Up-416/24
Natisni
Opravilna št.:
Up-416/24
Datum odločitve:
8. 9. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.416.24
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Upravnega sodišča, Oddelka v Novi Gorici, št. III U 252/2019 z dne 22. 8. 2023
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Upravnega sodišča, Oddelka v Novi Gorici, št. III U 252/2019 z dne 22. 8. 2023
se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču.
Geslo:
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
Pravna podlaga:
Člen 55.b.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Ivan Seljak, Sečovlje, in drugi
Datum vloge:
30. 4. 2024
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
USE34222
Dokument v PDF obliki:
Up-416-24.pdf
172 KB
Prenesite datoteko
Up-416/24-11
8. 9. 2025
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki sta jo vložila
Ivan in Lidija Seljak,
oba
Sečovlje
,
ki ju zastopa Veljko Jan, odvetnik v Škofji Loki,
na seji 8. septembra 2025
sklenil
:
Ustavna pritožba zoper sodbo Upravnega sodišča, Oddelka v Novi Gorici, št. III U 252/2019 z dne 22. 8. 2023
se ne sprejme.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Ministrstvo za okolje in prostor (v nadaljevanju MOP) je v postopku ukrepanja po nadzorstveni pravici ugotovilo nezakonitost gradbenega dovoljenja, ki ga je Upravna enota Piran izdala pritožnikoma za nadomestno gradnjo z dozidavo in nadzidavo (v nadaljevanju gradbeno dovoljenje). Po presoji MOP je bila v postopku izdaje gradbenega dovoljenja storjena očitna kršitev materialnega prava. Iz odločbe MOP izhaja, da je bilo gradbeno dovoljenje izdano za novogradnjo (manj zahtevnega objekta – dvostanovanjske stavbe), ki jo 13. člen Odloka o prostorskih ureditvenih pogojih za območje planskih celot: Strunjan (1), Seča (8), Karbonar – Lucan (9), Sečovlje (11) in Liminjan – Vinjole– Krog (13) v občini Piran (Uradne objave Primorskih novic, št. 34/90, 4/91, 54/02, 3/04, 28/08, 15/09 in 4/10 – v nadaljevanju Odlok), na katerem temelji gradbeno dovoljenje, izven območij zgoščene pozidave ali nekmetijske dejavnosti prepoveduje. Po stališču MOP naj bi bila obenem nezakonito dovoljena tudi nadomestna gradnja, saj v času izdaje gradbenega dovoljenja institut nadomestne gradnje ni več obstajal, temveč je v skladu s 123. členom Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o graditvi objektov (Uradni list RS, št. 126/07 – v nadaljevanju ZGO-1B) obstajala le možnost gradnje nadomestnega objekta, pod pogojem, da se na upoštevni lokaciji skladno z določbami prostorskega akta lahko izvaja le takšna, tj. nadomestna gradnja, ki mora biti po velikosti in namembnosti enaka odstranjenemu objektu, v obravnavanem primeru pa Odlok ni predvideval le nadomestne gradnje. Ob nadaljnji ugotovitvi, da sta pritožnika sporni objekt že zgradila do faze grobih gradbenih del, MOP gradbenega dovoljenja ni razveljavilo, temveč je v skladu s tretjim odstavkom 47. člena Gradbenega zakona (Uradni list RS, št. 61/17, 72/17 – popr. in 65/20 – GZ) zgolj ugotovilo njegovo nezakonitost.
2. Upravno sodišče je tožbo zoper odločbo MOP zavrnilo. Ugotovilo je, da med strankama ni sporno dejansko stanje glede vsebine gradbenega dovoljenja in lege objekta na območju, ki ga ureja 13. člen Odloka, po katerem je gradnja stanovanjskih novogradenj prepovedana, dovoljena pa je nadomestna gradnja. Upravno sodišče je pojasnilo, da je zakonodajalec v prvem odstavku 123. člena ZGO-1B določil, kako se pojem "nadomestna gradnja" razlaga od začetka uporabe ZGO-1B, ki je ta pojem črtal, in sicer zato, ker so občinski prostorski akti kljub zakonski spremembi ta pojem še vedno uporabljali. Zavzelo je stališče, da je navedena zakonska določba jasna: nadomestne objekte je v primeru, ko je s prostorskim aktom dovoljena le nadomestna gradnja, mogoče graditi le tako, da se obstoječi objekt odstrani in na njegovem mestu zgradi nov objekt, ki pa mora izpolnjevati še dva nadaljnja pogoja, in sicer, da sta njegova velikost in namembnost enaki kot pri odstranjenem objektu. Po stališču Upravnega sodišča je razlaga pojma "nadomestna gradnja", uporabljenega v 13. členu Odloka, tudi v obravnavanem primeru vezana na uporabo 123. člena ZGO-1B. Razlago, za katero sta se zavzemala pritožnika (tj. da je novogradnja po 13. členu Odloka res prepovedana, vendar pa navedena določba poleg nadomestne gradnje dopušča tudi druge posege, zato ne drži, da je dovoljena samo nadomestna gradnja), je Upravno sodišče zavrnilo z utemeljitvijo, da bi vodila ravno do nasprotnega učinka, tj. do širitve pojma nadomestne gradnje, kot ga opredeljuje 123. člen ZGO-1B. Za predmetno zadevo je po stališču Upravnega sodišča ključno, da bi pritožnika morala za pridobitev gradbenega dovoljenja izpolnjevati pogoje po prvem odstavku 123. člena ZGO-1B. Ker ta pogoj po stališču Upravnega sodišča ni bil izpolnjen, je Upravno sodišče kot zakonito in utemeljeno potrdilo odločitev MOP, da je gradbeno dovoljenje nezakonito. Svojo odločitev, da ni izvedlo glavne obravnave, je Upravno sodišče utemeljilo s tem, da dejansko stanje ni bilo sporno in da pritožnika nista predlagala izvedbe nobenega dokaza. Vrhovno sodišče je predlog za dopustitev revizije zavrnilo.
3. Pritožnika zatrjujeta kršitev 2. in 3. člena, 22. člena v zvezi s 14. členom, ter 33., 153. in 155. člena Ustave. Kršen naj bi bil tudi 6. člen Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP). Kršitev načela enakosti v upravnem postopku in upravnem sporu pritožnika utemeljujeta z zatrjevanjem napačnega tolmačenja 123. člena ZGO-1B. Stališče, da bi pritožnika smela graditi le nov objekt, ki se povsem ujema s prvotnim porušenim, naj bi bilo sprejeto brez vsake dejanske in pravne podlage in zato očitno arbitrarno. Upravnemu sodišču pritožnika očitata, da je prezrlo, da v Odloku ni bila dovoljena izključno le enaka nadomestna gradnja, temveč nasprotno "dozidava in nadzidava, rekonstrukcija, nadomestna gradnja obstoječih legalno zgrajenih objektov
[
…
]
". Omejitev na objekt, ki se ujema z odstranjenim, naj zato ne bi prišla v poštev. Pritožnika menita, da ta omejitev velja le v primerih, ko prostorski akt dovoljuje samo takšno nadomestno gradnjo. Po njunem mnenju prvi odstavek 123. člena ZGO-1B vsebuje dve različni opredelitvi nadomestne gradnje: prva poved naj bi se nanašala na primere, kot je njun, ko prostorski akt ne dovoljuje zgolj enakih nadomestnih, temveč tudi povečane nadomestne gradnje, druga poved pa na primere, ko je v prostorskem aktu določena samo enaka nadomestna gradnja. Pritožnika utemeljujeta, da je bil namen zakonodajalca omogočiti rabo prostorskih aktov, ki uporabljajo pojem nadomestna gradnja v skladu s prej veljavno ureditvijo, in da navedena zakonska določba to vsebino ohranja. Arbitrarnost zahteve po upoštevanju gabaritov porušenega objekta naj bi se kazala v tem, da bi bilo nelogično zahtevati rekonstrukcijo starega objekta (ki je bila dovoljena), nato pa rušenje tega rekonstruiranega objekta in postavitev novega v gabaritih rekonstruiranega objekta. Sodna praksa, na katero se sklicuje Upravno sodišče, naj bi bila uporabljena neustrezno in izven konteksta ter naj bi je ne bilo mogoče uporabiti kot dokaz, da se mora nadomestni objekt ujemati s predhodnim.
4. Pritožnika nadalje zatrjujeta, da pogoji zanju niso bili enaki kot za druge graditelje v spornem obdobju. V dokaz prilagata gradbena dovoljenja, izdana na podlagi istovrstnih predpisov in ob istovrstnem dejanskem stanju v istem območju, ki po njunem mnenju potrjujejo enotno prakso na predmetnem območju. Trdita, da nista imela nobenega razloga, da ne bi zaupala v gradbeno dovoljenje, ki je bilo izdano v skladu z zakonom in enotno upravno prakso. V nobenem drugem primeru naj bi tudi ne bila uporabljena nadzorstvena pravica, čeprav bi MOP to po uradni dolžnosti lahko storilo. Tovrstna samovoljnost pri izvajanju zakona je po mnenju pritožnikov v nasprotju z načelom pravne varnosti. Upravni organi naj bi tudi še po izpodbijani odločbi MOP izdajali gradbena dovoljenja za objekte večjega obsega, kot ga je imel star objekt. Pritožnika trdita, da v obravnavanem primeru ne gre za očitno kršitev materialnega predpisa, ki bi utemeljevala poseg v gradbeno dovoljenje po nadzorstveni pravici. Nadzorstvena pravica naj bi bila uporabljena na podlagi razlage 123. člena ZGO-1B, ki naj bi odstopala od stališča v teoriji in praksi, nejasen predpis pa po ustaljeni sodni praksi ni razlog za uveljavitev nadzorstvene pravice, ki je kot izredno pravno sredstvo restriktivna. Zato naj bi odločba MOP v nasprotju s 155. členom Ustave posegala v pridobljene pravice pritožnikov in kršila načelo zaupanja v pravo iz 2. člena Ustave.
5. Upravnemu sodišču pritožnika očitata tudi kršitev pravice do izjave iz 22. člena Ustave, ker kljub njuni izrecni zahtevi ni izvedlo glavne obravnave. Upravno sodišče naj bi s tem tudi odstopilo od sodne prakse Vrhovnega sodišča ("npr. VSRS sklep št. X Ips 22/2020"). Pritožnika trdita, da sta pravočasno zatrjevala dejstva glede primerjave med njunim in istovrstnimi primeri, ki zaradi neizvedbe glavne obravnave ni bilo raziskano, in pravočasno predlagala razpis glavne obravnave. Z ravnanjem Upravnega sodišča naj bi jima bilo onemogočeno tudi podajanje svojih pravnih naziranj v zvezi z drugačno razlago 123. člena ZGO-1B. Ker je do ugotovitve nezakonitosti gradbenega dovoljenja prišlo v postopku z izrednim pravnim sredstvom, pritožnika menita, da bi morala v upravnem sporu imeti možnost, da se na obravnavi soočijo različna stališča, saj je prav sodni postopek namenjen zaščiti državljana kot šibkejše stranke v razmerju do države oziroma njenih organov.
6. Izpodbijani odločba MOP in sodba Upravnega sodišča naj bi kršili tudi 33. člen Ustave, saj pritožnikoma onemogočata izvrševanje njunih lastniških upravičenj v celoti. To kršitev pritožnika utemeljujeta z istimi razlogi kot hujše posledice, ki naj bi jima nastale z izpodbijano ugotovitvijo nezakonitosti gradbenega dovoljenja.
7. Hujše posledice pritožnika utemeljujeta z navedbami, da sta zaupala v veljavno gradbeno dovoljenje in vse svoje življenjske prihranke vložila v predmetno gradnjo doma, z izpodbijano odločitvijo pa sta izgubila vso pravno varnost, ki bi jo dom moral zagotavljati. Trdita, da zaradi ugotovljene nezakonitosti gradbenega dovoljenja ne moreta pridobiti uporabnega dovoljenja in zato ne moreta razpolagati z nepremičnino, je obremeniti, da bi vzela kredit, oziroma jo prodati, če bi želela v dom za starejše. Odsotnost uporabnega dovoljenja naj bi bila težava tudi za vse priključke in uporabo. Kot upokojenca, ki poleg pokojnine nimata drugih prihodkov in ki tudi nimata prihrankov, saj so bili vsi porabljeni za gradnjo, naj bi si ne mogla privoščiti morebitne legalizacije objekta, ta pa naj bi bila tudi sicer vprašljiva. Pritožnik zatrjuje tudi nepremoženjsko škodo, ki naj bi mu nastala zaradi porušenega ugleda zaradi očitkov nezakonite gradnje. Kot nekdanjemu načelniku upravne enote naj bi mu bila očitana zloraba položaja, zoper njega naj bi bila vložena kazenska ovadba, proti njemu pa naj bi se odvijala tudi medijska gonja. Zato naj bi bilo zanj izrednega pomena, da dokaže, da je vse pogoje za pridobitev gradbenega dovoljenja še posebej skrbno izpolnil. Po mnenju pritožnikov ustavna pritožba tudi odpira pravno vprašanje, ki je pomembno za zagotovitev širše pravne varnosti, enotne uporabe prava in za razvoj prava prek sodne prakse. Kot pritožnika navajata, se Odlok še uporablja, tudi drugi prostorski akti pa določajo možnost različnih vrst gradenj, zato bi odločitev Ustavnega sodišča pomembno prispevala k jasnim usmeritvam in odpravila nejasnost, ki jo je vnesla odločitev Upravnega sodišča.
B.
8. Pritožnika navajata, da izpodbijata odločbo MOP in obe sodni odločbi, izdani v upravnem sporu. Vendar pa iz vsebine ustavne pritožbe izhaja, da pritožnika sklepa Vrhovnega sodišča ne izpodbijata. Njuni očitki so usmerjeni zgolj zoper sodbo Upravnega sodišča in odločbo MOP, zato je senat Ustavnega sodišča štel, da z ustavno pritožbo izpodbijata sodbo Upravnega sodišča, s katero je bila zavrnjena njuna tožba zoper odločbo MOP o ugotovitvi nezakonitosti gradbenega dovoljenja.
9.
Po prvem odstavku 51. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS)
se ustavna pritožba lahko vloži, ko so izčrpana vsa pravna sredstva. Skladno z ustaljeno ustavnosodno presojo zahteva po izčrpanju pravnih sredstev ne pomeni le formalnega izčrpanja v obliki vložitve pravnega sredstva. Pomeni tudi zahtevo po materialnem izčrpanju, torej po vsebinskem uveljavljanju kršitev človekovih pravic že v vloženih pravnih sredstvih. Smisel zahteve po izčrpanju pravnih sredstev, ki je izraz načela subsidiarnosti ustavne pritožbe, je zagotoviti, da se vsa pristojna sodišča opredelijo do ustavnopravno pomembnih vprašanj in odpravijo morebitne kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin, Ustavno sodišče pa ima nato ob presoji ustavne pritožbe pred seboj ustavnopravno argumentacijo sodišč, kar pripomore h kakovosti in učinkovitosti ustavnosodnega odločanja.
[1]
Ustavno sodišče ugotavlja, da pritožnika
v pravnih sredstvih, ki sta jih imela na razpolago pred rednimi sodišči, nista uveljavljala vseh očitkov, s katerimi v ustavni pritožbi uveljavljata kršitev načela enake obravnave in prepovedi sodniške samovolje (arbitrarnosti) kot dveh vidikov pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Iz tožbe in predloga za dopustitev revizije tako ne izhaja, da bi pritožnika že v upravnem sporu uveljavljala, da sta se lahko utemeljeno zanesla na izdano gradbeno dovoljenje in da je MOP samovoljno zgolj v njunem primeru uporabilo institut ukrepanja po nadzorstveni pravici. Prav tako pritožnika v upravnem sporu nista uveljavljala očitkov, s katerimi v ustavni pritožbi utemeljujeta kršitev njune pravice do zasebne lastnine, varovane v okviru 33. člena Ustave. V tem delu pravna sredstva torej niso vsebinsko (materialno) izčrpana. Zato očitki o teh domnevnih kršitvah v postopku z ustavno pritožbo niso dopustni.
10. Pravica do glavne obravnave v upravnem sporu je sestavni del pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Ustavno sodišče je že sprejelo stališče, da sodišče ne more sprejeti ustavnoskladne in zakonite odločitve v posameznem sporu brez glavne obravnave, če mora poprej pravilno ugotoviti upoštevna, med strankami običajno sporna dejstva glede na vse okoliščine posameznega primera.
[2]
V obravnavanem primeru sta pritožnika v predlogu za dopustitev revizije Vrhovnemu sodišču predlagala, naj dopusti revizijo med drugim v zvezi z vprašanjem, ali lahko Upravno sodišče zavrne strankino zahtevo za izvedbo glavne obravnave, čeprav je stranka izrecno zahtevala, naj se izvede njeno zaslišanje z namenom, da se ugotovi dejansko stanje. Iz utemeljitve predloga za dopustitev revizije dodatno izhaja stališče pritožnikov, da je treba v upravnem sporu strankam zagotoviti, da ob ustreznem materialnem procesnem vodstvu uresničijo svojo pravico do nadaljnjega navajanja dejstev in predlaganja dokazov, ter utemeljitev, da bi v obravnavanem primeru pritožnika na ustni obravnavi lahko še predlagala zaslišanje prič, uradnikov upravne enote o praksi in stališču Občine Piran glede razlage prostorskih ureditvenih pogojev. Razlaga prostorskih ureditvenih pogojev, kot jih je določal Odlok, pomeni razlago predpisa in ne ugotavljanja dejstev, zato tovrstna ubeseditev vprašanja v predlogu za dopustitev revizije ne more voditi do zaključka, da je bilo v postopku pred Upravnim sodiščem sporno dejansko stanje. Obenem tudi iz tožbe izhaja, da sta jo pritožnika vložila zaradi napačne uporabe materialnega prava, poziv za razpis glavne obravnave z dne 2. 6. 2022 pa sta utemeljila zgolj z "občutljivostjo primera". Očitka, da
sta pravočasno zatrjevala dejstva glede primerjave med njunim in istovrstnimi primeri, pa pritožnika ne izkažeta.
Ker torej ni mogoče šteti, da je bilo med strankama v upravnem sporu dejansko stanje sporno, je očitek o kršitvi pravice do glavne obravnave zaradi ugotovitve dejanskega stanja očitno neutemeljen. Posledično tudi očitno ni utemeljen njun očitek, da je Upravno sodišče s tem, ko glavne obravnave ni izvedlo, odstopilo od sodne prakse Vrhovnega sodišča. Iz edine odločitve Vrhovnega sodišča, na katero se pritožnika sklicujeta, namreč izhaja, da neizvedba glavne obravnave v primeru, ko dejansko stanje, ki je bilo podlaga za izdajo upravnega akta, med tožnikom in tožencem ni sporno, sama po sebi ni v nasprotju z zahtevami poštenega postopka iz 22. člena Ustave, saj v takem primeru sodišče obravnava le pravna vprašanja.
[3]
Očitka, da jima je bilo z opustitvijo glavne obravnave
onemogočeno tudi podajanje njunih pravnih naziranj v zvezi z drugačno razlago 123. člena ZGO-1B in
da bi moralo Upravno sodišče glavno obravnavo izvesti že zato, ker
je do ugotovitve nezakonitosti gradbenega dovoljenja prišlo v postopku z izrednim pravnim sredstvom, pa pritožnika prvič uveljavljata šele v ustavni pritožbi, zato ta dva očitka nista dopustna.
11. Očitno neutemeljen je tudi očitek o arbitrarni razlagi pojma nadomestna gradnja in 123. člena ZGO-1B, s čimer pritožnika prav tako zatrjujeta kršitev 22. člena Ustave. Po ustaljeni ustavnosodni presoji je prepoved sodniške samovolje oziroma arbitrarnosti kršena, kadar je sodna odločba že na prvi pogled očitno napačna oziroma kadar ni oprta na razumne pravne razloge, zaradi česar je utemeljeno sklepanje, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, temveč na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev, ali kadar so argumenti sodišča že na prvi pogled tako nerazumni, da po nobeni od mogočih razlag zakona ne pridejo v poštev, in je zato odločitev sodišča očitno napačna.
[4]
V obravnavanem primeru izpodbijani sodbi tega ni mogoče očitati. Razlaga 123. člena ZGO-1B, ki jo je sprejelo Upravno sodišče (tj. da je nadomestne objekte v primeru, ko je s prostorskim aktom dovoljena le nadomestna gradnja, mogoče graditi le tako, da se obstoječi objekt odstrani in na njegovem mestu zgradi nov objekt, ki pa mora izpolnjevati še dva nadaljnja pogoja, in sicer, da sta njegova velikost in namembnost enaki kot pri odstranjenem objektu), je jasna in logična. Podprta je tudi z namenom zakonodajalca, da črta pojem "nadomestna gradnja" zaradi preprečitve zlorab, ko se nadomeščeni objekti ne odstranijo ali pa se zgradijo povsem drugačni (večji) objekti kot objekt, ki ga je treba odstraniti, pogosto pa tudi na povsem drugi lokaciji.
[5]
12. Člena 2 in 155 Ustave neposredno ne urejata človekovih pravic in temeljnih svoboščin, zato se nanju v postopku z ustavno pritožbo praviloma ni mogoče sklicevati.
13. Ker glede na navedeno niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena ZUstS, senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo
.
C.
14. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena
ZUstS
ter prve alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20)
v sestavi: predsednica senata dr. Špelca Mežnar ter člana dr. Matej Accetto in dr. Neža Kogovšek Šalamon.
Sklep je sprejel soglasno.
dr. Špelca Mežnar
Predsednica senata
[1]
Tako na primer odločbi Ustavnega sodišča št. Up-645/13 z dne 3. 3. 2016 (Uradni list RS, št. 24/16), 11. točka obrazložitve, in št. Up-33/05 z dne 6. 3. 2008 (Uradni list RS, št. 40/08, in OdlUS XVII, 25), 12. točka obrazložitve.
[2]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-360/16 z dne 18. 6. 2020 (Uradni list RS, št. 13/21, in OdlUS XXV, 38), 13. točka obrazložitve.
[3]
Sklep Vrhovnega sodišča št. X Ips 22/2020 z dne 26. 8. 2020, 13. točka obrazložitve.
[4]
Glej na primer odločbi Ustavnega sodišča št. Up-572/06 z dne 8. 11. 2007 (Uradni list RS, št. 107/07, in OdlUS XVI, 112), 5. točka obrazložitve, in št. Up-603/21 z dne 26. 5. 2022, 8. točka obrazložitve.
[5]
Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o graditvi objektov z dne 6. 9. 2007 (EVA: 2004-2511-0189), obrazložitev k 1. členu predloga zakona (točka 7.3.).