Up-324/25
Natisni
Opravilna št.:
Up-324/25
Datum odločitve:
13. 4. 2026
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2026:Up.324.25
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 410/2024 z dne 23. 10. 2024
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 410/2024 z dne 23. 10. 2024
se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavna pritožba se sprejme v obravnavo, če gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki je imela hujše posledice za pritožnika, ali če gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve. Ne da bi se bilo treba posebej opredeliti do izpolnjenosti navedenih pogojev, je treba šteti, da pogoji za sprejem ustavne pritožbe niso izpolnjeni tudi v primeru, če gre za očitno neutemeljene očitke, saj slednji po naravi stvari ne morejo odpirati pomembnega ustavnopravnega vprašanja, izpolnjenost pogoja hujših posledic pa je že po izrecnem zakonskem besedilu vezana na domnevo obstoja kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
Pravna podlaga:
Člen 55.b.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Zemira Alajbegović Pečovnik, Ljubljana
Datum vloge:
20. 5. 2025
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US34376
Dokument v PDF obliki:
Up-324-25.pdf
174 KB
Prenesite datoteko
Up-324/25-13
13. 4. 2026
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki jo je vložila
Zemira Alajbegović Pečovnik
, Ljubljana
,
ki jo zastopa Sandra Cico, odvetnica v Ljubljani,
na seji 13. aprila 2026
sklenil
:
Ustavna pritožba zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 410/2024 z dne 23. 10. 2024
se ne sprejme.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Sodišče prve stopnje je ugotovilo nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka (RTV Slovenija) podala ustavni pritožnici. Odločilo je, da pritožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo. Toženi stranki je naložilo, naj tožnico pozove nazaj na delo. V določenem obsegu je ugodilo tudi pritožničinim reparacijskim zahtevkom. Štelo je, da je pritožnica s tem, ko je v obdobju od 16. 5. 2023 do 21. 5. 2023 brez odobritve v. d. direktorja Televizije Slovenija odpotovala na filmski festival v Cannesu, sicer kršila svojo pogodbeno obveznost iz 34. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 21/13, 78/13 – popr., 52/16, 81/19, 15/22 in 114/23 – v nadaljevanju ZDR-1) – ne pa tudi iz 33. člena ZDR-1, vendar pa ta kršitev, upoštevaje vse okoliščine, ki so vodile pritožnico v sprejetje te odločitve, ni bila tako huda, da bi opravičevala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. V zvezi s tem je sodišče prve stopnje med drugim poudarilo, da je pritožnica na tej poti vestno in racionalno opravila svoje delo in da je bilo njeno poročanje s festivala predvideno v programsko-produkcijskem načrtu tožene stranke in odobreno s strani odgovornega urednika. Po presoji sodišča prve stopnje tudi ni bil izpolnjen nadaljnji pogoj za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, to je pogoj, da nadaljevanje delovnega razmerja, upoštevaje vse okoliščine in interese obeh pogodbenih strank, ni več mogoče do izteka odpovednega roka. Pritožnici neposredno nadrejeni je bil ves čas seznanjen z njenim delom in se je z odhodom pritožnice na festival strinjal.
2. Višje sodišče je ugodilo pritožbi tožene stranke in tožbeni zahtevek pritožnice v celoti zavrnilo. Kot odločilno je štelo, da je pritožnica odšla na pot kljub prepovedi v. d. direktorja Televizije Slovenija, ne da bi ji bil izdan potni nalog. Razlogi, zakaj v. d. direktor pritožnici poti ni odobril (šlo naj bi za odziv na ravnanje pritožnice na Prešernovi proslavi in na njeno udejstvovanje v stavki), po presoji Višjega sodišča niso bistveni. Sodna presoja tožničine kršitve namreč ne more iti tako daleč, da bi moral delodajalec pred sodiščem strokovno utemeljevati in upravičevati svoje kadrovsko upravljavske in programske odločitve, konkretno tudi odločitve, koliko delavcev in za kakšno časovno obdobje pošilja na teren za pokrivanje posameznega filmskega festivala. Bistveno je zgolj to, da je pritožnica za službeno pot potrebovala odobritev v. d. direktorja oziroma z njegove strani izdan potni nalog, ki pa ji ni bil izdan. Četudi bi bila razloga, da se pritožnici ni odobrilo službeno potovanje, njeno ravnanje na Prešernovi proslavi in udejstvovanje v stavki, to ne bi moglo upravičiti pritožničine samovoljne odločitve, da odide na filmski festival v Cannes, kljub neodobrenemu službenemu potovanju in brez kakršnekoli druge podlage za izostanek z dela v tem času. Po presoji Višjega sodišča ni šlo le za kršitev 34. člena, temveč tudi 33. člena ZDR-1. Tudi morebitno opravljanje posameznih delovnih nalog (priprava prispevkov) ne more sanirati pritožničine neupravičene odsotnosti z dela. Podan je tudi pogoj, da dela ni mogoče nadaljevati do izteka odpovednega roka. Okoliščina, da je bil pritožnici neposredno nadrejeni z njenim dolgoletnim delom zelo zadovoljen in se je z obiskom filmskega festivala strinjal ter pritožnico pri tem v celoti podpiral, pri tem ni bistvena. Tožničin odgovorni urednik ni bil tisti, v pristojnosti katerega je bila odločitev v zvezi s podajo izredne odpovedi tožnici, temveč je bila ta v pristojnosti v. d. direktorja Televizije Slovenija, zaradi česar je bistvena njegova izguba zaupanja v pritožnico.
3. Vrhovno sodišče je zavrnilo pritožničin predlog za dopustitev revizije.
4. Pritožnica vlaga ustavno pritožbo zoper odločitev Višjega sodišča. Zatrjuje kršitev 22. člena Ustave. Višjemu sodišču očita, da je izvedene dokaze ocenilo drugače od sodišča prve stopnje in sprejelo drugačno odločitev glede kršitve 33. člena ZDR-1 ter odločilo, da je pritožničin odhod na neodobreno službeno pot pomenil neupravičen izostanek z dela. S tem naj bi se iz pritožbenega spremenilo v sodišče prve stopnje, stranka, ki se z njegovo drugačno dokazno oceno ne strinja, pa zoper to odločitev naj ne bi imela možnosti vložiti pravnega sredstva iz razloga nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja. Ker naj bi dokazna ocena sodišča prve stopnje temeljila tudi na izpovedi pritožnice in zaslišanih prič o tem, da je pritožnica na službeni poti opravila delo (pripravila prispevke) in z dela ni izostala, naj bi Višje sodišče s posegom vanjo, ne da bi svojo drugačno dejansko hipotezo preizkusilo v kontradiktornem dokaznem postopku na pritožbeni obravnavi, kršilo pravico do kontradiktornosti postopka in samovoljno odstopilo od ustaljene sodne prakse (sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 14/2022). V nadaljevanju ustavne pritožbe pritožnica nasprotuje stališču Višjega sodišča, da storjena kršitev utemeljuje izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, in poudarja, da bi bilo pri izbiri sankcije treba upoštevati ne le dejstva, da pritožnica ni upoštevala navodil delodajalca, temveč vse okoliščine, ki so pritožnico vodile v odločitev, da je na službeno pot odpotovala brez potnega naloga. V zvezi s tem se pritožnica sklicuje na odločitve Vrhovnega sodišča št. VIIIps 210/2023 (tako zapiše pritožnica), št. VIII Ips 217/2024 in št. VIII Ips 28/2020. Šlo naj bi za samovoljen odstop od sodne prakse. V okviru navedenih očitkov pritožnica navaja tudi, da je zaključek Višjega sodišča, da se je pritožnica sama odločila za objavo prispevkov, protispisen. Pritožnica prereka tudi odločitev Višjega sodišča, da je bilo zaupanje med njo in delodajalcem porušeno do te mere, da ni bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja niti do izteka odpovednega roka, ker naj bi bilo bistveno zaupanje v. d. direktorja Televizije. Ta odločitev naj bi bila arbitrarna in naj bi pomenila samovoljen odstop od sodne prakse. V zvezi s tem se pritožnica sklicuje na odločitev Višjega sodišča št. Pdp 796/2016.
B.
5.
Na podlagi drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) se ustavna pritožba sprejme v obravnavo, če gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki je imela hujše posledice za pritožnika, ali če gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve. Ne da bi se bilo treba posebej opredeliti do izpolnjenosti navedenih pogojev (pomembno ustavnopravno vprašanje in hujše posledice), je treba šteti, da pogoji za sprejem ustavne pritožbe po navedeni zakonski določbi niso izpolnjeni tudi, če gre za očitno neutemeljene očitke, saj slednji po naravi stvari ne morejo odpirati pomembnega ustavnopravnega vprašanja, izpolnjenost pogoja hujših posledic pa je že po izrecnem zakonskem besedilu vezana na domnevo obstoja kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin.
6. Prvi sklop očitkov pritožnice se nanaša na to, da je Višje sodišče brez izvedbe pritožbene obravnave spremenilo odločitev sodišča prve stopnje in
pritožnico prikrajšalo za možnost vložiti pravno sredstvo zaradi nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja
. V zvezi s tem se sklicuje pritožnica na to, da je Višje sodišče drugače kot sodišče prve stopnje ocenilo, da je pritožnica kršila tudi 33. člen in ne le 34. člen ZDR-1, in je s posegom v dokazno oceno sodišča prve stopnje v zvezi s tem,
da je pritožnica na službeni poti opravila delo (pripravila prispevke), drugače kot sodišče prve stopnje
odločilo,
da je pritožničin odhod na neodobreno službeno pot pomenil neupravičen izostanek pritožnice z dela.
7. Pritožnica tudi v zvezi s temi očitki zatrjuje le kršitev 22. člena Ustave. Z vidika te človekove pravice bi lahko bilo v kontekstu prej navedenega upoštevno kvečjemu sklicevanje pritožnice na spremembo dokazne ocene sodišča prve stopnje brez izvedbe pritožbene obravnave. Ustavno sodišče je namreč že sprejelo stališče, da
drugačna dokazna ocena pritožbenega sodišča brez glavne obravnave lahko pomeni kršitev načela neposrednosti, varovanega v okviru 22. člena Ustave.
[1]
Vendar pa je sklicevanje pritožnice na to, da je Višje sodišče dokazno oceno sodišča prve stopnje spremenilo brez izvedbe glavne obravnave, v ustavni pritožbi omenjeno zgolj obrobno in ni konkretizirano v tolikšni meri, da bi ga bilo mogoče šteti vsaj za smiseln očitek kršitve navedenega načela.
8. Glede na to se je mogoče v okviru obravnave gornjih navedb osredotočiti le na dovolj konkretne navedbe pritožnice, da je bila prikrajšana za vložitev pravnega sredstva
iz razloga nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja, kar je mogoče prepoznati kot smiseln očitek pravice do pritožbe iz 25. člena Ustave. Vendar pa ta očitek ni utemeljen.
Iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da je pravica do pritožbe iz 25. člena Ustave spoštovana, če je sprememba zgolj posledica drugačnega pravnega naziranja. Za takšen primer pa je šlo v obravnavani zadevi.
Stališče Višjega sodišča, da je pritožnica kršila tudi 33. člen ZDR-1, povsem očitno pomeni le spremembo pravnega naziranja. Enako pa velja tudi glede očitkov o posegu Višjega sodišča v stališče sodišča prve stopnje, da pritožnica zato, ker je na t. i. službeni poti pripravila določene prispevke, ni neupravičeno izostala z dela. Pritožbeno sodišče ne zanika ugotovitev sodišča prve stopnje, da je pritožnica med festivalom pripravila prispevke, ki so bili tudi objavljeni, vendar temu z vidika izpolnjenosti pogojev za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi materialnopravno ne pripisuje pomena, kot mu ga je dalo sodišče prve stopnje. Ključno za utemeljitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi je po stališču Višjega sodišča (že) to, da pritožnica za t. i. službeno pot ni imela odobritve pristojne osebe.
9. Drugi sklop očitkov pritožnice je usmerjen v zatrjevanje nepravilnosti stališč Višjega sodišča v zvezi s tem, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi pritožnici zakonita. Kolikor je sploh mogoče šteti, da gre za zatrjevanje očitne napačnosti odločitve, kar po ustaljeni
ustavnosodni presoji lahko pomeni kršitev 22. člena Ustave, ne gre za utemeljene očitke. Po ustaljeni ustavnosodni presoji je prepoved sodniške samovolje oziroma arbitrarnosti kršena, kadar je sodna odločba že na prvi pogled očitno napačna oziroma kadar ni oprta na razumne pravne razloge, zaradi česar je utemeljeno sklepanje, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, temveč na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev, ali kadar so argumenti sodišča že na prvi pogled tako nerazumni, da po nobeni od mogočih razlag zakona ne pridejo v poštev, in je zato odločitev sodišča očitno napačna.
[2]
Za to pa v tem primeru očitno ne gre. Stališče Višjega sodišča, da odhod pritožnice na t. i. službeno pot brez odobritve za to pooblaščene osebe utemeljuje zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi pritožnice, četudi je pritožnica na tej poti opravila določeno delo, ne glede na njegovo strogost, ni nerazumno. Zakonska ureditev izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi namreč dopušča takšno razlago, ki se tudi ne zdi očitno nerazumna.
V zvezi s tem tudi ni bistveno sklicevanje pritožnice na protispisnost zaključka Višjega sodišča, da naj bi pritožnica prispevke v kulturnem programu tožene stranke objavila po lastni odločitvi. Ne da bi se sploh ukvarjalo z utemeljenostjo te trditve, namreč Ustavno sodišče ponavlja, da okoliščina priprave in posledično tudi objave prispevkov za zaključek sodišča o zakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi pritožnice ni bila odločilna, temveč je bilo za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi po stališču Višjega sodišča najbolj bistveno to, da pritožnica ni spoštovala tega, da ji v. d. direktor Televizije Slovenija, ki je bil pristojen za sprejetje tovrstnih odločitev, službene poti ni odobril. Pri tem se Višje sodišče razumno sklicuje na to, da mora po 33. členu ZDR-1 delavec delo opravljati na delovnem mestu oziroma v času in kraju, ki sta določena za izvajanje dela. Dovolj razumno, da preprečuje zaključek o njegovi očitni napačnosti, pa je tudi stališče Višjega sodišča, da je z vidika možnosti nadaljevanja delovnega razmerja do izteka odpovednega roka bistveno to, ali zaupanje v delavca izgubi oseba, ki je pristojna podati izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, in ne zadostuje to, da delavcu še vedno zaupa njegova neposredno nadrejena oseba.
10. Pritožnica izpodbijani odločitvi očita tudi to, da odstopa od ustaljene sodne prakse. Gre za z vidika kršitve 22. člena Ustave upošteven očitek, vendar pa tudi ta očitek ni utemeljen. V zvezi s trditvijo, da
je Višje sodišče poseglo v dokazno oceno sodišča prve stopnje, ne da bi svojo drugačno dejansko hipotezo preizkusilo v kontradiktornem dokaznem postopku na pritožbeni obravnavi, se pritožnica sklicuje na sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 14/2022 z dne 6. 4. 2022. Iz te odločitve res izhaja stališče, da lahko pritožbeno sodišče v dokazno oceno sodišča prve stopnje poseže le po opravljeni pritožbeni obravnavi. Vendar pa, kot je razvidno že iz predhodne obrazložitve tega sklepa, v obravnavani zadevi sploh ni šlo za poseg pritožbenega sodišča v dokazno oceno sodišča prve stopnje. Zato sklicevanje na to odločitev že iz tega razloga ne more utemeljiti odstopa izpodbijane odločitve od ustaljene sodne prakse. Očitka, da izpodbijana odločitev odstopa od ustaljene sodne prakse pritožnica tudi ne more utemeljiti s sklicevanjem na odločitve št. VIIIps 210/2023 (
tako pritožnica
), št. VIII Ips 217/2024 in št. VIII Ips 28/2020. Pri tem t. i. odločitve št. VIIIps 210/2023 pritožnica ne priloži, tako označene pa je tudi ni mogoče najti v pravnih bazah, zaradi česar je sklicevanje na njo že iz tega razloga neupoštevno. Na odločitvi št. VIII Ips 217/2024 in št. VIII Ips 28/2020 se pritožnica, kot je mogoče razumeti ustavno pritožbo, sklicuje v podkrepitev svojega stališča, da je treba ob presoji utemeljenosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi oziroma obstoja pogoja nemožnosti nadaljevanja delovnega razmerja do izteka odpovednega roka upoštevati vse okoliščine posameznega primera in interese obeh pogodbenih strank. Navedeni odločitvi (vsaj širše gledano) abstraktno gledano res vsebujeta takšno stališče. Vendar pa za to, ker je Višje sodišče v obravnavani zadevi kot bistveno za utemeljitev zakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi štelo okoliščino, da pritožnica za odhod na t. i. službeno pot ni imelo odobritve pristojne osebe, ni mogoče šteti, da izpodbijana odločitev odstopa od navedenih odločitev. Dodati kaže, da je Višje sodišče v izpodbijani odločitvi tudi izrecno navedlo, da je sodišče prve stopnje pravilno pojasnilo, da je treba to, ali je mogoče nadaljevati delovno razmerje do izteka odpovednega roka, presojati ob tehtanju vseh okoliščin in interesov strank pogodbe o zaposlitvi.
11. Pritožnica ne zatrjuje, da bi sporna odločitev pomenila še kršitev kakšne druge človekove pravice.
12. Na podlagi pojasnjenega je senat Ustavnega sodišča sklenil, da niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena ZUstS in ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena
ZUstS
ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20)
v sestavi: predsednica senata dr. Neža Kogovšek Šalamon ter člana Tamara Kek in dr. Rajko Knez.
Sklep je sprejel soglasno.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Predsednica senata
[1]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-309/04 z dne 11. 10. 2006 (Uradni list RS, št. 112/06, in OdlUS XV, 97).
[2]
Glej na primer odločbi Ustavnega sodišča št. Up-572/06 z dne 8. 11. 2007 (Uradni list RS, št. 107/07, in OdlUS XVI, 112), 5. točka obrazložitve, in št. Up-603/21 z dne 26. 5. 2022, 8. točka obrazložitve.