Up-7/23
Natisni
Opravilna št.:
Up-7/23
Datum odločitve:
6. 11. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.7.23
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 51495/2018 z dne 21. 10. 2022 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. IV Kp 51495/2018 z dne 9. 12. 2021 in s sodbo Okrajnega sodišča v Murski Soboti št. I K 51495/2018 z dne 23. 4. 2021
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 51495/2018 z dne 21. 10. 2022, sodba Višjega sodišča v Mariboru št. IV Kp 51495/2018 z dne 9. 12. 2021 in sodba Okrajnega sodišča v Murski Soboti št. I K 51495/2018 z dne 23. 4. 2021 se razveljavijo glede
odločb o krivdi iz I/3. in I/4. točke izreka prvostopenjske sodbe
, glede odločbe o pogojni obsodbi iz II. točke izreka prvostopenjske sodbe, glede odločbe o premoženjskopravnem zahtevku Zavarovalnice Triglav iz prve alineje III. točke izreka prvostopenjske sodbe ter glede odločbe o stroških postopka iz IV. točke izreka prvostopenjske sodbe in zadeva se v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.
V preostalem delu se ustavna pritožba zoper sodbe, navedene v 1. točki izreka te odločbe, zavrne.
Evidenčni stavek:
V skladu z načelom zakonitosti v kazenskem pravu iz prvega odstavka 28. člena Ustave sme sodišče obdolženca obsoditi za kaznivo dejanje in mu izreči sankcijo zanj le, če je v sodbi očitano mu ravnanje konkretno opredeljeno in če to ravnanje ustreza vsem objektivnim in subjektivnim znakom zakonskega opisa kaznivega dejanja.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
3.14 - Splošna načela - Nullum crimen, nulla poena sine lege.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 28.1, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odočitve -
https://www.us-rs.si/sl/informacijsko-sredisce/novice-in-objave/odlocba-ustavnega-sodisca-st-up-723-z-dne-6-11-2025
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Mirsad Granov, Murska Sobota
Datum vloge:
4. 1. 2023
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, zavrnitev
Dokument:
US34276
Dokument v PDF obliki:
Up-7-23.pdf
184 KB
Prenesite datoteko
Up-7-23 - Odklonilno LM dr. Kogovšek  Šalamon.pdf
114 KB
Prenesite datoteko
Up-7/23-17
6. 11. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Mirsada Granova, Murska Sobota, ki ga zastopa Igor Vinčec, odvetnik v Lendavi, na seji 6. novembra 2025
odločilo:
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 51495/2018 z dne 21. 10. 2022, sodba Višjega sodišča v Mariboru št. IV Kp 51495/2018 z dne 9. 12. 2021 in sodba Okrajnega sodišča v Murski Soboti št. I K 51495/2018 z dne 23. 4. 2021 se razveljavijo glede
odločb o krivdi iz I/3. in I/4. točke izreka prvostopenjske sodbe
, glede odločbe o pogojni obsodbi iz II. točke izreka prvostopenjske sodbe, glede odločbe o premoženjskopravnem zahtevku Zavarovalnice Triglav iz prve alineje III. točke izreka prvostopenjske sodbe ter glede odločbe o stroških postopka iz IV. točke izreka prvostopenjske sodbe in zadeva se v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.
2.
V preostalem delu se ustavna pritožba zoper sodbe, navedene v 1. točki izreka te odločbe, zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Okrajno sodišče v Ljubljani je pritožnika spoznalo za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena v zvezi s prvim odstavkom 54. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju KZ-1), dveh kaznivih dejanj goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1 in poskusa kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena v zvezi s prvim odstavkom 34. člena KZ-1. Izreklo mu je pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo enotno kazen enega leta in dveh mesecev zapora, preizkusno dobo dveh let in posebni pogoj, da v roku enega leta oškodovanima družbama vrne protipravno pridobljeno premoženjsko korist, in sicer Zavarovalnici Triglav, d. d., Ljubljana, 1.585,00 EUR, Zavarovalnici Adriatic Slovenica, d. d., Koper, pa 1.700,00 EUR. Pritožniku je naložilo plačilo navedenih zneskov z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter plačilo stroškov kazenskega postopka. Pritožbeno sodišče je pritožnikovo pritožbo zoper to sodbo zavrnilo, Vrhovno sodišče pa je zavrnilo njegovo zahtevo za varstvo zakonitosti.
2.
Iz prvostopenjske sodbe izhaja, da je pritožnik na podlagi pogodb o nezgodnih zavarovanjih z Zavarovalnico Adriatic Slovenica in Zavarovalnico Triglav vsaki od teh zavarovalnic prijavil dve (isti) nezgodi, in sicer zvin gležnja in natrganje stegenske mišice. Ob prijavi navedenih nezgod Zavarovalnici Adriatic Slovenica (I/1. in I/2. točka izreka prvostopenjske sodbe) je pritožnik predložil potrdila o upravičeni zadržanosti od dela z lažnivim prikazovanjem, da je bil zaradi nezgod nesposoben za delo v skupnem trajanju treh mesecev (z vmesnimi prekinitvami), čeprav je vedel, da je bil ves ta čas delazmožen, saj je delo uspešno opravljal in svojemu delodajalcu ni prijavil bolniške odsotnosti. S tem je dosegel, da mu je zavarovalnica izplačala dnevno nadomestilo za čas nesposobnosti za delo. Ob prijavi navedenih nezgod Zavarovalnici Triglav (I/3. in I/4. točka izreka prvostopenjske sodbe) pa je pritožnik zatrjeval, da sta se nezgodi pripetili na drug dan oziroma ob drugi uri, na drugem kraju in na nekoliko drugačen način, kot je bilo res. Po ugotovitvah sodišča si je pritožnik gleženj zvil 26. 2. 2015 dopoldne, ko je nerodno stopil na poškodovan rob pločnika, v prijavi Zavarovalnici Triglav pa je navedel, da se je ta poškodba pripetila dan kasneje, ko je stopil v luknjo. Do natrganja stegenske mišice je po ugotovitvah sodišča prišlo 31. 8. 2015 ob 18.30, ko je pritožnik pred rekreacijo v telovadnici brcnil žogo, nakar ga je zabolelo v desnem stegnu, pritožnik pa je v prijavi zavarovalnici navedel, da se je poškodba zgodila istega dne ob 18.45, ko je na sprehodu pri otroškem igrišču z levo nogo brcnil žogo, ki je priletela proti njemu, pri tem pa mu je spodrsnilo in je padel ter si poškodoval mišico na desni nogi. Na ta način je v enem primeru (natrganje stegenske mišice) dosegel izplačilo zavarovalnine, v drugem primeru (zvin gležnja) pa je dejanje ostalo pri poskusu, saj je zavarovalnica izplačilo zavarovalnine zavrnila.
3.
Pritožnik je v pritožbi in zahtevi za varstvo zakonitosti med drugim uveljavljal, da očitana dejanja ne izpolnjujejo zakonskih znakov kaznivega dejanja goljufije.
4.
Pritožnik je v zvezi z očitanima kaznivima dejanjema na škodo Zavarovalnice Adriatic Slovenica trdil, da se je v postopku izkazalo, da je zdravnik izdal potrdila o upravičeni zadržanosti od dela in da so bila ta potrdila resnična, vprašanje, ali je pritožnik v času, na katerega se potrdila nanašajo, pri svojem delodajalcu delal, pa za izplačilo dnevnega nadomestila ni odločilno. Iz Posebnih pogojev za nezgodno zavarovanje k življenjskemu zavarovanju št. 02-ŽNE-06/11 Zavarovalnice Adriatic Slovenica (v nadaljevanju Posebni pogoji) naj namreč ne bi izhajalo, da mora biti zavarovanec doma in ne sme opravljati svojih delovnih nalog. Do dnevnega nadomestila za čas fizioterapije pa naj bi bil zavarovanec upravičen že, če predloži potrdilo o opravljeni terapiji. Pritožnik je nadalje trdil, da so Posebni pogoji nejasni in zato nični, saj naj zavarovanec na njihovi podlagi ne bi mogel vedeti, da je do dnevnega nadomestila upravičen samo, če ne dela. Ob tem se je skliceval na sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 216/2016 z dne 5. 7. 2018.
5.
Pritožbeno sodišče je na te pritožbene navedbe odgovorilo, da se pritožniku ne očita, da je predložil lažna ali ponarejena potrdila, temveč da je s predložitvijo potrdil lažno prikazoval nezmožnost za delo. Navedlo je, da 10. člen Posebnih pogojev ne pušča nobenega dvoma, da se dnevno nadomestilo izplača samo, če je bil zavarovanec nesposoben za opravljanje svojih rednih del in nalog, ter da je sodišče prve stopnje prepričljivo pojasnilo, zakaj meni, da je bil pritožnik sposoben za opravljanje svojega dela, pa tudi, zakaj v obravnavani zadevi ni upošteven sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 216/2016. Glede določbe Posebnih pogojev, ki se nanaša na fizioterapijo, pa je pritožbeno sodišče navedlo, da je predložitev potrdila o opravljeni terapiji le dodaten pogoj, ki ne izključuje prej navedenega pogoja za izplačilo nadomestila.
6.
Vrhovno sodišče je na pritožnikove očitke odgovorilo, da je bilo s pravnomočno sodbo ugotovljeno, da je bil pritožnik sposoben za delo, zato njegove navedbe, da so bila potrdila resnična, pomenijo izpodbijanje pravnomočno ugotovljenega dejanskega stanja, kar z zahtevo za varstvo zakonitosti ni dovoljeno. Menilo je, da sodbi nižjih sodišč vsebujeta izrecne in razumne razloge glede vsebine in veljavnosti Posebnih pogojev ter neupoštevnosti sklepa Vrhovnega sodišča št. II Ips 216/2016.
7.
Glede kaznivega dejanja in poskusa kaznivega dejanja na škodo Zavarovalnice Triglav je pritožnik v pritožbi med drugim trdil, da delno različen opis dogodkov ni imel vpliva na njegovo upravičenost do zavarovalnine, kar pomeni, da si ni pridobil premoženjske koristi. Menil je, da je ključno le, ali je do nezgode in do poškodbe dejansko prišlo, kar pa je sodišče prve stopnje ugotovilo. Pojasnil je, da se po splošnih pogojih zavarovalnice za nezgodo štejejo tudi nagle telesne kretnje, zato je nezgoda podana, ne glede na to, ali je do nje prišlo v telovadnici ali na igrišču, na pločniku ali ob tem, ko je stopil v luknjo, dan prej ali dan kasneje. Sicer pa naj bi bilo v postopku ugotovljeno, da sta se v zvezi z obema poškodbama dejansko zgodila dva dogodka, kar pomeni, da ni ničesar lažno prikazoval. Pritožnik je opozoril, da je Zavarovalnica Triglav drugi zahtevek zavrnila, ker je ocenila, da niso podani pogoji za priznanje invalidnosti, in ne zaradi napačnega opisa nezgode. Menil je torej, da je glede nezgode pod I/3. točko izreka prvostopenjske sodbe (natrganje stegenske mišice) v vsakem primeru upravičen do zavarovalnine, zaradi nezgode pod I/4. točko izreka (zvin gležnja) pa do nje ni upravičen, ker niso podani pogoji za njeno izplačilo po splošnih pogojih in ne zaradi navajanja napačnih podatkov.
8.
Pritožbeno sodišče je tudi te očitke zavrnilo. Navedlo je, da je pritožnik Zavarovalnici Triglav prijavil isti poškodbi, kot ju je na podlagi iste dokumentacije predhodno prijavil Zavarovalnici Adriatic Slovenica, vendar z različnima opisoma kraja, časa in načina nastanka poškodb. Po presoji pritožbenega sodišča je že na podlagi te ugotovitve mogoče zanesljivo sklepati, da je pritožnik vedel, da se poškodbi nista pripetili v časovnih in krajevnih okoliščinah ter na način, kot je to navajal ob prijavah nezgod v prostorih Zavarovalnice Triglav. Pritožbeno sodišče je menilo, da ravno navajanje drugačnih časovnih in krajevnih okoliščin ter načinov nastanka poškodb pomeni lažnivo prikazovanje dejanskih okoliščin.
9.
Vrhovno sodišče je na podobne pritožnikove navedbe v zahtevi za varstvo zakonitosti odgovorilo na način, da je ponovilo stališče pritožbenega sodišča, da ravno navajanje drugačnih časovnih in krajevnih okoliščin ter okoliščin glede načina nastanka poškodb pomeni konkretizacijo zakonskega znaka lažnivega prikazovanja dejstev. Dodalo je, da glede na to ugotovitev pritožnik pravzaprav ne konkretizira kršitve kazenskega zakona, temveč izraža zgolj nestrinjanje z dejanskimi ugotovitvami izpodbijane sodbe, kar pa je nedovoljen razlog za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti.
10.
Pritožnik v ustavni pritožbi ponavlja povzete očitke, ki jih je navajal v pritožbi in zahtevi za varstvo zakonitosti. Meni, da očitana dejanja ne izpolnjujejo zakonskih znakov kaznivega dejanja, zato je podana kršitev načela zakonitosti v kazenskem pravu iz 28. člena Ustave in prepovedi sodniške samovolje iz 22. člena Ustave. S tem ko naj se sodišča ne bi (ustrezno) opredelila do ničnosti Posebnih pogojev, naj bi bila pritožniku kršena tudi pravica do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
11.
Ustavno sodišče je s sklepom št. Up-7/23 z dne 26. 5. 2025 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu ustavne pritožbe obvestilo Vrhovno sodišče. Na podlagi drugega odstavka 56. člena ZUstS je ustavno pritožbo vročilo oškodovanima družbama – Zavarovalnici Triglav in Generali zavarovalnici, d. d., Ljubljana (univerzalni pravni naslednici Zavarovalnice Adriatic Slovenica), ki na ustavno pritožbo nista odgovorili.
12.
Ustavno sodišče je pridobilo spis Okrajnega sodišča v Murski Soboti št. I K 51495/2018 in ga pregledalo.
B.
Izhodišča presoje
13.
Ustava v prvem odstavku 28. člena določa, da nihče ne sme biti kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. Ta ustavna določba, ki ureja načelo zakonitosti v kazenskem pravu, naslavlja po eni strani normodajalca – prepoveduje mu, da bi kaznivo dejanje in ustrezajočo kazen opredelil retroaktivno, nejasno ali s predpisom, ki ni zakon –, po drugi strani pa tudi sodnika kot razlagalca zakona – sodnik sme obdolženca obsoditi za kaznivo dejanje le, če očitano ravnanje izpolnjuje vse objektivne in subjektivne znake kaznivega dejanja, ki jih je zakonodajalec opredelil na navedeni način.
[1]
Če je obdolženec obsojen za ravnanje, ki ne izpolnjuje katerega od zakonskih znakov kaznivega dejanja, je prekršeno načelo zakonitosti kot obdolženčeva pravica iz prvega odstavka 28. člena Ustave.
[2]
14.
Stališče, da sme sodišče posameznika obsoditi za kaznivo dejanje le, če očitano mu ravnanje ustreza vsem zakonskim znakom kaznivega dejanja, logično predpostavlja, da mora biti v sodbi (tj. v njenem izreku ali obrazložitvi) opredeljen konkretni dejanski stan očitanega kaznivega dejanja. Presoja, ali očitano ravnanje ustreza zakonskim znakom kaznivega dejanja, je namreč mogoča samo, če je to ravnanje izraženo s konkretnimi okoliščinami.
[3]
15.
Pri presoji, ali obdolženčevo ravnanje ustreza zakonski opredelitvi kaznivega dejanja, mora sodišče upoštevati naslednje ustavne zahteve, ki jih je Ustavno sodišče strnilo v odločbi št. Up-1289/20 z dne 9. 3. 2023 (10. točka obrazložitve):
(i) Sodišče v polje kaznivosti ne sme vnašati ničesar, česar ni v to polje z opredelitvijo znakov posameznega kaznivega dejanja jasno in določno vnesel že zakonodajalec. Sodišče odločitve zakonodajalca ne sme popravljati ali dopolnjevati, temveč mora v primerih, ki niso zaobseženi v kaznovalni določbi, izreči oprostilno sodbo. V kazenskem pravu sta zakonska in pravna analogija prepovedani.
(ii) Sodišče posameznega zakonskega znaka kaznivega dejanja ne sme razložiti preohlapno in na ta način s svojo razlago sámo določiti, da je kaznivo dejanje tudi ravnanje, ki ga zakonodajalec ni zajel v polje kaznivosti.
(iii) Sodišče sme uporabiti le tiste metode razlage, ki ostajajo strogo znotraj mogočega besednega pomena. Če pa gramatikalna razlaga privede do nesmiselnega sklepa, je treba pomen zakona preveriti z drugimi metodami razlage. Tudi v kaznovalnem pravu je treba namreč pri razlagi izhajati iz tega, da je zakon v sebi sklepčna logična celota.
(iv) Ker je določanje kaznivih dejanj ustavno dopustno samo, če je namenjeno varstvu temeljnih pravnih dobrin, mora sodišče pri razlagi kazenskopravnih določb upoštevati namen inkriminacije. Z namensko razlago se lahko ugotovi, da neko ravnanje ni kaznivo, čeprav bi lahko bilo zajeto v besedilu kazenskega zakona.
(v) Posameznega izraza, ki ga zakonodajalec določi kot zakonski znak kaznivega dejanja, ni dopustno razlagati tako, da bi se zlil z drugimi (samostojnimi) zakonskimi znaki in bi izpolnitev slednjih samodejno pomenila tudi izpolnitev prvega.
16.
V obravnavani zadevi je bil pritožnik spoznan za krivega treh kaznivih dejanj goljufije in enega poskusa kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1, ki se glasi:
"Kdor, zato da bi sebi ali komu drugemu pridobil protipravno premoženjsko korist, spravi koga z lažnivim prikazovanjem ali prikrivanjem dejanskih okoliščin v zmoto ali ga pusti v zmoti in ga s tem zapelje, da ta v škodo svojega ali tujega premoženja kaj stori ali opusti, se kaznuje z zaporom do treh let."
Zakonski znaki tega kaznivega dejanja so: (i) storilčevo lažnivo prikazovanje ali prikrivanje dejanskih okoliščin (izvršitveno ravnanje), (ii) zmota druge osebe, (iii) ravnanje druge osebe v škodo svojega ali tujega premoženja in (iv) storilčev namen pridobiti si protipravno premoženjsko korist. Tako iz navedenih zakonskih znakov kot iz dejstva, da je kaznivo dejanje goljufije uvrščeno v poglavje kaznivih dejanj zoper premoženje, jasno izhaja, da namen inkriminacije goljufije ni varstvo resnice same po sebi, temveč varstvo premoženjskopravnih razmerij med posamezniki.
[4]
Zgolj dejstvo, da je storilec z lažnivim prikazovanjem ali prikrivanjem dejstev drugega spravil v zmoto ali ga pustil v zmoti, ne zadostuje za obstoj tega kaznivega dejanja; kaznivo dejanje goljufije je podano šele, če druga oseba zaradi te zmote sebi ali komu drugemu povzroči premoženjsko škodo, storilec pa ob tem zasleduje protipravno premoženjsko korist. Bistvo kaznivega dejanja goljufije je torej, da storilec s povzročitvijo ali izkoriščanjem zmote druge osebe pride (oziroma vsaj skuša priti) do premoženja, ki mu ne pripada.
[5]
17.
Pritožniku se očita, da je zmoto povzročil v fazi izpolnitve (zavarovalnih) pogodb. V pravni teoriji velja, da je v teh primerih premoženjska škoda podana, če nasprotna pogodbena stranka zaradi zmote, ki jo je storilec pri njej povzročil ali izkoristil, izpolni več, kot znaša njen pogodbeni dolg, ali sprejme manj, kot znaša njena pogodbena terjatev.
[6]
Če sopogodbenik izpolni samo toliko, kot je po pogodbi dolžan izpolniti, mu s tem ne nastane premoženjska škoda, ne glede na to, ali je v trenutku izpolnitve glede nekega dejstva v zmoti.
[7]
Posameznik, ki želi z zmoto doseči izplačilo dolga, ki mu po pogodbi pripada, pa tudi ne zasleduje protipravne premoženjske koristi.
[8]
Če je namreč posameznik do določene koristi v skladu s pravom upravičen, ta korist ne postane protipravna zato, ker jo poskuša doseči na nedovoljen ali neprimeren način.
[9]
S konkretizacijo zakonskega znaka lažnivo prikazovanje ali prikrivanje dejanskih okoliščin tako ni mogoče utemeljiti, da je nastala premoženjska škoda in da je imel storilec namen pridobiti si protipravno premoženjsko korist.
[10]
Premoženjska škoda in protipravna premoženjska korist sta samostojna elementa zakonskega opisa kaznivega dejanja, ki ju je treba presojati (ugotavljati) glede na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz materialnega prava (zakona in/ali pogodbe).
Glede kaznivih dejanj na škodo Zavarovalnice Adriatic Slovenica (I/1. in I/2. točka izreka prvostopenjske sodbe)
18.
Pod I/1. in I/2. točko izreka prvostopenjske sodbe se pritožniku očita, da je ob prijavi nezgod Zavarovalnici Adriatic Slovenica predložil potrdila o upravičeni zadržanosti od dela in s tem lažnivo prikazal, da je bil zaradi nezgod nezmožen za delo, zaradi česar mu je zavarovalnica izplačala dnevno nadomestilo za čas nesposobnosti za delo.
19.
Pritožnik trdi, da s tem ni izvršil kaznivih dejanj goljufije, saj je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je vsa potrdila o upravičeni zadržanosti od dela izdal zdravnik in da so bila potrdila izdana upravičeno oziroma da so bila resnična, kar pomeni, da ni šlo za lažnivo prikazovanje dejanskih okoliščin. Drži navedba pritožnika, da je po ugotovitvah sodišča prve stopnje potrdila o upravičeni zadržanosti od dela izdal njegov osebni zdravnik. Iz prvostopenjske sodbe poleg tega izhaja, da se je pritožnik v obeh primerih dejansko poškodoval in da so bila potrdila izdana v skladu s pravili medicinske stroke. Kot je ugotovil izvedenec travmatolog, je namreč narava zatrjevanih poškodb zahtevala mirovanje, masažo, bandažiranje, kasneje pa aktivne vaje in fizioterapijo. Vendar pa je sodišče presodilo, da je bil pritožnik kljub temu v času, na katerega so se nanašala potrdila, zmožen za opravljanje svojega dela. O tem se je prepričalo na podlagi izvedenih dokazov, iz katerih je izhajalo, da je pritožnik v tem času delo na svojem delovnem mestu redno opravljal in delodajalcu ni prijavil bolniške odsotnosti, njegovi rezultati dela pa so bili v povprečju znatno višji od pričakovanih. Sodišče je pojasnilo, da se potrdilo o upravičeni zadržanosti od dela izda za nazaj in da zdravnik potrdil ne bi izdal, če bi vedel, da je pritožnik dejansko delal. Ocenilo je, da je pritožnik z močno pretiranimi navedbami glede bolečin in zahtevnosti svojega dela zdravnika prepričal, da ni bil zmožen za delo in da zato tudi ni delal, in sicer zgolj z namenom, da bi s pomočjo teh potrdil od zavarovalnice prejel dnevno nadomestilo.
20.
Sodišče prve stopnje je torej ugotovilo, da potrdila niso potrjevala resničnih dejstev, tj. pritožnikove nesposobnosti za delo v upoštevnem času, in da se je pritožnik tega zavedal. S tem ko je pritožnik ta potrdila predložil zavarovalnici ob prijavi nezgode, je (na konkludenten način) lažnivo prikazal navedeno dejansko okoliščino. Pritožnikov očitek, da ta zakonski znak kaznivega dejanja ni podan, torej ni utemeljen. Vprašanje, ali je ugotovitev sodišča, da je bil pritožnik v upoštevnem času delazmožen, pravilna, pa ne sodi v okvir načela zakonitosti v kazenskem pravu iz prvega odstavka 28. člena Ustave.
[11]
21.
Presoditi je treba še, ali iz prvostopenjske sodbe izhaja, da je pritožnik z lažnivim prikazovanjem nesposobnosti za delo pri zavarovalnici dosegel izplačilo zneskov, ki mu po zavarovalni pogodbi niso pripadali. Kot je bilo pojasnjeno, namreč za obstoj kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1 ne zadostuje lažnivo prikazovanje dejanskih okoliščin; izkazano mora biti tudi, da je storilec tako ravnal z namenom, da bi sebi ali komu drugemu pridobil protipravno premoženjsko korist, in da je zaradi njegovega ravnanja drugemu nastala premoženjska škoda.
22.
Ustavno sodišče sprejema stališče rednih sodišč (ki mu v izhodišču pritrjuje tudi pritožnik), da se je po 10. členu Posebnih pogojev zaposlenemu zavarovancu dnevno nadomestilo izplačalo za čas, ko sta bila kumulativno izpolnjena dva pogoja, in sicer, (i) da se je zavarovanec aktivno zdravil in (ii) da je bil zaradi nezgode začasno nesposoben za opravljanje svojih rednih del in nalog, kar je moral izkazati s potrdilom o upravičeni odsotnosti z dela. Po oceni Ustavnega sodišča je prav tako razumno stališče pritožbenega sodišča, da je morala biti po Posebnih pogojih nesposobnost za delo izkazana tudi v primeru udeleževanja fizikalnih terapij. Navedeno pomeni, da je bila nesposobnost za opravljanje dela za izplačilo dnevnega nadomestila odločilna okoliščina; če je bil zavarovanec za delo sposoben, do dnevnega nadomestila ni bil upravičen. Pritožnik
si je torej z lažnivim prikazovanjem nesposobnosti za delo pridobil premoženjsko korist, ki mu po zavarovalni pogodbi ni pripadala, zavarovalnici pa je na drugi strani povzročil premoženjsko škodo.
23.
Po presoji Ustavnega sodišča so neupoštevni pritožnikovi očitki, da v Posebnih pogojih ni določeno, da mora biti zavarovanec doma in ne sme delati, da so Posebni pogoji glede tega vprašanja nejasni in zato nični ter da se sodišča do vprašanja ničnosti niso opredelila. Ti očitki bi lahko bili relevantni, če bi sodišče ugotovilo, da je bil obdolženec v upoštevnem času nesposoben za opravljanje svojega dela, vendar bi presodilo, da do dnevnega nadomestila kljub temu ni bil opravičen, ker je v tem času delal. V obravnavani zadevi ne gre za tak primer, saj je sodišče ugotovilo, da je bil pritožnik za opravljanje svojega dela sposoben.
24.
Ustavna pritožba torej v delu, ki se nanaša na kaznivi dejanji iz I/1. in I/2. točke izreka prvostopenjske sodbe, ni utemeljena, zato jo je Ustavno sodišče v tem delu zavrnilo (2. točka izreka).
Glede kaznivega dejanja in poskusa kaznivega dejanja na škodo Zavarovalnice Triglav (I/3. in I/4. točka izreka prvostopenjske sodbe)
25.
V I/3. in I/4. točki izreka prvostopenjske sodbe se pritožniku očita, da je Zavarovalnici Triglav prijavil isti nezgodi, ki ju je predhodno prijavil Zavarovalnici Adriatic Slovenica, in ob tem priložil isto zdravstveno dokumentacijo, je pa v prijavi navedel, da sta se nezgodi pripetili na drug dan oziroma ob drugi uri, na drugem kraju in na nekoliko drugačen način, kot je bilo res in kot je predhodno navedel v prijavi Zavarovalnici Adriatic Slovenica. V tem delu se torej pritožniku ne očita, da je lažnivo prikazal, da je bil nezmožen za delo. Prav tako se mu ne očita, da je uveljavljal izplačilo zavarovalnine za poškodbi, do katerih ni prišlo ali sta bili blažji. Sodišče prve stopnje je namreč ugotovilo, da sta se prijavljeni poškodbi dejansko zgodili, njuna teža pa je bila izkazana s priloženo zdravstveno dokumentacijo. Očitek pritožniku je, da je zavarovalnico zavajal glede točnega časa, kraja in načina nastanka poškodb. Ob tem iz prvostopenjske sodbe ne izhaja, da bi pritožnik zavarovalnico skušal spraviti v zmoto, da je vsakič šlo za dve poškodbi, in si tako za isto poškodbo od iste zavarovalnice pridobiti dvojno zavarovalnino; pritožnik je Zavarovalnici Triglav prijavil en zvin gležnja in eno natrganje stegenske mišice.
26.
Pritožnik v ustavni pritožbi trdi, da v prijavi nezgod ni navedel neresničnih dejstev. Poudarja, da je sodišče prve stopnje sledilo njegovemu zagovoru, da sta se v zvezi z vsako od poškodb zgodila dva podobna dogodka. Iz prvostopenjske sodbe izhaja, da sodišče glede poškodbe stegenske mišice res ni dvomilo o zagovoru pritožnika, da je istega dne prišlo do dveh zelo podobnih dogodkov, in sicer, da je pred rekreacijo v telovadnici brcnil žogo, nakar ga je zabolelo v desnem stegnu, kasneje istega dne pa je ob otroškem igrišču z levo nogo brcnil žogo, ki je priletela proti njemu, in ob tem padel na desno nogo. Vendar pa je sodišče ocenilo, da je do natrganja stegenske mišice prišlo že ob prvem dogodku, saj je pritožnik povedal, da je že tedaj začutil bolečino in se napotil v bolnišnico, poleg tega je ob pregledu v bolnišnici in v prijavi Zavarovalnici Adriatic omenil samo prvi dogodek, izvedenec medicinske stroke pa je pojasnil, da do takih poškodb tipično prihaja pri brcah in ne pri padcih. Sodišče je ocenilo, da je pritožnik glede na navedene okoliščine, pa tudi glede na dejstvo, da je bil v preteklosti aktiven nogometaš in je imel več izkušenj s poškodbami, nedvomno vedel, da je poškodba nastala že ob prvem dogodku, kar pomeni, da je Zavarovalnici Triglav zavestno navedel napačne okoliščine nezgode. Podobno je sodišče utemeljilo lažnivo prikazovanje okoliščin v zvezi z zvinom gležnja. Tudi glede te poškodbe je pritožnik zatrjeval, da sta se istega dne zgodila dva dogodka (pri čemer naj bi v prijavi Zavarovalnici Triglav po pomoti navedel, da je do drugega dogodka prišlo dan kasneje), in sicer naj bi dopoldne nerodno stopil na poškodovan rob pločnika, v popoldanskem času pa naj bi na sprehodu ob kanalu stopil v luknjo. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je do poškodbe prišlo že pri prvem dogodku in da je pritožnik to tudi vedel, saj je tako v predhodni prijavi nezgode Zavarovalnici Adriatic Slovenica kot tudi pri zdravniškem pregledu navajal samo dopoldanski dogodek.
27.
Po ugotovitvah sodišča prve stopnje je torej pritožnik v prijavah navedel okoliščine, v katerih se poškodbi nista zgodili, in se je tega tudi zavedal, kar pomeni, da je zakonski znak lažnivega prikazovanja dejanskih okoliščin konkretiziran. Vprašanje, ali so ugotovitve sodišča pravilne, pa, kot je bilo navedeno, ni vprašanje spoštovanja načela zakonitosti v kazenskem pravu iz prvega odstavka 28. člena Ustave.
28.
Ostane še vprašanje, ali so bile razlike med resničnimi in zatrjevanimi okoliščinami nezgod za izplačilo zavarovalnine materialnopravno pomembne. Če je namreč odgovor na to vprašanje nikalen, pritožnikovo lažnivo prikazovanje okoliščin ni moglo vplivati na izplačilo zavarovalnine, kar pomeni, da pritožnik z očitanima ravnanjema zavarovalnici ni mogel povzročiti premoženjske škode. V takem primeru pritožniku ni mogoče očitati dokončanega kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1 (kar se mu očita pod I/3. točko prvostopenjske sodbe), saj prepovedane posledice (premoženjske škode) ni povzročil; zavarovalnica mu je kljub delno neresničnemu opisu nezgode izplačala samo toliko, kolikor mu je bila glede na resnične okoliščine dolžna. Pritožniku pa v takem primeru ni mogoče očitati niti (primernega) poskusa kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena v zvezi s prvim odstavkom 34. člena KZ-1 (kar se mu očita pod I/4. točko prvostopenjske sodbe).
Kadar namreč ni prav nobene možnosti, da bi storilčevo ravnanje privedlo do prepovedane posledice, lahko gre največ za neprimeren poskus kaznivega dejanja po 35. členu KZ-1, za katerega sme sodišče storilcu kazen odpustiti, lahko pa gre tudi za nekaznivo ravnanje (če seveda ravnanje ne izpolnjuje znakov kakšnega drugega, milejšega kaznivega dejanja).
[12]
29.
Sodišče prve stopnje je menilo, da zavarovalnica, če bi razpolagala z resničnima opisoma nezgod, zavarovalnine ne bi bila dolžna izplačati, saj sicer ne bi bilo razloga, da je pritožnik v prijavah navedel neresnične okoliščine. Poudarilo je tudi, da je zavarovalnica, ko je izvedela za prave okoliščine nezgod, zahtevala vračilo zavarovalnine, ki jo je pritožniku izplačala v zvezi z natrganjem stegenske mišice, česar zagotovo ne bi storila, če te okoliščine ne bi bile odločilne.
30.
Po presoji Ustavnega sodišča navedeni razlogi ne pomenijo konkretizacije zakonskega znaka premoženjska škoda oziroma ne utemeljujejo možnosti njegove izpolnitve. Vprašanje, ali so bile razlike med dejanskimi in zatrjevanimi okoliščinami nezgod bistvene za izplačilo zavarovalnine, je pravno vprašanje; odgovor nanj mora izhajati iz sodnikove razlage zakonskih in pogodbenih pravnih pravil.
31.
Pritožnik je že v postopku na prvi stopnji opozoril, da se v skladu z upoštevnimi splošnimi pogoji Zavarovalnice Triglav za nezgodo štejejo tudi nenadni, nepredvideni in od zavarovančeve volje neodvisni dogodki, med katerimi so navedene "nagle telesne kretnje, do katerih pride brez zunanjega dogodka, vendar le, če povzročijo najmanj pretrganje mišic, izpah sklepa, pretrganje sklepnih vezi, ugotovljenih z UZ preiskavo, artroskopijo ali MRI […]". Trdil je, da glede na takšno opredelitev nezgode ne more biti odločilno, ali je do poškodbe prišlo dan prej ali kasneje, v telovadnici ali ob igrišču, ko je stopil na poškodovani rob pločnika ali v luknjo. Sodišče prve stopnje ni navedlo pravnih argumentov, s katerimi bi temu stališču nasprotovalo, niti se ni sklicevalo na kakšno drugo določbo pogodbe, splošnih pogojev ali zakona, iz katere bi izhajalo, da so bile razlike med dejanskimi in zatrjevanimi okoliščinami nezgod materialnopravno pomembne. V sodbi sodišča prve stopnje tako ni utemeljeno oziroma konkretizirano, da je pritožnik z napačnim navajanjem okoliščin nezgod dosegel (oziroma bi lahko dosegel) izplačilo zavarovalnine, ki mu po materialnem pravu ni pripadala.
32.
Poudariti kaže – četudi to za odločitev ni bistveno –, da razlogov, ki bi utemeljevali, da je pritožnikovo ravnanje zavarovalnici povzročilo (oziroma bi ji lahko povzročilo) premoženjsko škodo, tudi nista izpostavila državno tožilstvo in zavarovalnica. V obtožnem predlogu in premoženjskopravnem zahtevku zavarovalnice, na katerega se sklicuje sodišče prve stopnje, takšni razlogi niso navedeni. V dopisu, s katerim je zavrnila pritožnikov zahtevek za izplačilo zavarovalnine zaradi zvina gležnja, pa je zavarovalnica pojasnila, da zahtevku ne more ugoditi zato, ker ni izkazano pretrganje vezi (torej iz razloga, ki je povezan s težo poškodbe), in ne zato, ker bi spoznala prave okoliščine nezgode in presodila, da te izplačila zavarovalnine ne upravičujejo.
33.
Iz navedenega izhaja, da glede očitkov pod I/3. in I/4. točko izreka prvostopenjske sodbe niso konkretizirani vsi zakonski znaki kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1 oziroma poskusa kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena v zvezi s prvim odstavkom 34. člena KZ-1. S tem je podana kršitev načela zakonitosti v kazenskem pravu iz prvega odstavka 28. člena Ustave.
34.
Pritožbeno in Vrhovno sodišče navedene kršitve nista odpravili, kljub temu da je pritožnik v pritožbi in zahtevi za varstvo zakonitosti zatrjeval, da delno
različen opis dogodkov ni imel vpliva na njegovo upravičenost do zavarovalnine
. Iz sodb pritožbenega in Vrhovnega sodišča je mogoče razbrati, da je bilo za instančni sodišči ključno, da je pritožnik lažno navedel čas, kraj in način nastanka poškodb, kar pa, kot je bilo pojasnjeno, za obstoj (poskusa) kaznivega dejanja goljufije ne zadostuje.
35.
Glede na ugotovljeno kršitev prvega odstavka 28. člena Ustave je Ustavno sodišče izpodbijane sodbe razveljavilo v odločbi o krivdi iz I/3. in I/4. točke prvostopenjske sodbe. Ker je bila obsojencu v okviru pogojne obsodbe določena enotna kazen, ki vsebuje tudi določeni kazni za dejanji iz I/3. in I/4. točke prvostopenjske sodbe, je Ustavno sodišče v celoti razveljavilo tudi odločbo o pogojni obsodbi, razveljavilo pa je tudi odločbo o premoženjskopravnem zahtevku, ki se nanaša na kaznivo dejanje iz I/3. točke izreka prvostopenjske sodbe, in odločbo o stroških postopka. Ustavno sodišče je v tem obsegu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (1. točka izreka).
C.
36.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi:
predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, mag. Nina Betetto,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Točko 1 je sprejelo s sedmimi glasovi proti dvema, pri čemer je sodnik Accetto za to točko glasoval, kolikor se nanaša na razveljavitev izpodbijanih sodb glede odločbe o krivdi iz I/3. točke izreka prvostopenjske sodbe, glede odločbe o pogojni obsodbi iz II. točke izreka prvostopenjske sodbe, glede odločbe o premoženjskopravnem zahtevku Zavarovalnice Triglav iz prve alineje III. točke izreka prvostopenjske sodbe in glede odločbe o stroških postopka iz IV. točke izreka prvostopenjske sodbe. Proti 1. točki sta glasovala sodnica Kogovšek Šalamon in sodnik Čeferin. Ustavno sodišče je 2. točko sprejelo soglasno. Sodnica Kogovšek Šalamon je dala odklonilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-879/14 z dne 20. 4. 2015 (Uradni list RS, št. 30/15, in OdlUS XXI, 13), 17.–23. točka obrazložitve.
[2]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-259/00 z dne 20. 2. 2003 (Uradni list RS, št. 26/03, in OdlUS XII, 51), 12. točka obrazložitve.
[3]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-879/14, 25. točka obrazložitve.
[4]
Glej A. Vodičar, 211. člen, v: D. Korošec, K. Filipčič, H. Devetak (ur.), Veliki znanstveni komentar posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1), Posodobljena izdaja, 2. knjiga, Uradni list Republike Slovenije in Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, Ljubljana 2023, str. 631–632.
[5]
Prim. L. Bavcon et al., Kazensko pravo, Splošni del, Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 2013, str. 317. Za dokončanje kaznivega dejanja goljufije se ne zahteva, da storilec sebi ali komu drugemu že pridobi premoženjsko korist, temveč zadostuje, da ravna s tem namenom in da drugemu nastane premoženjska škoda.
[6]
Tako v zvezi z inkriminacijo goljufije v nemškem pravu, ki je primerljiva s tisto iz 211. člena KZ‑1, T. Fischer, Strafgesetzbuch mit Nebengesetzen, C. H. Beck, München 2017, str. 1962–1963.
[7]
Glej A. Vodičar, nav. delo, str. 643.
[8]
Prav tam, str. 649. Glej tudi T. Fischer, nav. delo, str. 1967.
[9]
Glej sodbo nemškega zveznega vrhovnega sodišča BGH 4 StR 389/96 z dne 17. 10. 1996, 12. točka obrazložitve.
[10]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-911/15 z dne 14. 9. 2017 (Uradni list RS, št. 55/17, in OdlUS XXII, 26), 11. točka obrazložitve.
[11]
Iz odločbe Ustavnega sodišča št. Up-879/14 (22. točka obrazložitve) izhaja, da vprašanje, ali so sodišča odločilno dejstvo konkretnega dejanskega stanu pravilno ugotovila, ni vprašanje spoštovanja načela zakonitosti v kazenskem pravu, temveč je vprašanje pravilne ugotovitve dejanskega stanja oziroma pravilne dokazne presoje, ki je v pristojnosti rednih sodišč. Ustavno sodišče je pri svoji presoji na ugotovljeno dejansko stanje vezano.
[12]
V zvezi z razmejitvijo med poskusom in neprimernim poskusom kaznivega dejanja ter med neprimernim poskusom in nekaznivim ravnanjem (putativnim deliktom) glej L. Bavcon et al., nav. delo, str. 329–330, J. Stajnko, 35. člen, v: M. Šepec (ur.), Kazenski zakonik s komentarjem, Splošni del, GV Založba, Ljubljana 2021, str. 566–574, I. Bele, Kazenski zakonik s komentarjem, Splošni del, GV Založba, Ljubljana 2001, str. 202–205, in M. Ambrož, Kaznivo dejanje in njegove vrednostne prvine, Inštitut za kriminologijo pri Pravni fakulteti v Ljubljani, Ljubljana 2007, str. 52–53 in 58.
⇒
Up-7/23-18
20
. 11. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. NEŽE KOGOVŠEK ŠALAMON
K ODLOČBI ŠT.
Up-7/23
Z DNE 6. 11. 2025
Kaznivo dejanje zavarovalniške goljufije
1. Proti odločbi št. U-7/23 sem glasovala najprej iz načelnih razlogov, ker menim, da se je Ustavno sodišče s presojo spustilo na raven presoje rednih sodišč ter da obravnavana vprašanja ne sodijo na ustavno raven. Nisem naklonjena temu, da se načelo zakonitosti v kazenskem pravu iz prvega odstavka 28. člena Ustave presoja na način, da Ustavno sodišče še enkrat preverja izpolnjevanje zakonskih znakov vsakega posamičnega kaznivega dejanja, saj tako lahko ravna v vsaki kazenskopravni zadevi, kar pa je v nasprotju z vlogo ustavnega sodišča kot institucije, ki naj razrešuje najpomembnejša ustavnopravna vprašanja precedenčne narave.
[1]
Menim, da obravnavano vprašanje ni take narave
[2]
ter da zadeva niti ne izpolnjuje pogojev za sprejem v obravnavo po drugem odstavku 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču.
[3]
2. Odločitev v zadevi št. U-7/23 je problematična tudi zato, ker po mojem mnenju rednim sodiščem ni česa očitati. Eden od zakonskih znakov kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena Kazenskega zakonika je neresnično navajanje dejstev, okoliščina, da je pritožnik dejstva lažno navajal, pa je bila nesporno ugotovljena. Vsakršno zavajanje je problematično in pomeni zavarovalniško goljufijo.
[4]
Ne soglašam s stališčem, da je za izplačilo zavarovalnine povsem nepomembno, na kakšen način se je škodni dogodek zgodil, dokler se je res zgodil, saj so za zavarovalnico pri ugotavljanju kritja bistvene prav okoliščine škodnega dogodka. Ugotovitev, da zavarovanec navaja okoliščine v nasprotju z resničnimi dejstvi, upravičeno vzbudi dvom pri zavarovalnici, ali je dogodek z zavarovanjem krit in ali je zavarovalnino upravičeno izplačala. Ugotovitev, da oseba ni navajala resničnih dejstev v zvezi z nastankom škodnega dogodka, lahko vodi tudi v ugotovitev, da je podala lažno prijavo škodnega dogodka ali poskušala prikazati dogodek na način, na katerega se ni zgodil in za katerega ne bi bila upravičena do zavarovalnine, če bi ga prikazala, kot se je resnično zgodil. Menim, da odločba problematično sporoča, da se sme zavarovalnici navajati tudi lažne oziroma neresnične okoliščine, dokler se je škodni dogodek dejansko zgodil.
3. Poleg tega iz odločbe ni jasno, ali se sodiščem očita, da niso popolno ugotovila dejanskega stanja glede vprašanja, ali je zavarovanec neresnična dejstva navedel pomotoma ali namenoma. Če jih je navedel namenoma, ker bi menil, da mu zavarovalnina ne bi pripadala in mu tudi dejansko ne bi pripadala, nedvomno gre za primer goljufije. Če pa jih je navedel pomotoma, gre lahko za drugačno situacijo. Vendar pa je razprava o tej razliki za ustavnosodno odločanje neupoštevna, saj Ustavno sodišče ni pristojno za preverjanje pravilnosti ugotavljanja dejanskega stanja pred rednimi sodišči. Zato nepopolno ali nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja Ustavno sodišče rednim sodiščem niti ne more očitati. Ustavno sodišče je vezano na dejansko stanje, kakor je bilo ugotovljeno v rednih sodnih postopkih.
[5]
4. Opozoriti želim, da bi morali stališča Ustavnega sodišča iz te zadeve razlagati ozko. Težko si je predstavljati, da bi, denimo, lahko veljala tudi za premoženjska zavarovanja, kjer so okoliščine nastanka škode morda še pomembnejše kot v primeru osebnih zavarovanj.
Iz vseh navedenih razlogov se mi je pri odločbi porodilo preveč dvomov, da bi jo lahko podprla.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Sodnica
[1]
Prim. J. Sovdat, Predlagane spremembe ustave – Diskrecija pri izbiranju pobud in ustavnih pritožb za obravnavanje in privilegirani predlagatelji, Dignitas (2018); in R. Knez, Poslanstvo Ustavnega sodišča Republike Slovenije, v: C. Ribičič (ur.), Poslanstvo in delovanje Ustavnega sodišča, Inštitut za ustavno pravo, Ljubljana 2022, str. 15.
[2]
Za vrsto vprašanj, ki se obravnavajo v okviru 28. člena Ustave, glej npr. I. Bele, 28. člen, v: L. Šturm (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije: dopolnitev – A, Fakulteta za državne in evropske študije, Kranj 2011.
[3]
Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25.
[4]
Prva črka imena. Vake v: V. Vračko, Preiskovanje zavarovalniških goljufij z vidika zavarovalnic v Sloveniji in Avstriji: diplomsko delo, Fakulteta za varnostne vede, Univerza v Mariboru, Maribor 2012, str. 15.
[5]
Glej npr. odločbi Ustavnega sodišča št. Up-879/14 z dne 20. 4. 2015, 22. točka obrazložitve, in št. Up-174/22, Up-185/22 z dne 9. 5. 2023, 14. točka obrazložitve, ter sklep Ustavnega sodišča št. Up-244/01 z dne 23. 4. 2002, 4. točka obrazložitve.
⇒