, da se pritožnika nista odločila za zamenjavo valute, ki jima je bila ponujena med izvrševanjem pogodbe (v letu 2011). Po presoji sodišča prve stopnje je tudi banka nosila valutno tveganje, pri čemer tudi sama ni mogla predvideti valutnih sprememb, do kakršnih je prišlo po sklenitvi pogodbe. Slednje naj bi bilo ključno za zaključek o dobrovernosti banke. Po oceni sodišča prve stopnje v trenutku sklepanja kreditne pogodbe med obveznostjo pritožnikov in banke tudi ni bilo znatnega neravnotežja. Slednje je v smislu večjega bremena za pritožnika zaradi zanju neugodnega razvoja tečajnega razmerja po naziranju sodišča prve stopnje nastopilo šele kasneje v času izvrševanja pogodbe.
2. Pritožnika sta se v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo med drugim sklicevala na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
. V tem okviru sta posebej poudarila dolžnost banke, da pojasni vpliv zelo velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na obroke za odplačilo kredita. Opozarjala sta, da zgolj informacija o možnosti zvišanja ali znižanja tuje valute ne zadošča. S sklicevanjem na načelo minimalne harmonizacije sta menila, da slovenska ureditev varstva potrošnikov vselej zahteva presojo nepoštenosti (tj. tudi v primeru izpolnjene pojasnilne dolžnosti). Opozarjala sta tudi, da je vprašanje dobre vere objektiviziran element, ki se presoja glede na strokovno znanje in izkušnje banke. Glede presoje znatnega neravnotežja sta se sklicevala na pomen pogodbenega položaja strank v kontekstu neomejenega tečajnega tveganja. Navajala sta, da lahko že sorazmerno majhna in dolgotrajna apreciacija CHF v povezavi z anuitetnim načinom odplačevanja skozi obdobje več let privede do znatnih negativnih učinkov sprejetega tveganja.
3. Sodišče druge stopnje je pritožbo pritožnikov zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Glede upoštevne materialnopravne podlage je soglašalo s prvostopenjskim sodiščem, vključno z upoštevnostjo meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU na njeni podlagi. Sprejelo je izhodišče, da je glavni predmet pogodbe lahko predmet presoje nepoštenosti le, če ni bilo zadoščeno zahtevi po njegovi jasnosti in razumljivosti. Kljub temu je ob opori na 5. člen Direktive 93/13/EGS zavzelo stališče, da se test transparentnosti vedno uporabi (vsaj) v okviru kontrole nepoštenosti pisnih pogodbenih določb in pomeni enega od elementov za presojo nepoštenosti. Sodišče druge stopnje je soglašalo tudi s presojo prvostopenjskega sodišča, da je bila pojasnilna dolžnost v obravnavanem primeru izpolnjena. Zapisalo je, da se opozorilo glede možnosti tveganja visoke apreciacije CHF napram domači valuti zdi razumno le
ex post facto
, ko je do uresničitve valutnega tveganja dejansko prišlo.
[3]
Kot pomembno (z vidika dobre vere) je štelo, da je bil hud padec vrednosti EUR po sklenitvi pogodbe za obe stranki nepredvidljiv. Zato banka po presoji pritožbenega sodišča pri sklepanju pogodbe ni ravnala v nasprotju z zahtevo dobre vere. Navedeno je po naziranju pritožbenega sodišča pomenilo, da ni bilo vzročne zveze z neravnotežjem v pogodbenih pravicah in obveznostih pogodbenih strank, ki sta ga zatrjevala pritožnika. Neravnotežje v pravicah in obveznostih je po naziranju pritožbenega sodišča v obravnavanem primeru nastalo med trajanjem pogodbe in zaradi vzroka, ki je nastal po sklenitvi pogodbe (zaradi naknadne spremembe deviznega tečaja). Pogodbeni pogoj valutne klavzule zato po presoji pritožbenega sodišča ni bil nepošten. Vrhovno sodišče je pritožnikov predlog za dopustitev revizije zavrnilo.
4. Pritožnika uveljavljata kršitev drugega odstavka 14. člena ter 22., 23., 25., 33., 50. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Navajata, da sta v kreditnem razmerju z banko pričakovala stabilno financiranje, ki mu element neomejenega tveganja v dolgoročnem kreditnem razmerju bistveno nasprotuje. Opozarjata, da je banka z neodgovornim kreditiranjem na trg dala izjemno tvegan bančni produkt. Menita, da je treba že skladno z ZVPot presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti tudi v primeru, če je ta jasen in razumljiv. Drugačno stališče sodišč v obravnavanem primeru naj bi bilo arbitrarno. Sodišči naj bi dodatno spregledali, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv. V tej zvezi se sklicujeta tudi na sodbo SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid,
C-484/08, z dne 3. 6. 2010. Opozarjata tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov.
[4]
Poudarjata tudi, da so zakonski pogoji za nepoštenost pogodbenega pogoja v 24. členu ZVPot določeni alternativno. Zato se po naziranju pritožnikov pogodbeni pogoj v primeru, če so izkazani pogoji po prvih treh alinejah prvega odstavka 24. člena ZVPot, ne more šteti za poštenega, četudi bi bil izpolnjen pogoj dobre vere. Pritožnika navajata, da sodišči v obravnavanem primeru sploh nista opravili presoje nepoštenosti pogodbenega pogoja z vidika prvih treh alinej prvega odstavka 24. člena ZVPot, ampak sta v nasprotju z jasnim zakonskim besedilom presojali zgolj pogoj (ne)dobrovernosti banke. Pritožnika poudarjata, da je tudi kriterij dobre vere sicer treba razumeti objektivno v smislu strokovnega znanja in izkušenj banke.
5. Pritožnika ob sklicevanju na zadevi
Andriciuc
in
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, z dne 10. 6. 2021, menita, da sodišči nista obrazložili izpolnjenosti pravnega standarda pojasnilne dolžnosti. Sodišči naj ne bi upoštevali dolžnosti banke, da predloži informacije, na podlagi katerih bi bila pritožnika zmožna oceniti potencialno znatne ekonomske posledice za lastne finančne obveznosti. Poudarjata, da je SEU v zadevi
Andriciuc
izrazilo svoje stališče, da morajo biti potrošnikom posredovane informacije, ki morajo zadostovati vsaj za predstavo o tem, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute in povečanje tujih obrestnih mer. Opozarjata tudi na stališče SEU v navedeni sodbi, da ne zadošča zgolj informacija o možnosti zviševanja ali zniževanja vrednosti tuje valute, v kateri je bilo sklenjeno posojilo. Pritožnika poudarjata, da je v primeru nesorazmernega valutnega tveganja, ki se kaže kot povečanje obrokov, podano tudi znatno neravnotežje. Pritožnika uveljavljata tudi kršitev pravice do opredelitve, med drugim, v zvezi z njunimi trditvami o: (i) neomejenosti tveganja z asimetrično porazdeljeno možnostjo uspeha v pogodbenem razmerju; (ii) dejanski enostranski porazdelitvi tveganja ob zavarovanju banke pred valutnim tveganjem in tveganjem neplačila; (iii) njuni nezmožnosti ocene tveganja in odsotnosti tovrstnega opozorila s strani banke; (iv) posebnem bremenu ob zgodnji depreciaciji domače valute glede na obdobje odplačevanja; (v) predvideni nižji anuiteti (zaradi ugodnejše obrestne mere) ob zavajajočem učinku prikaza preteklih tečajnih nihanj; (vi) okoliščini, da je primerjava obrestnih mer in anuitet ob sklenitvi kreditne pogodbe vzbujala vtis, da je kredit z valutno klavzulo v CHF bolj ugoden od kredita v domači valuti, kar pomeni, da je banka lahko pričakovala, da bosta pritožnika zaradi tega izbrala takšen kredit. Posebej opozarjata na izostanek odgovora sodišč na njune navedbe, da jima ni bilo pojasnjeno, da že sorazmerno majhna, le nekaj odstotna apreciacija CHF na letni ravni lahko skozi dolgoročno odplačevanje kredita pripelje do znatnih negativnih učinkov sprejetega tveganja, ki so v nesorazmerju s samo višino apreciacije glede na strukturo obrokov z vidika deleža "razdolžnine“ in obrestnega deleža skozi celotno obdobje odplačevanja kredita. Pritožnika menita, da je bila dokazna ocena prvostopenjskega sodišča v delu, ki se nanaša na z njune strani predlagane priče, predloženo reklamno gradivo tožene stranke, njeno letno poročilo za leto 2006 in gradivo avstrijskih organov,
[5]
arbitrarna in v nasprotju s pravico do poštenega postopka.
6. Senat Ustavnega sodišča je s I. točko izreka sklepa št. Up-828/21 z dne 9. 12. 2024 ustavno pritožbo pritožnikov sprejel v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je bilo o sprejemu obveščeno Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana v odgovor nasprotni udeleženki (tj. toženi stranki iz pravde).
7. Nasprotna udeleženka meni, da pritožnika napadata predvsem uporabo materialnega prava in izpodbijata dejansko stanje (dokazno oceno). Opozarja, da se kršitev pravic do obrazložene sodne odločbe in do opredelitve presoja glede na materialnopravno stališče sodišč, pri čemer Ustavno sodišče presoja zgolj kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Meni, da sta sodišči obrazložili tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti. Navaja, da sta sodišči materialnopravno izhodišče glede pojasnilne dolžnosti oblikovali s sklicevanjem na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
in sodno prakso Vrhovnega sodišča. Četudi bi sodišči zavzeli napačno materialnopravno stališče, to po naziranju nasprotne udeleženke še ne bi pomenilo kršitve ustavnega procesnega jamstva iz 22. člena Ustave, saj ta ne jamči materialnopravno pravilne odločitve. Vsebina, ki sta jo sodišči pripisali pojasnilni dolžnosti tudi sicer naj ne bi bila v nasprotju z Ustavo. Nasprotna udeleženka predlaga, naj Ustavno sodišče pritožnikoma naloži plačilo stroškov z ustavno pritožbo.
8. Odgovor nasprotne udeleženke je bil poslan pritožnikoma, ki se nanj nista odzvala.
B.
9. V ustavni pritožbi pritožnika v okviru očitka kršitve 22. člena Ustave med drugim uveljavljata tudi kršitev pravice do obrazložene sodne odločbe v zvezi s standardom pojasnilne dolžnosti. Slednjega povezujeta tudi s presojo nepoštenosti. Senat Ustavnega sodišča je zato opravil presojo izpodbijanih sodnih odločb z vidika skladnosti s pravico do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
10. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, da lahko stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[6]
Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti sodne odločbe lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb,
[7]
vendar le, če se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih trditev in pravnih naziranj stranke in je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev. Ob sprejetem izhodišču Direktive 93/13/EGS mora sodišče vselej preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe,
[8]
ter povezanost pomena tega izhodišča s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja.
[9]
Ustavno sodišče je glede na očitek pritožnikov svojo presojo omejilo
[10]
na vidik neobrazloženosti izpodbijanih sodnih odločb z vidika razlage nacionalnega prava v luči navedenega pravnega standarda iz prava Evropske unije, ki sta ga kot merodajnega za odločitev v sporu sprejeli tudi sodišči v pravdnem postopku. Sodišči sta torej morali ugotoviti dejstva, ki so v okoliščinah konkretnega primera pomembna za uporabo danih meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU, ter nato podati razloge, zakaj ugotovljena dejstva v konkretnem primeru utemeljijo izpolnjenost meril, ki opredeljujejo določen pravni pojem (v obravnavanem primeru pravni standard pojasnilne dolžnosti).
[11]
11. Skladno s sodno prakso SEU mora nacionalno sodišče v zvezi s pojasnilno dolžnostjo na podlagi Direktive 93/13/EGS
[12]
ob upoštevanju okoliščin sklenitve pogodbe preučiti, ali je bil potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške svojega kredita.
[13]
Glede zahteve po transparentnosti pogodbenih pogojev, kot izhaja iz drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, je SEU poudarilo, da te zahteve, ki je navedena tudi v 5. členu te direktive, ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost.
[14]
Finančne ustanove morajo potrošnikom posredovati informacije vsaj o tem, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer.
[15]
Ponudnik mora potrošniku navesti mogoča nihanja menjalnih tečajev in tveganja, neločljivo povezana s sklenitvijo take pogodbe.
[16]
Posebej pomembna so pojasnila o tveganjih kreditojemalca v primeru velikega znižanja vrednosti valute, ki je zakonito plačilno sredstvo v državi članici njegovega stalnega prebivališča, in zvišanja tuje obrestne mere.
[17]
Ni dovolj, da se potrošniku omogoči le, da razume, da lahko glede na nihanja menjalnega tečaja gibanje paritete med obračunsko valuto in valuto plačila povzroči neugodne posledice za njegove finančne obveznosti, ampak mu je treba omogočiti tudi, da v okviru sklenitve kredita v tuji valuti razume dejansko tveganje, ki mu je izpostavljen v celotnem pogodbenem obdobju v primeru velikega znižanja vrednosti valute, v kateri prejema dohodke, glede na obračunsko valuto.
[18]
Tako se mora povprečni potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, zavedati možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, na katero je kredit vezan, in mora oceniti morebitne pomembne ekonomske posledice za svoje finančne obveznosti.
[19]
Prav tako v okviru valutnega kreditiranja zahteve po preglednosti ni mogoče izpolniti s tem, da se potrošniku posredujejo informacije, pa čeprav obširne, če temeljijo na domnevi, da bo razmerje med obračunsko valuto in valuto plačila ostalo stabilno ves čas trajanja te pogodbe.
[20]
Kreditodajalec mora torej glede na sodno prakso SEU v sklopu pojasnil valutnega tveganja pojasniti vsaj vpliv zelo velike depreciacije domače valute (in povečanja tujih obrestnih mer) na obroke za odplačilo kredita.
12. Ustavno sodišče je o v bistvenem enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo št. Up-14/21 je ustavni pritožbi ugodilo, enako je storilo tudi v kasnejših odločbah št. Up-1181/20 z dne 3. 5. 2023, št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022, št. Up-54/19 z dne 6. 7. 2023, št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023, št. Up-810/20 z dne 4. 1. 2024, št. Up-5/21 z dne 9. 9. 2024, št. Up-232/22 z dne 9. 9. 2024, št. Up-287/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-504/21 z dne 7. 10. 2024 in št. Up-548/21 z dne 9. 12. 2024. Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti). Iz obrazložitve izpodbijanih odločitev ni mogoče razbrati, katero pojasnilo ali gradivo banke je pri pritožnikih moglo in moralo povzročiti ne le, da sta se abstraktno zavedala tečajnega nihanja in možnosti spremembe višine obrokov kredita, ampak da sta se morala in mogla konkretno zavedati dejanskih posledic velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na višino njunih kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita. Na podlagi zgoraj navedene sodne prakse SEU pa je očitno, da jasno pogodbeno besedilo (z izjavo o prevzemu valutnega tveganja) in odsotnost zavajanja banke ne zadoščata za izpolnitev standarda pojasnilne dolžnosti. Enako velja tudi za predstavitev alternativne kreditne ponudbe (v EUR) in golo opozorilo na možnost spremembe mesečne anuitete zaradi možne spremembe tečaja. Dolžnost obrazložitve pojasnilne dolžnosti tudi ni mogoče nadomestiti s sklicevanjem na splošno znana dejstva, saj slednje pomeni njeno zanikanje. Navedene pomanjkljivosti obrazložitve tudi ne more nadomestiti sklicevanje prvostopenjskega sodišča na obrnjeno dokazno breme, saj je dokazno breme za izpolnitev pojasnilne dolžnosti jasno na strani banke.
[21]
Pojasnilne dolžnosti, ki pomeni obveznost v predsklenitveni fazi ravno tako ni mogoče utemeljiti s sklicevanjem na dejstvo, da so se obroki odplačevanja kredita po sklenitvi pogodbe spreminjali (tudi) v odvisnosti od tečajnega razmerja. Enako velja za pogodbeno predvideno konverzijo (možnost refinanciranja kredita v EUR) in ravnanje (ponudbo) banke po sklenitvi pogodbe.
Iz obrazložitve sodišč namreč ni mogoče razbrati, kako bi pogodbena možnost konverzije (možnost refinanciranja obstoječega stanja kredita v EUR) lahko vplivala na presojo pojasnilne dolžnosti. Z vidika nepoštenosti pogodbenega pogoja
[22]
sicer pogodbena možnost konverzije na načelni ravni ni nujno brez pomena,
[23]
a slednjega brez posebne obrazložitve sodišča v tej zvezi ni mogoče kar domnevati. V tej zvezi iz obrazložitve tudi ni mogoče razbrati, kako bi lahko ponudba banke (več let) po sklenitvi pogodbe (odločilno) vplivala na presojo nepoštenosti in torej ničnosti kreditne pogodbe.
[24]
Navedeno sicer ne pomeni, da je nujno izključena vsaka možnost upoštevnosti med izvrševanjem pogodbe ponujene konverzije pri drugih pravnih vprašanjih, s katerimi pa Ustavno sodišče ni soočeno.
[25]
Glede na navedeno sodišče prve stopnje sodbe ni obrazložilo v ključnem delu presoje izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti, s čimer je kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse SEU ni izpolnjen. S tem sta prvo- in drugostopenjsko sodišče kršili pravico iz 22. člena Ustave. Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat Ustavnega sodišča. Sodbi je v izpodbijanemu delu razveljavil in vrnil v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani (1. točka izreka). Ker je senat Ustavnega sodišča sodbi v izpodbijanem delu razveljavil že zaradi kršitve 22. člena Ustave, mu očitkov o drugih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
13. V skladu s prvim odstavkom 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Ta določba se po prvem odstavku 49. člena ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebej utemeljeni razlogi, ti pa niso izkazani. Senat Ustavnega sodišča je zato o predlogu nasprotne udeleženke za povrnitev stroškov postopka pred Ustavnim sodiščem odločil, kot izhaja iz 2. točke izreka te odločbe.
C.
14. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS
v sestavi:
predsednik senata
dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Predsednik senata
[1]
Ustavno sodišče je ustavno pritožbo v delu, s katerim sta pritožnika izpodbijala odločitev o stroških, zavrglo (II. točka sklepa Ustavnega sodišča št. Up-828/21 z dne 9. 12. 2024). Pritožnika tudi ne izpodbijata odločitve sodišč v delu presoje načelne nedopustnosti valutne klavzule, oderuštva in nedopustnosti pravne podlage.
[2]
Sodišče prve stopnje se je sklicevalo na sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 197/2018 z dne 20. 12. 2018.
[3]
Ob tem se je pritožbeno sodišče sklicevalo na sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 32/2019 z dne 23. 1. 2020.
[4]
Sklicujeta se tudi na pravni mnenji Inštituta za ustavno pravo z dne 3. 8. 2020, ki ga prilagata ustavni pritožbi.
[5]
Sklicujeta se na gradiva avstrijske narodne banke in avstrijskega nadzornega organa za finančne trge.
[6]
Prav tam.
[7]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09), 10. točka obrazložitve.
[8]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS; prim. sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020, 46. in 47. točka obrazložitve.
[9]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22), 20. točka obrazložitve. Posebej glede povezave med zahtevo po preglednosti in nepoštenostjo v primeru glavnega predmeta pogodbe glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021, 90.–103. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, predvsem 78. točko obrazložitve, ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, predvsem 15.–21. točko obrazložitve.
[10]
Pri tem senat Ustavnega sodišča opozarja, da je glede pomena pojasnilne dolžnosti pri presoji in glede same presoje (ne)poštenosti pogodbenih pogojev treba upoštevati odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21.
[11]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/13 z dne 23. 1. 2014 (Uradni list RS, št. 14/14, in OdlUS XX, 32), 11. točka obrazložitve. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21. Sodba SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, C-448/17, z dne 20. 9. 2018, na katero se sklicuje nasprotna udeleženka, se ni nanašala na kredit v tuji valuti.
[12]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 49.–51. točka obrazložitve
,
zadevi
OTP Bank in OTP Faktoring
, C-51/17, z dne 20. 9. 2018, 74., 75. in 78. točka obrazložitve (v nadaljevanju zadeva
OTP
), združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 70. in 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49.–51. točka obrazložitve. Navedenih sodb SEU sicer z izjemo zadeve
Andriciuc
sodišči v postopku nista mogli upoštevati, saj so bile izdane po izdaji izpodbijanih sodb, vendar jih senat Ustavnega sodišča v tej odločbi navaja, ker so upoštevne z vidika aktualne razlage Direktive 93/13/EGS. Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PDEU), imajo
ex tunc
pravni učinek in izražajo, kar je v normi prava Evropske unije
ab initio
. Glej K. Lenaerts, I. Maselis, K. Gutman, EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford 2014, str. 246.
[13]
Prim. sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
, 47. točka obrazložitve.
[14]
Sodbi SEU v zadevah
Kásler in Káslerné Rábai
, C-26/13, z dne 30. 4. 2014, 71. in 72. točka obrazložitve, in
Bucura
, C-348/14, z dne 9. 7. 2015, 52. točka obrazložitve.
[15]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 49. točka obrazložitve. Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
OTP
, 74. točka obrazložitve in tam navedeno sodno prakso.
[16]
Prim. sodbe SEU v zadevah
Andriciuc
, 50. točka obrazložitve, in
OTP
, 75. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, 50. in 51. točka obrazložitve.
[17]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 48. točka obrazložitve.
[18]
Prav tam, 51. točka obrazložitve.
[19]
Prim. sodbo SEU v zadevi
OTP
, 78. točka obrazložitve, podobno tudi sodba SEU v zadevi
A. S. A.
, C-212/20, z dne 18. 11. 2021, 42. in 43. točka obrazložitve.
[20]
Sodbi SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od
C-776/19
do C-782/19, 74. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 53. točka obrazložitve.
[21]
Ustavno sodišče je iz navedenega razloga predhodno z odločbo št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023 razveljavilo tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 197/2018 z dne 20. 12. 2018.
[22]
V zvezi s presojo nepoštenosti prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21,35.–40. točka obrazložitve.
[23]
Glej prav tam, op. št. 118.
[24]
Podobno kot SEU pojasnjuje za primer novacije, ki bi načeloma morala doseči položaj, kot da nepošteni pogodbeni pogoj nikoli ni obstajal oziroma temeljiti na potrošnikovem informiranem soglasju ob dodatnem pogoju, da ni nepošten tudi nov dogovor. Prim. sodbo SEU v zadevi
Bank BPH
, C-19/20, z dne 29. 4. 2021, 50. točko obrazložitve.
[25]
Sodišče prve stopnje se je na ponudbo banke h konverziji sklicevalo v zvezi z utemeljitvijo pojasnilne dolžnosti in torej ne v zvezi z morebitnim vplivom na vrnitvene zahtevke (prim. drugi odstavek 82. člena OZ).
⇒