Up-502/23, Up-509/23
Natisni
Opravilna št.:
Up-502/23, Up-509/23
Datum odločitve:
18. 11. 2024
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2024:Up.502.23
Akt:
Ustavni pritožbi zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 53718/2020 z dne 13. 2. 2023 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. I Kp 53718/2020 z dne 26. 11. 2021 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. III K 53718/2020 z dne 21. 6. 2021
Izrek:
Ustavni pritožbi zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 53718/2020 z dne 13. 2. 2023 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. I Kp 53718/2020 z dne 26. 11. 2021 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. III K 53718/2020 z dne 21. 6. 2021
se ne sprejmeta.
Evidenčni stavek:
Pritožnik pogreša odgovor na dejansko vprašanje, ki glede na materialnopravno presojo Vrhovnega sodišča ni bilo upoštevno za odločitev o obstoju poskusa kaznivega dejanja. Tak očitek kršitve pravice do obrazložene sodne odločbe je zato očitno neutemeljen.
Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 55.b.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Luka Vlaović, ZPKZ Dob
Datum vloge:
3. 5. 2023
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US33976
Dokument v PDF obliki:
Up-502-23, Up-509-23.pdf
171 KB
Prenesite datoteko
Up-502-23, Up-509-23 - Sklep zavrnitev predloga za izločitev sodnika Dr. Dr. Jakliča (Oxford ZK, Harvard ZDA).pdf
157 KB
Prenesite datoteko
Up-502-23, Up-509-23 - Sklep zavrnitev predloga za izločitev sodnika Šorlija.pdf
156 KB
Prenesite datoteko
Up-502/23-28
Up-509/23-24
18. 11. 2024
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavnih pritožb,
ki ju je vložil
Luka Vlaović
,
ZPKZ Dob
,
ki ga zastopata Žiga Podobnik in Peter Prus Pipuš, odvetnika v Ljubljani,
na seji 18. novembra 2024
sklenil
:
Ustavni pritožbi zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 53718/2020 z dne 13. 2. 2023 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Celju št. I Kp 53718/2020 z dne 26. 11. 2021 in s sodbo Okrožnega sodišča v Celju št. III K 53718/2020 z dne 21. 6. 2021
se ne sprejmeta.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Pritožnik je bil spoznan za krivega poskusov dveh kaznivih dejanj umora na zahrbten način po 1. točki 116. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20 in 91/20 – v nadaljevanju KZ-1) in izvršitve kaznivega dejanja grožnje po prvem odstavku 135. člena KZ-1. V zvezi s poskusoma umorov so sodišča ugotovila, da je bivši partnerki in njuni hčerki, ko sta bili pri njem na obisku, ponudil krofa, ki ju je na skrivaj posul s snovjo lorazepam, tj. psihoaktivna učinkovina, ki med drugim močno zmanjšuje sposobnost za upravljanje motornih vozil. Ugotovljeno je bilo, da je vedel, da namerava oškodovanka hčer odpeljati domov z osebnim vozilom. Lorazepam jima je podtaknil zato, da bi se oškodovanka na tej poti zaradi zmanjšane sposobnosti za varno vožnjo zaletela in bi v nesreči obe umrli. Smrt bivše partnerke si je želel, v smrt hčerke pa je privolil. Oškodovanki sta zaužili ponujena krofa in z njim toksični odmerek učinkovine ter se odpeljali z osebnim vozilom. Sposobnost oškodovanke za vožnjo je bila bistveno okrnjena zaradi učinkov lorazepama (upočasnjenost, zaspanost, omotičnost, vrtoglavost, meglen in dvojni vid, podaljšan reakcijski čas, slabša koordinacija gibov …) in hčerinega močnega joka (kar naj bi bila tudi posledica lorazepama). Njuno življenje je bilo v neposredni nevarnosti. Prometna nesreča se ni zgodila, ker je oškodovanka zase in za hčer pravočasno poiskala zdravniško pomoč. Kaznivo dejanje grožnje so sodišča prepoznala v tem, da je pritožnik oškodovankinemu očetu, ko je ta od njega zahteval, naj pove, kaj je oškodovankama namešal v hrano, da bi ju odpeljali na urgenco, zagrozil, da ne bodo prišli do urgence, ker bo on prej tam in jih bo vse pobil. Za poskusa umorov je sodišče določilo po 13 in 12 let kazni zapora, za kaznivo dejanje grožnje pa 3 mesece kazni zapora. Izreklo je enotno kazen 23 let zapora. Višje sodišče je zavrnilo pritožbe pritožnika in njegovih zagovornikov. Vrhovno sodišče je zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti njegovega zagovornika.
2.
Pritožnik vlaga dve ustavni pritožbi zoper verigo sodnih odločb, ki so bile izdane v zvezi z njegovo obsodbo.
B.
3.
Ustavna pritožba se sprejme v obravnavo, če gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki je imela hujše posledice za pritožnika, ali če gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve (drugi odstavek 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS).
4.
S sodbami, izdanimi v kazenskem postopku, je bila pritožniku izrečena in nato potrjena zaporna kazen, kar po oceni senata Ustavnega sodišča nedvomno šteje za hujšo posledico izpodbijanega akta v smislu pogoja za sprejem ustavne pritožbe. V nadaljevanju je zato senat moral preizkusiti pritožnikove očitke, da so mu bile kršene človekove pravice.
Glede očitka pomanjkljive obrazložitve sodbe v delu, ki se nanaša na pritožnikove trditve o verjetnosti nastanka smrtne prometne nesreče
5.
Pritožnik je ves čas postopka navajal, da je bilo zelo malo verjetno, da bi zaradi njegovega ravnanja (podtaknitev lorazepama oškodovanki, ki se je namenila voziti avto) nastopila posledica, ki naj bi jo naklepal (smrt obeh oškodovank v prometni nesreči). Ogroženost življenj oškodovank naj bi bila zgolj hipotetična, nedokazana, rezultat špekulacije tožilstva in sodišča. Spraševal se je, zakaj se mu očita ravno poskus umora, saj naj bi bila izguba življenja v prometni nesreči veliko manj verjetna posledica kot na primer telesna poškodba. Z uporabo teorije o adekvatni vzročnosti (ki naj bi za vzrok štela samo dejavnik, ki redoma in praviloma vodi do določene posledice, izključevala pa naj bi vse skrajne in izjemne primere) bi po njegovem mnenju sodišča morala izključiti vzročno zvezo med ravnanjem in pričakovano posledico. Opozarjal je, da sodišča niso pridobila podatkov o številu prometnih nesreč v Celju (s smrtnim izidom in brez njega), poti, po kateri se je peljala oškodovanka, času in trajanju vožnje, razmerah na cesti, vremenu, gostoti prometa ipd. ter postavila izvedenca, da bi na osnovi teh podatkov s pomočjo računalniških simulacij ocenil (izračunal) stopnjo verjetnosti smrtnega izida. Navajal je tudi, da očitanega ravnanja ni mogoče opredeliti kot poskus kaznivega dejanja umora, saj bi sicer moral opis dejanja vsebovati trditev, da bi oškodovanki v hipotetični prometni nesreči izgubili življenji.
6.
Vrhovno sodišče je v pritožnikovih navedbah prepoznalo uveljavljanje kršitve kazenskega zakona iz razloga, ker: (i) opisano ravnanje pritožnika ne izpolnjuje biti dveh poskusov umorov; in podredno, (ii) to ravnanje predstavlja kvečjemu dve dejanji neprimernega poskusa. Pritožnika je razumelo na način, da sodiščem očita, da v opisu ni ravnanja, ki bi bilo navzven razpoznavno in v katerem bi bilo mogoče prepoznati začetek izvrševanja kaznivega dejanja umora. Bistvo je videlo v opozarjanju na kršitev prvega odstavka 34. člena KZ-1, po katerem se za poskus kaznivega dejanja kaznuje le tisti, ki je naklepno kaznivo dejanje "začel, pa ga ni dokončal". Zaradi tesne povezanosti je skupaj s tem Vrhovno sodišče presojalo tudi očitke, da sodišča niso upoštevala meril vzročne zveze med ravnanjem in prepovedano posledico, da niso zavzela stališča o posledicah hipotetične prometne nesreče in da je bila smrt oškodovank v prometni nesreči zgolj teoretična in komaj predvidljiva posledica.
7.
Vrhovno sodišče je privzelo stališče slovenske pravne teorije, da ima poskus kaznivega dejanja objektivno – storilec uresniči vsaj nekatere zakonske znake kaznivega dejanja (ne pa prepovedane posledice), s čimer zavarovano dobrino spravi v nevarnost, jo ogrozi – in subjektivno stran – storilec ravna naklepno. Opozorilo je na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-758/03 z dne 23. 6. 2005 (Uradni list RS, št. 66/2005 in OdlUS XIV, 96), po kateri naj bi bila za utemeljitev poskusa kaznivega dejanja – ob izostanku prepovedane posledice – potrebna "zadostna nevarnost", ki naj bi bila izkazana s tem, da je bila zavarovana pravna dobrina otipljivo (konkretno) ogrožena s tem, da je storilec zavestno in voljno deloval v smeri prepovedane posledice. Kot dejansko ugotovitev je sprejelo zaključek sodišč, da je bilo življenje obeh oškodovank med vožnjo pod vplivom lorazepama konkretno ogroženo, vendar pa samo v tem še ni videlo odgovora na zatrjevanja pritožnika, da ravnanje ne spada v poskus umora ter da med njegovim ravnanjem in ogrozitvijo življenj oškodovank ni vzročne zveze. Za odgovor na prvo vprašanje bi bilo treba, po oceni Vrhovnega sodišča, presoditi, ali pritožnikovo ravnanje pomeni začetek odvzema življenja (na zahrbten način), ali torej že vstopa v polje "odvzema življenja", in skladno z načelom zakonitosti razložiti 116. člen KZ-1. Primer takšnega ravnanja naj bi bilo ravnanje, ki je glede na povzročeno posledico blažje – to je takrat, ko se je že začel poseg v telesno celovitost oškodovanca (npr. storilec je žrtvi z zamahovanjem z nabrušenim izvijačem povzročil vrezno rano na prsnem košu, žrtev se je nato branila in zbežala). Ni pa po presoji Vrhovnega sodišča za poskus umora nujno, da je oškodovanec poškodovan, saj naj bi šlo za poskus umora tudi, ko storilec z namenom, da drugemu odvzame življenje, izvrši katerokoli ravnanje, ki po naravi stvari lahko privede do smrti osebe (t. i. naravno izvršitveno dejanje), pa oškodovanec ne umre (npr. storilec je streljal proti žrtvi z avtomatsko puško). Vrhovno sodišče je našlo povezavo med omenjenimi primeri v okoliščini, da "je storilec ravnal v časovni in neposredni bližini oziroma stiku z oškodovancem, s pričakovanjem takojšnjega nastopa izostale prepovedane posledice". To ugotovitev je razumelo kot enega od možnih pristopov h konkretizaciji zahteve načela zakonitosti, da za kaznivost poskusa zadošča "zadostna nevarnost" oziroma konkretna ogroženost zavarovane dobrine.
8.
Obravnavani primer naj bi se od navedenih razlikoval v tem, da je trenutek ogrozitve življenj oškodovank (ki naj bi nastopil po njuni vključitvi v javni promet) časovno in krajevno oddaljen od ravnanja pritožnika. Neposredna posledica zaužitja ponujenih krofov naj bi bila torej zgolj zmanjšanje psihofizičnih sposobnosti obeh oškodovank. Kljub temu pa naj bi bilo ravnanje pritožnika kazenskopravno upoštevno, ker pritožniku za nastop ogroženosti življenja oškodovank, ob tem da sta za prevozno sredstvo izbrali lasten prevoz, zaradi učinkov lorazepama po njunem odhodu preprosto ni bilo treba narediti ničesar več. Pritožnik naj bi sprožil tek načrta, ki ga je imel v mislih, v čemer naj bi bilo mogoče "prepoznati vse, kar je bilo treba za izpolnitev (za storilca) pričakovane prepovedane posledice" in s tem za nastanek "zadostne nevarnosti za zavarovano dobrino", njegovo ravnanje pa naj bi bilo "umeščeno v situacijo, v kateri je mogoče prepoznati vse prvine izvršitve umora na zahrbten način". Vrhovno sodišče je grajalo stališče nižjih sodišč, da je treba presojati (hipotetično) vzročno zvezo med ravnanjem in (izostalo) posledico. Poudarilo je, da merilo vzročnosti, ki je upoštevno pri dokončanih posledičnih kaznivih dejanjih, pri poskusu nadomešča skrbna presoja nastanka "zadostne nevarnosti" za zavarovano dobrino s storilčevim ravnanjem.
9.
V ustavni pritožbi pritožnik vztraja pri tem, da v sodbah ni argumentacije oziroma dokazov za zaključek, da bi oškodovanki v hipotetični prometni nesreči izgubili življenji, kar naj bi bilo odločilno za opredelitev dejanja kot poskusa umorov. Ponovno zahteva odgovor na vprašanje, zakaj sodišča niso sklenila, da bi se lahko oškodovanki v prometni nesreči le telesno poškodovali, kar je bilo po njegovem mnenju bolj verjetno. Ne strinja se s stališčem Vrhovnega sodišča, da ni pomembno, kakšno stališče je do dogodka zavzela izvedenka, in navaja, da sta nižji sodišči temu mnenju dali posebno težo in pomen. Vrhovnemu sodišču očita, da se ni opredelilo do njegovih pomislekov, da možnost nastanka smrtne prometne nesreče zaradi njegovega ravnanja ni bila (bistveno) večja od enake možnosti, ki obstaja pri vsaki udeležbi v prometu z motornim vozilom in je ni mogoče izključiti.
10.
Senat Ustavnega sodišča je pritožnikove očitke presojal v luči procesnega jamstva, ki ga zagotavlja pravica do obrazložene sodne odločbe. Obrazložena sodna odločba je bistven del poštenega postopka, ki je varovan s pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo podati razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev.
[1]
Z navedbami strank se mora seznaniti, proučiti mora njihovo dopustnost in pravno upoštevnost ter se do njih, če so dopustne in za odločitev pomembne, v obrazložitvi svoje odločbe opredeliti. Dolžnost opredelitve velja tako glede dejanskih navedb strank kot tudi glede njihovih pravnih argumentov. Sodišče sicer ni dolžno posebej odgovarjati na vsak pravni argument stranke, dolžno pa se je opredeliti vsaj do nosilnih pravnih naziranj stranke, ki so dovolj argumentirana, ki niso očitno neutemeljena in ki za odločitev v zadevi po razumni presoji sodišča niso neupoštevna.
[2]
Enako velja tudi za odločitev Vrhovnega sodišča, ko odloča o izrednem pravnem sredstvu. Opredeliti se mora do nosilnih pravnih naziranj strank, ki so dovolj argumentirana, ki niso očitno neutemeljena in ki za odločitev v zadevi po razumni presoji sodišča niso neupoštevna.
[3]
11.
Iz zgoraj navedenega jasno izhaja, da je bilo po stališču Vrhovnega sodišča za opredelitev pritožnikovega dejanja kot poskusa dveh umorov odločilno, prvič, da sta bili življenji oškodovank v konkretni nevarnosti, in drugič, da je pritožnik glede na svoj načrt naredil vse, kar bi bilo treba, da bi ta nevarnost nastopila in da bi se udejanjila v pričakovani posledici. Za prvo ugotovitev se je Vrhovno sodišče izreklo, da je dejanske narave in da je pritožnik s trditvami, da je bilo ogrožanje zgolj hipotetično, ne more več izpodbijati. Drugi del stališča Vrhovnega sodišča pa vsebuje pravno oceno pritožnikovega ravnanja, ki sporoča, da za kaznivost poskusa kaznivega dejanja ni bistveno, ali je storilec sam neposredno povzročil konkretno nevarnost za zavarovano dobrino ali pa je zgolj ustvaril pogoje, v katerih bi se ta nevarnost realizirala sama (z ravnanjem oškodovanke), če bi dogodki tekli v skladu z njegovim pričakovanjem. Iz tega sledi, da ni pomembno vprašanje, ali bi oškodovanki v hipotetični prometni nesreči zelo verjetno ali zagotovo izgubili življenji. Pritožnik pogreša odgovor na dejansko vprašanje, ki glede na materialnopravno presojo Vrhovnega sodišča ni bilo upoštevno za odločitev o obstoju poskusa kaznivega dejanja. Tak očitek kršitve pravice do obrazložene sodne odločbe je zato očitno neutemeljen.
12.
Vrhovno sodišče je nadalje izrecno pojasnilo, da nižji sodišči pritožniku nista pripisali odgovornosti za očitana poskusa obeh dejanj zato, ker bi bila prav smrt (od vseh možnih posledic) v hipotetični vzročni zvezi s ponujanjem krofov z lorazepamom. S tem je odgovorilo na ugovor obrambe, da bi bilo treba ugotavljati, ali bi, če bi se oškodovankama zgodila prometna nesreča, nastale telesne poškodbe ali smrt. Ker je po presoji Vrhovnega sodišča za poskusa umorov po objektivni strani dovolj, da je mogoče nastanek konkretne nevarnosti za življenje oškodovank pripisati pritožnikovemu ravnanju, ni treba ugotavljati, kolikšna je stopnja verjetnosti, da se ta nevarnost uresniči ali kakšne so verjetnosti nastanka drugih možnih posledic. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da pritožnikove trditve v zahtevi za varstvo zakonitosti niso bile upoštevne, kar pomeni, da jih Vrhovno sodišče ni bilo dolžno izrecno obravnavati.
13.
Izvid izvedenke farmakologije o učinkih lorazepama na sposobnost vožnje sta Okrožno in Višje sodišče upoštevali kot enega od dokazov, na podlagi katerih sta sprejeli zaključek o ogroženosti življenj oškodovank med vožnjo zaradi vpliva podtaknjene snovi. Upoštevali pa sta tudi izjavo izvedenke, da sta imeli oškodovanki srečo, da v prometu ni bilo nepredvidljivih situacij, in navedli, da bi bila v takem primeru nevarnost nastanka hude prometne nesreče s smrtnim izidom še večja. Vrhovno sodišče je to izjavo izvedenke štelo za nepomembno, kar je razumljivo glede na to, da je bil po materialnopravni oceni tega sodišča poskus uresničen že takrat, ko sta se oškodovanki vključili v promet, in da zato niti ni pomembno, kakšno je bilo stanje na cestah v kritičnem času. Glede na navedeno pritožnik ni izkazal, da iz vsebine izpodbijane sodbe ni mogoče razbrati razumnega odgovora na njegov očitek, da bi morala sodišča ugotavljati raznovrstne okoliščine, ki lahko povečujejo ali zmanjšujejo možnost, da se prometna nesreča konča s smrtnim izidom.
14.
Stališče Vrhovnega sodišča, po katerem je za začetek izvrševanja kaznivih dejanj umorov bistveno, da je pritožnik s svojim ravnanjem naredil vse, kar je bilo po njegovem načrtu treba, da je nastopila ogroženost življenj oškodovank, logično nakazuje, da zaradi tveganja, ki ga prinaša udeležba v javnem prometu sama po sebi, pritožnik ne more biti razbremenjen odgovornosti za poskus umora. Zato za odločitev Vrhovnega sodišča ni bila pomembna pritožnikova trditev, da ni (bistveno) povečal smrtne nevarnosti, ki jo vsebuje vsaka vožnja z avtom.
15.
Glede na navedeno senat Ustavnega sodišča ocenjuje, da so pritožnikovi očitki, da je Vrhovno sodišče kršilo 22. člen Ustave z vidika zahteve po spoštovanju ustavnega procesnega jamstva obrazložene sodne odločbe, očitno neutemeljeni. Na podlagi razlogov izpodbijane sodbe, za katere ni mogoče trditi, da bi bili očitno nerazumni, je imel pritožnik možnost spoznati, da trditve, ki jih je naslovil na Vrhovno sodišče, niso bile bistvene za odločitev v tej zadevi.
Glede ostalih očitkov
16.
Pritožnik nadalje meni, da mu je bila zato, ker predsednica senata sodišča prve stopnje Barbara Žumer Kunc ni bila izločena iz sojenja, kršena pravica do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Navaja, da je šlo med sodnico in pričo – materjo in babico oškodovank – za nekaj več kot kolegialen odnos.
17.
Vrhovno sodišče je o tem presodilo, da pomeni pritožnikovo uveljavljanje očitka, da bi morala biti predsednica senata sodišča prve stopnje izločena zaradi osebnega poznanstva s pričo, v pritožbi in zahtevi za varstvo zakonitosti zlorabo procesnih pravic. Navedlo je, da je bilo to dejanje v nasprotju s predhodnim zagotovilom pritožnika in zagovornika na predobravnavnem naroku – ko sta bila oba že seznanjena z okoliščinami, na katere sta se kasneje sklicevala –, da nimata pomislekov glede nepristranskosti sodnice in da ne zahtevata njene izločitve.
18.
V ustavni pritožbi pritožnik ponavlja okoliščine, ki so po njegovem mnenju narekovale izločitev sodnice, ničesar konkretnega pa ne pove o presoji Vrhovnega sodišča. S tem spregleda stališče izpodbijane sodbe, s katero je bilo odgovorjeno na njegov očitek, zato te navedbe niso upoštevne v postopku pred Ustavnim sodiščem. Dodatno še navaja sporne okoliščine, ki naj bi se pokazale med postopkom, pri čemer dejansko oporeka načinu, kako so sodišča presojala dokaze. Očitki v tem delu niso bili izčrpani v postopku pred rednimi sodišči, zato jih Ustavno sodišče ne more obravnavati.
19.
Pravica do nepristranskega sojenja naj bi bila kršena tudi zaradi sodelovanja predsednice sodišča prve stopnje, Petre Giacomelli, ki je odločala o zahtevi za izločitev predsednice senata. Izločitev predsednice sodišča naj bi pritožnik neuspešno zahteval v dopolnitvi zahteve za varstvo zakonitosti, in sicer zato, ker naj bi pri njej, ko je še delala v gospodarstvu, opravljala pripravništvo v postopku zaslišana priča, mati in babica oškodovank; med njima naj bi obstajalo osebno poznanstvo, prijateljevanje in osebni stiki.
20.
Po oceni Vrhovnega sodišča bi moral pritožnik ob zahtevi za izločitev razkriti, kako je izvedel za te okoliščine, in pojasniti, zakaj jih ni mogel prej uveljavljati. Tega naj ne bi storil, poleg tega naj bi bile trditve presplošne, da bi jih bilo mogoče vsebinsko obravnavati.
21.
Pritožnik se ne ozira na stališče Vrhovnega sodišča. Ponavlja dosedanje očitke, zato so njegove navedbe neupoštevne. Iz enakega razloga se Ustavno sodišče ni dolžno vsebinsko opredeliti do navedb ustavne pritožbe glede zavrnitve dokaznih predlogov pritožnika in domneve nedolžnosti. O pritožnikovih trditvah glede spremembe obtožnice, javnosti sojenja, glede pripora in nesorazmernosti zaporne kazni Vrhovno sodišče ni zavzelo nobenih stališč, pritožnik pa ne uveljavlja, da bi konkretne očitke uveljavljal v zahtevi za varstvo zakonitosti in da nanj Vrhovno sodišče ne bi odgovorilo. Ker pritožnik torej ne izkaže, da je te očitke izčrpal v postopku pred rednimi sodišči, jih tudi Ustavno sodišče ne more obravnavati. Deli ustavne pritožbe, ki se nanašajo na presojanje pritožnikove krivde, presojo dokazov in kaznivo dejanje grožnje, so neupoštevni, ker v njih pritožnik napada izključno dejanske ugotovitve sodišč.
22.
Pritožnik ni izkazal zatrjevanih kršitev človekovih pravic, poleg tega pa senat Ustavnega sodišča v zadevi ni prepoznal pomembnega ustavnopravnega vprašanja, ki bi presegalo njen pomen. Glede na navedeno pogoji iz drugega odstavka 55. člena ZUstS niso izpolnjeni, zato senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
C.
23.
Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena
ZUstS
ter tretje alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20)
v sestavi: predsednik senata Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA) ter člana dr. Matej Accetto in Marko Šorli.
Sklep je sprejel soglasno.
Dr. Dr. Klemen Jaklič
(Oxford ZK, Harvard ZDA)
Predsednik senata
[1]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-147/09 z dne 23. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 83/10), 8. točka obrazložitve.
[2]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-373/97 z dne 22. 2. 2001 (Uradni list RS, št. 19/01, in OdlUS X, 108), 9. točka obrazložitve in številne kasnejše.
[3]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. Up-919/10 z dne 8. 11. 2012 (Uradni list RS, št. 91/12) in št. Up-818/14 z dne 26. 1. 2017, 8. in 9. točka obrazložitve.
⇒
Up-502/23-14
Up-509/23-13
14. 9. 2023
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku preizkusa ustavnih pritožb Luke Vlaovića, Mirna, ki ga zastopata Žiga Podobnik in Peter Prus Pipuš, odvetnika v Ljubljani, na seji 14. septembra 2023
sklenilo:
Zahteva pritožnika za izločitev sodnika Ustavnega sodišča Marka Šorlija se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Pritožnik je vložil ustavni pritožbi zoper sodbe, izdane v kazenskem postopku, v katerem je bil spoznan za krivega dveh poskusov kaznivega dejanja umora po 1. točki 116. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20, 91/20 – v nadaljevanju KZ-1) in kaznivega dejanja grožnje po prvem odstavku 135. člena KZ-1.
2.
V dopisu z dne 11. 5. 2023 je zahteval izločitev v izreku sklepa navedenega sodnika. Zahtevo je utemeljil z navedbo, da sodnik z javnim izražanjem stališč podpore politični stranki SDS in Janezu Janši jasno izraža svojo podporo politični desnici. Pri poročanju o kazenski zadevi pritožnika naj bi bilo v medijih javno izpostavljeno, da je pritožnik član Levice (pritožnik popravlja to trditev kot napačno, in sicer naj bi bil član Združene levice – Demokratične stranke dela). Sodnikovo javno izražanje političnih stališč in nasprotovanje politični levici, za katero naj bi v preteklosti deloval pritožnik, je po njegovi oceni okoliščina, ki ogroža videz nepristranskosti sodnika.
B.
3.
Ustavno sodišče je v skladu z drugim odstavkom 33. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) z zahtevo za izločitev seznanilo sodnika, ki se o zahtevi ni izjavil.
4.
Ustavno sodišče lahko sodnika izloči ob smiselni uporabi izločitvenih razlogov v postopkih pred sodišči (prvi odstavek 31. člena ZUstS). Glede na trditve, ki jih podaja pritožnik, je treba v obravnavanem primeru preizkusiti, ali okoliščine, ki jih zatrjuje, vzbujajo dvom o nepristranskosti sodnika Ustavnega sodišča, za katerega zahteva izločitev (6. točka 70. člena Zakona o pravdnem postopku, Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17 – ZPP).
5.
Bistvo pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave in prvega odstavka 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP) je jamstvo, da o posameznikovi zadevi odloča sodnik, ki ni zainteresiran za izid postopka in ki pri odločanju nima vnaprej ustvarjenega mnenja, temveč je odprt za dokaze in trditve strank ter odločitev sprejme na podlagi v postopku izraženih dejstev in argumentov. To med drugim pomeni, da sodnik niti s stranko niti s predmetom spora ne sme biti povezan tako, da ne bi mogel soditi objektivno, nepristransko in z izključnim upoštevanjem pravnih meril. V ustavnosodni presoji in praksi Evropskega sodišča za človekove pravice je izoblikovano stališče, da gre za kršitev pravice do nepristranskega sojenja takrat, kadar je ugotovljeno dejansko sodnikovo osebno prepričanje ali interes, ki onemogoča nepristransko sojenje (subjektivni vidik nepristranskosti), kot tudi, kadar ima sodišče videz pristranskosti, ker obstajajo okoliščine, ki bi razumnemu človeku vzbudile upravičen dvom o sodnikovi nepristranskosti (objektivni vidik nepristranskosti).
6.
Zahteva pritožnika za izločitev sodnika ni utemeljena.
7.
Zatrjevanje sodnikovega javnega izražanja podpore politični stranki SDS in njenemu predsedniku je presplošno, da bi bilo mogoče ugotavljati vsebino, namen, čas teh izjav in vsa druga kontekstualna dejstva, ki jih je treba poznati za presojo vpliva sodnikovega delovanja na jamstvo nepristranskega sojenja. Poleg tega Ustavno sodišče načeloma ne sprejema samodejnosti, da je že obstoj domnevne pripadnosti stranke v postopku in sodnika različnim ali morda nasprotujočim si političnim opcijam, ki jih zastopajo politične stranke v demokratičnem prostoru, sam po sebi razlog, ki sodniku onemogoča sojenje po pravu, dejstvih zadeve in argumentih, ki so predstavljeni v postopku, v katerem se odloča o pravicah te stranke. Čeprav pritožnik ni navajal, da bi bil sodnik član omenjene stranke, Ustavno sodišče ni spregledalo, da zakon ne predpisuje nezdružljivosti funkcije ustavnega sodnika s članstvom v politični stranki (prva alineja prvega odstavka 16. člena ZUstS).
[1]
Za odločanje o izločitvi sodnika bi lahko bilo upoštevno, če bi sodnikov odnos do določene politične stranke pomenil dovolj konkretno povezavo z vsebino pritožnikove zadeve ali pritožnikom samim.
[2]
Trditev v tej smeri pritožnik ni ponudil, zato ni uspešno utemeljil upravičenega dvoma o nepristranskosti konkretnega sodnika.
C.
8.
Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi drugega odstavka 33. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnici in sodnika dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar in dr. Rok Svetlič. Sklep je sprejelo soglasno.
dr. Matej Accetto
Predsednik
[1]
Funkcija sodnika Ustavnega sodišča ni združljiva s funkcijami v državnih organih, v organih lokalnih skupnostih, v organih političnih strank in v organih sindikatov.
[2]
Prim. odločitev Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi
Otegi Mondragon in drugi proti Španiji
z dne 3. 11. 2015, iz katere izhaja, da zgolj dejstvo, da je sodnik pripadal določeni politični stranki, ne vnaša dvoma o njegovi nepristranskosti, zlasti glede na to, da ni nobenega pokazatelja, da bi imelo sodnikovo članstvo v politični stranki kakršnokoli povezavo z vsebino pritožnikove zadeve (26. točka obrazložitve).
⇒
Up-502/23-13
Up-509/23-12
14. 9. 2023
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku preizkusa ustavnih pritožb Luke Vlaovića, Mirna, ki ga zastopata Žiga Podobnik in Peter Prus Pipuš, odvetnika v Ljubljani, na seji 14. septembra 2023
sklenilo:
Zahteva pritožnika za izločitev sodnika Ustavnega sodišča Dr. Dr. Klemna Jakliča (Oxford ZK, Harvard ZDA) se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Pritožnik je vložil ustavni pritožbi zoper sodbe, izdane v kazenskem postopku, v katerem je bil spoznan za krivega dveh poskusov kaznivega dejanja umora po 1. točki 116. člena Kazenskega zakonika (Kazenski zakonik (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20, 91/20 – v nadaljevanju KZ-1) in kaznivega dejanja grožnje po prvem odstavku 135. člena KZ-1.
2.
V dopisu z dne 11. 5. 2023 je zahteval izločitev v izreku sklepa navedenega sodnika. Zahtevo je utemeljil z navedbo, da sodnik z javnim izražanjem stališč podpore politični stranki SDS in Janezu Janši jasno izraža svojo podporo politični desnici. Pri poročanju o kazenski zadevi pritožnika naj bi bilo v medijih javno izpostavljeno, da je pritožnik član Levice (pritožnik popravlja to trditev kot napačno, in sicer naj bi bil član Združene levice – Demokratične stranke dela). Sodnikovo javno izražanje političnih stališč in nasprotovanje politični levici, za katero naj bi v preteklosti deloval pritožnik, je po njegovi oceni okoliščina, ki ogroža videz nepristranskosti sodnika.
B.
3.
Ustavno sodišče je v skladu z drugim odstavkom 33. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) z zahtevo za izločitev seznanilo sodnika, ki se o zahtevi ni izjavil.
4.
Ustavno sodišče lahko sodnika izloči ob smiselni uporabi izločitvenih razlogov v postopkih pred sodišči (prvi odstavek 31. člena ZUstS). Glede na trditve, ki jih podaja pritožnik, je treba v obravnavanem primeru preizkusiti, ali okoliščine, ki jih zatrjuje, vzbujajo dvom o nepristranskosti sodnika Ustavnega sodišča, za katerega zahteva izločitev (6. točka 70. člena Zakona o pravdnem postopku, Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17 – ZPP).
5.
Bistvo pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave in prvega odstavka 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP) je jamstvo, da o posameznikovi zadevi odloča sodnik, ki ni zainteresiran za izid postopka in ki pri odločanju nima vnaprej ustvarjenega mnenja, temveč je odprt za dokaze in trditve strank ter odločitev sprejme na podlagi v postopku izraženih dejstev in argumentov. To med drugim pomeni, da sodnik niti s stranko niti s predmetom spora ne sme biti povezan tako, da ne bi mogel soditi objektivno, nepristransko in z izključnim upoštevanjem pravnih meril. V ustavnosodni presoji in praksi Evropskega sodišča za človekove pravice je izoblikovano stališče, da gre za kršitev pravice do nepristranskega sojenja takrat, kadar je ugotovljeno dejansko sodnikovo osebno prepričanje ali interes, ki onemogoča nepristransko sojenje (subjektivni vidik nepristranskosti), kot tudi, kadar ima sodišče videz pristranskosti, ker obstajajo okoliščine, ki bi razumnemu človeku vzbudile upravičen dvom o sodnikovi nepristranskosti (objektivni vidik nepristranskosti).
6.
Zahteva pritožnika za izločitev sodnika ni utemeljena.
7.
Zatrjevanje sodnikovega javnega izražanja podpore politični stranki SDS in njenemu predsedniku je presplošno, da bi bilo mogoče ugotavljati vsebino, namen in čas teh izjav ter vsa druga kontekstualna dejstva, ki jih je treba poznati za presojo vpliva sodnikovega delovanja na jamstvo nepristranskega sojenja. Poleg tega Ustavno sodišče načeloma ne sprejema samodejnosti, da je že obstoj domnevne pripadnosti stranke v postopku in sodnika različnim ali morda nasprotujočim si političnim opcijam, ki jih zastopajo politične stranke v demokratičnem prostoru, sam po sebi razlog, ki sodniku onemogoča sojenje po pravu, dejstvih zadeve in argumentih, ki so predstavljeni v postopku, v katerem se odloča o pravicah te stranke. Čeprav pritožnik ni navajal, da bi bil sodnik član omenjene stranke, Ustavno sodišče ni spregledalo, da zakon ne predpisuje nezdružljivosti funkcije ustavnega sodnika s članstvom v politični stranki (prva alineja prvega odstavka 16. člena ZUstS).
[1]
Za odločanje o izločitvi sodnika bi lahko bilo upoštevno, če bi sodnikov odnos do določene politične stranke pomenil dovolj konkretno povezavo z vsebino pritožnikove zadeve ali pritožnikom samim.
[2]
Trditev v tej smeri pritožnik ni ponudil, zato ni utemeljil, da obstaja upravičen dvom o nepristranskosti konkretnega sodnika.
C.
8.
Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi drugega odstavka 33. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnici in sodnika dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar in dr. Rok Svetlič. Sklep je sprejelo soglasno.
dr. Matej Accetto
Predsednik
[1]
Funkcija sodnika Ustavnega sodišča ni združljiva s funkcijami v državnih organih, v organih lokalnih skupnostih, v organih političnih strank in v organih sindikatov.
[2]
Prim. odločitev Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi
Otegi Mondragon in drugi proti Španiji
z dne 3. 11. 2015, iz katere izhaja, da zgolj dejstvo, da je sodnik pripadal določeni politični stranki, ne vnaša dvoma o njegovi nepristranskosti, zlasti glede na to, da ni nobenega pokazatelja, da bi imelo sodnikovo članstvo v politični stranki kakršnokoli povezavo z vsebino pritožnikove zadeve (26. točka obrazložitve).
⇒