Up-174/22, Up-185/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-174/22, Up-185/22
Datum odločitve:
6. 3. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.174.22
Akt:
Ustavni pritožbi zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 667/2021 z dne 24. 5. 2021 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. P 1355/2017-III z dne 15. 11. 2020
Izrek:
Ustavni pritožbi zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 667/2021 z dne 24. 5. 2021 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. P 1355/2017-III z dne 15. 11. 2020 se zavrneta.
Evidenčni stavek:
Položaj pritožnice, ki je zaradi posebnega varstva izbrisanih oseb prejela pavšalno odškodnino v upravnem postopku, zaradi neizkazanosti predpostavk pa ji ni bila prisojena še dodatna odškodnina v sodnem postopku, ni ustavno nevzdržen, temveč je izraz ustrezne obravnave posebnega varstva izbrisanih oseb, ob hkratni zahtevi, da se različni primeri izbrisanih vrednotijo različno, glede na konkretne okoliščine vsake obravnavane zadeve. Ni v nasprotju s pravico iz 26. člena Ustave, da se izbrisani osebi v sodnem postopku dodatna individualizirana odškodnina prisodi (šele) takrat, ko se ugotovi izpolnitev vseh predpostavk civilne odškodninske odgovornosti in je izkazan tudi večji obseg škode, kot je bil določen v pavšalu upravnega postopka.
Geslo:
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 32, 34, 35, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-174/22, Up 185/22 z dne 6. 3. 2025 | Ustavno sodišče Republike Slovenije
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Elvisa Osmanović, Ljubljana
Datum vloge:
6. 2. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US34070
Dokument v PDF obliki:
Up-174-22, Up-185-22 - Sklep.pdf
171 KB
Prenesite datoteko
Up-174-22, Up-185-22 - Odločba.pdf
177 KB
Prenesite datoteko
Up-174-22, Up-185-22-Odklonilno LM dr. Kogovšek Šalamon.pdf
143 KB
Prenesite datoteko
Up-174/22-18
Up-185/22-16
9. 5. 2023
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavnih pritožb, ki ju je vložila Elvisa Osmanović, Ljubljana, ki jo zastopata mag. Matevž Krivic, Medvode, in Maja Ramšak, odvetnica v Ljubljani, na seji senata 17. aprila 2023 in v postopku po tretjem odstavku 55.c člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21)
sklenilo:
1. Ustavni pritožbi zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 667/2021 z dne 24. 5. 2021 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. P 1355/2017-III z dne 15. 11. 2020 se sprejmeta v obravnavo.
2. Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II DoR 364/2021 z dne 1. 12. 2021 se ne sprejme.
OBRAZLOŽITEV
1. Pritožnica je na podlagi Zakona o povračilu škode osebam, ki so bile izbrisane iz registra stalnega prebivalstva (Uradni list RS, št. 99/13 in 85/18 – ZPŠOIRSP) v pravnomočno končanem upravnem postopku prejela posplošeno odškodnino za 261 mesecev izbrisa v znesku 13.050 EUR. V obravnavani pravdi je od države zahtevala še dodatnih 220.626,32 EUR odškodnine za nepremoženjsko in premoženjsko škodo zaradi izbrisa iz registra stalnega prebivalstva. Sodišče prve stopnje je presodilo, da glede na že prejeto odškodnino do dodatne ni bila upravičena, zato je zahtevek zavrnilo, kar je z zavrnitvijo njenih pritožb potrdilo tudi sodišče druge stopnje. Pritožnica je vložila predlog za dopustitve revizije, ki ga je Vrhovno sodišče zavrnilo.
2. Zoper navedene sodne odločbe pritožnica vlaga ustavni pritožbi, s prvo navedeno izpodbija vse omenjene sodne odločbe, z drugo pa le sodbi. Zatrjuje kršitev pravic iz 14., 22., 32., 34. in 35. člena Ustave in 8. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP). Pritožnica izpodbija neobrazloženost sklepa Vrhovnega sodišča in zatrjuje odstop od presoje Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-268/20 z dne 10. 6. 2021 (OdlUS XXVI, 46). V smislu odprave trajajočih krivic uveljavlja hujše posledice in pomembnost ustavnopravnih vprašanj, kakor jih je podala v predlogu za dopustitev revizije. Pritožnica navaja tudi, da je sodišče zmotno razlagalo položaj glede zapustitve države, pri čemer se navezuje na pojme iz Zakona o urejanju statusa državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji (Uradni list RS, št. 76/10 – uradno prečiščeno besedilo – ZUSDDD). Trdi, da upravičena odsotnost ni pomenila prekinitve bivanja, saj naj bi obstajala zveza med njenim izbrisom in nemožnostjo vrnitve v Republiko Slovenijo. Vrnitev ji naj ne bi bila dovoljena prav zaradi izbrisa in s tem povezanih ovir. V tem smislu pritožnica izpodbija oceno sodišč glede bivanjskega interesa. Sodišče naj bi postopalo v nasprotju s presojo Ustavnega sodišča iz odločb št. U-I-284/94 z dne 4. 2. 1999 (Uradni list RS, št. 14/99, in OdlUS VIII, 22) in št. U-I-246/02 z dne 3. 4. 2003 (Uradni list RS, št. 36/03, in OdlUS XII, 24). Pritožnica se sklicuje na sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi
Kurić in drugi proti Sloveniji
z dne 26. 6. 2012. Kot protiustavno izpodbija stališče glede védenja, polemizira z razlogi glede uporabe pravil odškodninskega prava ter uveljavlja neobrazloženost in druge postopkovne kršitve (glede razjasnjevalne dolžnosti sodišča itd.).
3. Ustavno sodišče je ustavni pritožbi zoper sodbi sprejelo v obravnavo. Presodilo bo, ali so bile z izpodbijanima sodbama kršene pritožničine človekove pravice oziroma temeljne svoboščine (1. točka izreka).
4. Senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe zoper sklep Vrhovnega sodišča ni sprejel v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, in 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) (2. točka izreka).
5. Ustavno sodišče je sprejelo 1. točko izreka sklepa na podlagi drugega odstavka 55.b člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnice in sodniki dr. Rok Čeferin, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rajko Knez, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Za sprejem ustavne pritožbe so se izrekli sodnici Kogovšek Šalamon in Šugman Stubbs ter sodnika Accetto in Knez. Senat Ustavnega sodišča je soglasno sprejel 2. točko izreka tega sklepa na podlagi drugega odstavka 55.b člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Rajko Knez ter člana dr. Rok Čeferin in dr. Rok Svetlič.
dr. Matej Accetto
Predsednik
Up-174/22-35
Up-185/22-32
6. 3. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopkih odločanja o ustavnih pritožbah Elvise Osmanović, Ljubljana, ki jo zastopata mag. Matevž Krivic, Medvode, in Maja Ramšak, odvetnica v Ljubljani, na seji 6. marca 2025
odločilo:
Ustavni pritožbi zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 667/2021 z dne 24. 5. 2021 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. P 1355/2017-III z dne 15. 11. 2020 se zavrneta.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.Pritožnica je na podlagi Zakona o povračilu škode osebam, ki so bile izbrisane iz registra stalnega prebivalstva (Uradni list RS, št. 99/13 in 85/18 – v nadaljevanju ZPŠOIRSP) v pravnomočno končanem upravnem postopku prejela posplošeno odškodnino za 261 mesecev izbrisa v znesku 13.050 EUR. V obravnavani pravdi je od države zahtevala še dodatnih 220.626,32 EUR odškodnine za nepremoženjsko in premoženjsko škodo zaradi izbrisa iz registra stalnega prebivalstva. Sodišče prve stopnje je presodilo, da glede na že prejeto odškodnino do dodatne ni bila upravičena, zato je zahtevek zavrnilo, kar je z zavrnitvijo njenih pritožb potrdilo tudi sodišče druge stopnje. Pritožnica je vložila predlog za dopustitev revizije, ki ga je Vrhovno sodišče zavrnilo.
2. Sodišči prve in druge stopnje sta zavzeli stališče, da med izbrisom in zatrjevano škodo v obdobju med letoma 1992 in 2010 ni bila podana vzročna zveza
[1]
oziroma izkazana škoda.
[2]
V sodbah je bilo med drugim ugotovljeno, da je mladoletna pritožnica, tedaj državljanka Bosne in Hercegovine (v nadaljevanju BiH), z družino prostovoljno zapustila Slovenijo že v avgustu 1991, kar je bilo pol leta pred izbrisom iz registra stalnega prebivalstva v februarju 1992. Odšla je v Nemčijo, kjer so jo nemški organi, ker ji ni uspelo urediti potrebne dokumentacije, vrnili v BiH kot državo njenega državljanstva. Pritožnica se je v BiH poročila in rodila prvega otroka. Zaradi slabih razmer in diskriminacije, ker je Rominja, se je z družino v letu 2003 ilegalno odpravila v Avstrijo, od tam pa najprej na Švedsko (kjer so živeli moževi bratje, ki so njihovo pot tudi financirali) in nato na Dansko (kjer je pritožnica rodila drugega otroka). Danski organi so družino vrnili v Avstrijo, tam pa se je družina strinjala s prostovoljno vrnitvijo v izvorno državo BiH. Julija 2010 je pritožnica z družino ilegalno vstopila v Republiko Slovenijo. Oba z možem sta v azilnem postopku povedala, da sta BiH zapustila, ker sta bila preganjana kot Roma. Za izbris iz registra prebivalstva v Sloveniji je pritožnica izvedela šele v letu 2011, ko je njen pooblaščenec vložil prošnjo za dovolitev zadrževanja. Sodišči prve in druge stopnje sta zato sklenili, da do leta 2010 Slovenija ni bila središče pritožničinih interesov, pri čemer pritožnica ni trdila ali izkazala, da si je vrnitve v Slovenijo pred tem želela, se poskušala vrniti oziroma da ji je bila vrnitev onemogočena zaradi posledic izbrisa. Pri tem sta sodišči nekatere njene navedbe ocenili kot neverodostojne in prirejene potrebam postopka.
[3]
Za obdobje med letoma 2011 in 2013 sta sodišči pritožnici prisodili odškodnino v skupnem znesku 10.750 EUR,
[4]
kar ne presega že dodeljene posplošene odškodnine iz upravnega postopka.
3. Zoper sodne odločbe o zavrnitvi njenega tožbenega zahtevka, pritožbe in predloga za dopustitev revizije je pritožnica vložila ustavni pritožbi. V njiju zatrjuje kršitev pravic iz 14., 22., 32., 34. in 35. člena Ustave, smiselno pa uveljavlja tudi kršitev pravice iz 26. člena Ustave ter 8. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). Izpodbija stališče glede škode in vzročne zveze. Trdi, da sodišči nista upoštevali njenih navedb in dokazov, da v BiH ni imela nikogar, da celotna družina živi v Sloveniji, da je bila kot Rominja v BiH diskriminirana, da je zato tudi po deportaciji iz Nemčije pobegnila iz BiH na Švedsko oziroma Dansko, od koder se je z družino vrnila v Slovenijo in v njej živela kot prosilka za mednarodno zaščito oziroma kasneje na podlagi zadrževanja. Okoliščine v zvezi z njenim vračanjem iz Nemčije v BiH, življenje v BiH, dvakratno bežanje družine iz BiH zaradi tamkajšnjih razmer naj bi kazali na to, da se pritožnica ni mogla vrniti v Slovenijo ravno zaradi izbrisa. Njen interes za bivanje v Sloveniji naj bi bil izkazan z dejstvom, da se je vrnila v Slovenijo, kjer še vedno živi. Trdi, da upravičena odsotnost ni pomenila prekinitve bivanja, obstajala naj bi namreč jasna zveza med njenim izbrisom in nemožnostjo vrnitve v Slovenijo. Vrnitev vanjo naj ji ne bi bila dovoljena prav zaradi izbrisa in s tem povezanih ovir. V tem smislu pritožnica izpodbija oceno sodišč glede bivanjskega interesa. Navaja, da sta sodišči zmotno razlagali njen položaj glede zapustitve države, pri čemer se navezuje na pojme iz Zakona o urejanju statusa državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji (Uradni list RS, št. 76/10 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZUSDDD). Pritožnica meni, da gre za napačno razumevanje področja izbrisanih, če bi se potrdilo stališče glede védenja o škodi. Zatrjuje odstop od presoje Ustavnega sodišča iz odločbe št. Up-268/20 z dne 10. 6. 2021 (OdlUS XXVI, 46). Sodišči naj bi ravnali v nasprotju s presojo Ustavnega sodišča iz odločb št. U-I-284/94 z dne 4. 2. 1999 (Uradni list RS, št. 14/99, in OdlUS VIII, 22) in št. U-I-246/02 z dne 3. 4. 2003 (Uradni list RS, št. 36/03, in OdlUS XII, 24). Pritožnica se sklicuje tudi na sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevi
Kurić in drugi proti Sloveniji
z dne 26. 6. 2012 in z dne 12. 3. 2014 ter uveljavlja kršitve postopkovnih pravil (glede obrazložitve in pojasnjevalne dolžnosti sodišča ter glede vezanosti sodišča na odločbo upravne enote in s tem povezano domnevno kršitvijo načela pravnomočnosti).
4. Ustavno sodišče je s sklepom št. Up-174/22, Up-185/22 z dne 9. 5. 2023 ustavni pritožbi sprejelo v obravnavo v delu, v katerem pritožnica izpodbija sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 667/2021 z dne 24. 5. 2021 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani št. P 1355/2017-III z dne 15. 11. 2020, ne pa tudi v delu, v katerem izpodbija sklep Vrhovnega sodišča II DoR 364/2021 z dne 1. 12. 2021.
5. Ustavno sodišče je pridobilo spis Okrožnega sodišča v Ljubljani P 1355/2017-III in vanj vpogledalo.
6. Ustavno sodišče je ustavni pritožbi vročilo toženi stranki v pravdi, ki je podala svoj odgovor in predlagala zavrnitev obeh ustavnih pritožb kot neutemeljenih. Predstavila je ključne dele izpodbijanih sodb v povezavi s pritožničinimi navedbami. Izpostavila je, da pritožnica ni pravočasno uveljavljala nekaterih kršitev človekovih pravic, več pritožničinih navedb pa naj bi bile nedovoljene pritožbene novote. Po mnenju tožene stranke pritožnici ni uspelo izkazati škode in vzročne zveze, zato do dodatne odškodnine ni upravičena. Tožena stranka je zavrnila povezavo s primeri iz sodne prakse, na katere se sklicuje pritožnica.
7.Ustavno sodišče je odgovor nasprotne udeleženke vročilo pritožnici, ki je navedbe iz odgovora zavrnila. S citati svojih vlog je utemeljevala materialno izčrpanje pravnih sredstev, ponovno poudarila primerjavo svoje zadeve z zadevo št. Up-268/20 in ponovila zanjo bistvena sporna vprašanja. Z njenim odgovorom je Ustavno sodišče seznanilo toženo stranko v pravdi.
B. – I.
8. Ne držijo navedbe tožene stranke, da pritožnica v ustavni pritožbi uveljavljanih kršitev Ustave ni zatrjevala že v sodnem postopku. Pritožnica je v pritožbi in v predlogu za dopustitev revizije smiselno zatrjevala ustavno nedopustnost stališča o odsotnosti vzročne zveze med izbrisom in težkimi okoliščinami življenja v tujini ter utemeljevala odstop od sodne prakse s sklicevanjem na zadevi
Kurić in drugi proti Sloveniji
in na odločitve Ustavnega sodišča glede izbrisanih, s čimer je pravna sredstva izčrpala v materialnem smislu.
B. – II.
9. Pravico do odprave posledic kršitve človekovih pravic posamezniku zagotavlja četrti odstavek 15. člena Ustave. Takšno odpravo je mogoče zagotoviti z vsebinskim priznanjem kršitve človekovih pravic (moralno zadoščenje), z vzpostavitvijo prejšnjega stanja in s pravico do odškodnine. Po že izraženem stališču Ustavnega sodišča je bilo vsem izbrisanim osebam zagotovljeno moralno zadoščenje z ugotovitvijo kršitev človekovih pravic z odločbami Ustavnega sodišča ter z izrecnim in vsebinskim priznanjem kršitev človekovih pravic s strani najvišjih organov Republike Slovenije. Odprava posledic kršitve z vzpostavitvijo prejšnjega stanja prinaša možnost pridobitve dovoljenja za stalno prebivanje na podlagi ZUSDDD. S sprejetjem ZPŠOIRSP pa je zakonodajalec izvršil sodbo velikega senata ESČP v zadevi
Kurić in drugi proti Sloveniji
z dne 26. 6. 2012 ter v pravnem redu sistemsko uredil povračilo škode, ki je posameznikom nastala zaradi izbrisa.
[5]
V zvezi z ureditvijo denarne odškodnine je zakonodajalec vzpostavil dva sistema uveljavljanja odškodninskih zahtevkov, in sicer v upravnem in sodnem postopku, pri čemer je upravičencu prepuščena odločitev o tem, ali bo (pavšalno) odškodnino uveljavljal le v upravnem postopku ali pa bo nato zahteval še višjo denarno odškodnino v sodnem postopku.
[6]
Različnost dejanskih položajev posameznih izbrisanih oseb je vplivala na težo posledic, ki so jih izbrisane osebe trpele zaradi izbrisa. Primeren in zadosten način odprave posledic kršitev človekovih pravic je torej odvisen od individualnih okoliščin vsakega posameznega primera.
10. Pritožnica je bila deležna vseh treh oblik odprave posledic kršitve človekovih pravic zaradi izbrisa iz registra prebivalstva. Poleg splošnega moralnega zadoščenja, namenjenega vsem izbrisanim osebam, je v upravnem postopku pridobila dovoljenje za stalno prebivanje na podlagi ZUSDDD ter v upravnem postopku po ZPŠOIRSP prejela 13.050,00 EUR pavšalne odškodnine. V tu obravnavanem sodnem postopku je pritožnica uveljavljala dodatno, individualizirano odškodnino zaradi izbrisa, urejeno v 10. do 12. členu ZPŠOIRSP.
11. Pravico do povračila škode, nastale v zvezi z opravljanjem službe ali kakšne druge dejavnosti državnega organa, posameznikom zagotavlja 26. člen Ustave. Po ustaljeni ustavnosodni presoji gre za kršitev pravice iz 26. člena Ustave, če sodišče opre svojo odločitev na pravno stališče, ki bi bilo z vidika te pravice nesprejemljivo.
[7]
Skladno s tem izhodiščem je Ustavno sodišče v konkretni zadevi presojalo, ali je izpodbijano stališče rednih stališč o odsotnosti vzročne zveze med izbrisom pritožnice in zatrjevano škodo ustavno skladno. Ob tem je preverilo, ali sta redni sodišči ustrezno ovrednotili tudi specifične okoliščine, v katerih se je zaradi protipravnega ravnanja države znašla izbrisana pritožnica.
12. Ustavno sodišče je že zavzelo stališče, da ni v nasprotju s pravico do povračila škode po 26. členu Ustave, če sodišče v odškodninski pravdi zoper državo, tako kot v vsaki drugi pravdi za plačilo odškodnine, presoja ne le vprašanja protipravnosti ravnanja, pač pa je pogoj za uspeh zahtevka tudi obstoj drugih predpostavk odškodninske odgovornosti – predvsem obstoj vzročne zveze.
[8]
Prav tako ni ustavno sporno sklepanje, da vzročna zveza med kršitvijo državnega organa in posledico ni podana, če bi tudi brez ugotovljene kršitve državnega organa prišlo do iste posledice.
[9]
13. Ustavno sodišče je v nadaljevanju presojalo pritožničino tezo, da poseben položaj izbrisanih oseb terja drugačno (milejšo) presojo predpostavk odškodninske odgovornosti. Pomen pravice 26. člena Ustave za skupino izbrisanih oseb je Ustavno sodišče že obravnavalo v odločbi št. Up-1177/12, Up-89/14 z dne 28. 5. 2015.
[10]
Bistveno je, da navedena ustavna pravica izbrisanim osebam daje možnost učinkovitega povračila utrpele škode, če jim je ta nastala zaradi izbrisa kot sistemske protipravnosti na strani države. Zakonodajalec je za izbrisane osebe olajšal postopek uveljavljanja denarne odškodnine na način, da je predvidel poenostavljen (upravni) postopek za pridobitev pavšalne denarne odškodnine, v katerem oškodovancem ni treba izkazovati predpostavk odškodninske odgovornosti, ki veljajo po splošnih obligacijskopravnih pravilih, temveč zadošča izkazano obdobje izbrisa.
[11]
Tistim, ki menijo, da jim z upravno odškodnino ni bila povrnjena celotna škoda zaradi izbrisa, ZPŠOIRSP omogoča uveljavljanje dodatnih odškodninskih zahtevkov v sodnem (pravdnem) postopku.
[12]
Do sedaj obravnavani primeri kažejo, da so se izbrisane osebe po izbrisu znašle v različnih dejanskih situacijah, ki so vplivale na težo posledic, utrpelih zaradi izbrisa. Po presoji Ustavnega sodišča položaj pritožnice, ki je zaradi posebnega varstva izbrisanih oseb prejela pavšalno odškodnino v upravnem postopku, zaradi neizkazanosti predpostavk pa ji ni bila prisojena še dodatna odškodnina v sodnem postopku, ni ustavno nevzdržen (kar poskušata prikazati obe ustavni pritožbi), temveč je izraz ustrezne obravnave posebnega varstva izbrisanih oseb, ob hkratni zahtevi, da se različni primeri izbrisanih vrednotijo različno, glede na konkretne okoliščine vsake obravnavane zadeve. Zato ni v nasprotju s pravico iz 26. člena Ustave, da se izbrisani osebi v sodnem postopku dodatna individualizirana odškodnina prisodi (šele) takrat, ko se ugotovi izpolnitev vseh predpostavk civilne odškodninske odgovornosti in je izkazan tudi večji obseg škode, kot je bil določen v pavšalu upravnega postopka.
14. Pri svoji presoji je Ustavno sodišče vezano na dejansko stanje, kot sta ga ugotovili sodišči v sodnem postopku (glej 2. točko obrazložitve te odločbe). Redni sodišči sta odsotnost pravno upoštevne vzročne zveze med izbrisom in zatrjevano škodo utemeljili z ugotovitvami, da je pritožnica Slovenijo z družino prostovoljno zapustila v avgustu 1991, kar je bilo pol leta pred izbrisom v februarju 1992, ter v nadaljevanju 19 let, vse do leta 2010, ni kazala interesa za bivanje v Sloveniji. Zaradi opisanih pritožničinih življenjskih interesov, ki so bili očitno drugje kot v Sloveniji, je ostala možna posledica izbrisa iz registra prebivališča, v smislu v ustavnih pritožbah očitane ovire za vrnitev v Slovenijo, le abstraktna, nepovezana in v konkretnem primeru dejansko neobstoječa (neizkazana). Ni bila torej podana nobena upoštevna okoliščina glede (ne)zmožnosti vrnitve: ne upravičena odsotnost v tujini, ne prekinjeno dejansko prebivanje v Sloveniji in ne onemogočanje vrnitve v Slovenijo zaradi izbrisa. Trditve pritožnice iz obeh ustavnih pritožb, ki podanim ugotovitvam nasprotujejo in izhajajo iz drugačnih dejstev, čeprav niso bila ugotovljena, so neupoštevne. Ustavno sodišče namreč ni instanca rednih sodišč in ne preverja pravilnosti dejanskih ugotovitev. Enako Ustavno sodišče ne presoja zakonitosti sodnih odločb na ravni (ne)pravilne uporabe materialnega ali procesnega zakonskega prava. Posledično pritožnici ne more uspeti z navedbami o nepravilni uporabi ZUSDDD in o kršitvah procesnega zakona, ne da bi te očitke obrazloženo privzdignila na ustavno raven.
15. Pritožnica izpodbijanima sodbama očita samovoljen odstop od sodne prakse in uveljavlja kršitev pravice do enakega varstva pravic v postopku iz 22. člena Ustave. Domnevni odstop obrazloženo konkretizira le v povezavi z odločbo št. Up-268/20. V tej zadevi je Ustavno sodišče odločalo o ustavni dopustnosti zavrnitve prošnje za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje tujca na podlagi ZUSDDD, in ne o pravici do odškodnine zaradi izbrisa, zaradi česar zadevi nista medsebojno primerljivi in odstop od sodne prakse ni izkazan. To velja tudi za druge v ustavni pritožbi izpostavljene primere,
[13]
ki so uporabni le kot splošna praksa glede razumevanja razvoja in položaja izbrisanih ter odprave s tem povezanih krivic. Znakov, da bi redni sodišči to področje oziroma prakso, vključno z zadevama
Kurić in drugi proti Sloveniji
, uporabili ali razlagali ustavno neskladno ali da bi bila pritožnica obravnavana neenako, ni.
16. Pritožnica v ustavni pritožbi izpodbijanima sodbama očita tudi kršitve 32., 34. in 35. člena Ustave, vendar svojih očitkov ne konkretizira in ne pojasni, kako odločitev o zavrnitvi njenega odškodninskega zahtevka posega v njene pravice do svobode gibanja, do varnosti in do dostojanstva. Posledično teh očitkov ni mogoče vsebinsko presojati.
17. Ker z izpodbijanima sodbama pritožnici niso bile kršene ustavne pravice, je Ustavno sodišče obe ustavni pritožbi zavrnilo.
C.
18. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 –
uradno prečiščeno besedilo,
109/12, 23/20 in 92/21
– ZUstS)
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnici in sodniki dr. Matej Accetto,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič in Marko Šorli.
Odločbo je sprejelo s petimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodnica Kogovšek Šalamon in sodnika Accetto ter Knez. Sodnica Kogovšek Šalamon je dala odklonilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Primerjaj s 23.–37. točko obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje in 19.–30. točko obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje.
[2]
Primerjaj z 38.–42. točko obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje in 32.–42. točko obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje.
[3]
Npr. 30. točka obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje.
[4]
Prav tam; za nepremoženjsko škodo v višini 1.250 EUR in premoženjsko škodo v višini 9.500 EUR.
[5]
Odbor ministrov Sveta Evrope, ki je na podlagi drugega odstavka 46. člena EKČP pristojen za nadzorovanje izvršitev sodbe ESČP, je sprejel Resolucijo CM/ResDH (2016) 112 z dne 25. 5. 2016. Ugotovil je, da je morala Republika Slovenija zagotoviti individualne ukrepe, s katerimi se odpravijo posledice kršitev človekovih pravic in se v največji možni meri zagotovi vrnitev v prejšnje stanje, ter sprejeti splošne ukrepe, s katerimi se preprečijo podobne kršitve. Odbor ministrov je upošteval, da sta bila z namenom odprave posledic kršitev človekovih pravic kot splošna ukrepa sprejeta ZUSDDD in ZPŠOIRSP. Ugotovil je, da je Republika Slovenija sprejela ustrezne ukrepe. Glej tudi odločitev ESČP v zadevi
Anastasov in drugi proti Sloveniji
z dne 18. 10. 2016, 86.–88. točka obrazložitve.
[6]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-l-80/16, 166/16, U-l-173/16 z dne 15. 3. 2018 (Uradni list RS, št. 24/18, in OdlUS XXIII, 3), 32. točka obrazložitve.
[7]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. Up-2/04 z dne 4. 5. 2005 (OdlUS XIV, 46) in odločbo Ustavnega sodišča št. Up-695/11 z dne 10. 1. 2013 (Uradni list RS, št. 9/13, in OdlUS XX, 13), 8. točka obrazložitve.
[8]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. Up-75/04 z dne 19. 9. 2005, 4. točka obrazložitve, in odločbo Ustavnega sodišča št. Up-239/15, 19. točka obrazložitve.
[9]
Prav tam.
[10]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1177/12, Up-89/14 z dne 28. 5. 2015 (Uradni list RS, št. 42/15, in OdlUS XXI, 15), 9.–17. točka obrazložitve.
[11]
Gre za postopek po 6.–9. členu ZPŠOIRSP. Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-l-80/16, 166/16, U-l-173/16, 33. točka obrazložitve.
[12]
Členi 10 do 12 ZPŠOIRSP.
[13]
Pritožnica se sklicuje na odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-284/94 in št. U-I-246/02.
⇒
Up-174/22-36
Up-185/22-33
2
1. 3. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. NEŽE KOGOVŠEK ŠALAMON
K ODLOČBI ŠT.
Up-174/22
, Up-185/22
Z DNE 6. 3. 2025
Odločbe št. Up-174/22, Up-185/22 nisem mogla podpreti, saj se ne strinjam z njenim nosilnim stališčem, ki je, da ni v nasprotju s pravico iz 26. člena Ustave, da se izbrisani osebi v sodnem postopku dodatna individualizirana odškodnina prisodi (šele) takrat, ko se ugotovi izpolnitev vseh predpostavk civilne odškodninske odgovornosti, pri čemer se te predpostavke presoja enako kot pri klasičnih odškodninskih tožbah. Še zlasti se ne morem strinjati z zaključki odločitve, kolikor se nanašajo na pritožnico, ki je bila v času izbrisa mladoletna in povsem nezmožna sama zase sprejemati kakršnekoli življenjske odločitve, temveč je bila zaradi svoje mladoletnosti o tem, kje bo živela in kako bo urejen njen pravni status, povsem odvisna od odločitev svojih staršev.
Posebej problematična so stališča rednih sodišč (česar Ustavno sodišče ne prepozna), da je pritožničin odškodninski zahtevek neutemeljen, ker naj bi bili njeni "življenjski interesi" "očitno drugje kot v Sloveniji". Seveda so bili, zaradi izbrisa je veliko izbrisanih živelo zunaj Slovenije, in to dolgo časa, pri tem pa odločba povsem zanemari dejstvo, da so bile možnosti izbrisanih posameznikov za vrnitev v Slovenijo do sprejetja novele ZUSDDD
[1]
leta 2010 neobstoječe. Noben zakonski predpis s področja urejanja statusa tujcev do tedaj ni upošteval specifičnih okoliščin izbrisanih posameznikov, ki v Sloveniji niso živeli ves čas od izbrisa dalje. Diskurz iz sodb rednih sodišč in odločbe št. Up-174/22, Up-185/22 o "življenjskih interesih" nezakonito izbrisanih prebivalcev, ki naj bi bili "zunaj Slovenije", je enak diskurzu, ki je že vse od izbrisa iz registra stalnega prebivalstva iz leta 1992 dalje prisoten v uradnih dokumentih in stališčih Ministrstva za notranje zadeve in izhaja iz časov najprej prikrivanja izbrisa, nato pa še njegovega opravičevanja ter izogibanja odgovornosti. Ta diskurz se je v uradnih stališčih države nadaljeval kljub odločbam Ustavnega sodišča iz leta 1999
[2]
in 2003,
[3]
ki pa je zavzelo načelno in ustavnoskladno držo ter od zakonodajalca obakrat zahtevalo ureditev statusa izbrisanih prebivalcev in upoštevanje njihovih specifičnih položajev.
Z obžalovanjem v zadnjem času opazujem spremembo v stališčih Ustavnega sodišča, ki je sprva dve desetletji s svojimi odločitvami prispevalo najprej k povrnitvi pravnega statusa izbrisanih, nato pa leta 2018 (s precejšnjo spodbudo Evropskega sodišča za človekove pravice in njegove sodbe v zadevi
Kurić in drugi proti Sloveniji
[4]
) tudi k možnosti za povračilo dejansko povzročene škode, ki je nastala izbrisanim.
[5]
Ta sprememba je še posebej nenavadna z vidika dejstva, da je Ustavno sodišče v obdobju od 1992 do 2018 delovalo v družbenih in političnih okoliščinah, ko je bilo vprašanje poprave krivic izbrisanim prebivalcem bolj prisotno v javnosti in bolj polarizirajoče za slovensko družbo, kot pa je danes, ko si za priznanje svojih pravic z uporabo pravnih poti prizadeva le še peščica najbolj vztrajnih posameznikov in ko so vsa najtežja vprašanja na tem področju že davno razrešena. Kam se je izgubila načelna in stroga drža Ustavnega sodišča do tega vprašanja?
V kontekstu konkretne zadeve št. Up-174/22, Up-185/22 pritožnica upravičeno opozarja na neskladje med stališči slovenskih sodišč v tej zadevi in stališči ESČP v sodbi v zadevi
Kurić
, ki je enemu od pritožnikov (ki je bil glede dejanskega stanja v povsem primerljivem položaju kot pritožnica v zadevi št. Up-174/22, Up-185/22) priznalo tudi odškodnino za otroke, kljub temu, da ti v času izbrisa niti še niso bili rojeni – in sicer zaradi hudih posledic, ki jih je izbris kot arbitrarni odvzem pravnega statusa imel na posameznike. Ti so bili zaradi ne več obstoječega pravnega statusa v Sloveniji nato izgnani v neko drugo državo (pritožnica iz te zadeve v Bosno in Hercegovino, pritožnik iz zadeve
Kurić
v Albanijo), čeprav bi v primeru ohranitve statusa lahko bili izgnani nazaj v Slovenijo in bi potem svoje življenje nadaljevali tu. Življenje izbrisanih so zaradi prekarnega pravnega položaja, v katerem so se znašli, pogosto usmerjala naključja.
V odločbi št. Up-174/22, Up-185/22 je zastopano stališče, da je Ustavno sodišče vezano na ugotovitve rednih sodišč o dejanskem stanju (dejstvih), kar drži, ne morem pa se strinjati z navedbo, da je Ustavno sodišče vezano tudi na vrednostno oziroma celo moralno oceno dejstev s strani rednih sodišč. Ocena o tem, da je imela pritožnica kot mladoletna oseba središče "življenjskih interesov" drugod, je točno takšna moralna ocena, s katero pa so – ponovno poudarjam – tudi državni organi dolga leta opravičevali izbris in se izogibali popravi z državnim represivnim aparatom povzročenih krivic. Ponavljanju takega diskurza v odločbah Ustavnega sodišča ne bi smelo biti mesta.
Problematični so tudi zaključki rednih sodišč, da bi morala pritožnica "zatrjevati in dokazati, da se je (po izbrisu) želela v Slovenijo vrniti oz. tu živeti". Pritožnica se povsem upravičeno sprašuje, zakaj bi morala kaj takega dokazovati. Gre za arbitraren pogoj, za katerega ni nikakršne zakonske podlage in je tudi neskladen s stališči ESČP v zadevi
Kurić
, s tem pa tudi neskladen z Ustavo. Izpodbijano stališče nasprotuje temeljnemu okviru za odpravo krivic izbrisanim, ki je skupen predpisom s področja izbrisanih in ustaljen v ustavnosodni presoji. Osrednji namen teh predpisov je namreč v popravi z izbrisom povezanih krivic, zato je treba pri presoji posebnega pravnega položaja izbrisanih oseb vselej izhajati iz tistega položaja, ki bi ga te osebe imele, če do izbrisa ne bi prišlo. Mnoge izmed izbrisanih oseb, še toliko bolj ob izbrisu mladoletna pritožnica, niso vedele za izbris in njegov pravni ali dejanski pomen ter za njegovo protipravnost. Kar pa ne pomeni, da z izbrisom v tem času niso mogle biti oškodovane ali prikrajšane. Ti življenjski primeri so se odvijali raznoliko, s sistemskim učinkom pa so bili prvenstveno v oblasti države in njenih organov. Osebe, ki so bile v času izbrisa in po njem mladoletne, pa so bile še "v oblasti" svojih staršev in nezmožne sprejemati lastne odločitve o svojih "življenjskih interesih". Izbrisanim osebam je zato lahko nastajala škoda zaradi izbrisa iz registra stalnega prebivalstva, čeprav izbrisa sami tedaj še niso ozavestili v dometu, ki je bil relevanten zanje. V tem kontekstu bi zato morala biti v sodno presojo z večjo občutljivostjo vtkana tudi sporna zahteva po pritožničini posebni osebni zaznavi glede izbrisa. Sama bi lahko podprla le razveljavitveno odločbo, ki bi v kontekstu odškodninske odgovornosti države upoštevala te specifike.
To je še ena odločba, s katero se nadaljuje (v zadnjih letih) negativni trend odločanja Ustavnega sodišča na področju poprave krivic izbrisanim prebivalcem – leta 2024 je bila v tej sestavi izdana odločba, v kateri Ustavno sodišče ni ugotovilo protiustavnosti absurdnega pogoja iz četrtega odstavka 1.č člena ZUSDDD,
[6]
do česar sem v ločenem mnenju zavzela kritično stališče. Ne dvomim, da se bo zaradi daljnosežnosti posledic izbrisa na same izbrisane in njihove potomce to vprašanje pred Ustavnim sodiščem še pojavljalo, zato bodo še priložnosti za preobrat tega negativnega trenda.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Sodnica
[1]
Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o urejanju statusa državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji (Uradni list RS, št. 50/10 z dne 24. 6. 2010 – ZUSDDD-B).
[2]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-284/94 z dne 4. 2. 1999.
[3]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-246/02 z dne 3. 4. 2003.
[4]
Evropsko sodišče za človekove pravice (Veliki senat),
Kurić in drugi proti Sloveniji
, pritožba št. 26828/06, sodba z dne 26. 6. 2012.
[5]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-80/16-36, U-I-166/16-28, U-I-173/16-33 z dne 15. 3. 2018.
[6]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-465/22, Up-1038/19 z dne 6. 2. 2024.
⇒