Up-1727/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-1727/22
Datum odločitve:
8. 1. 2026
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 7/2026
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2026:Up.1727.22
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 1842/2018 z dne 11. 10. 2022 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. III Kp 1842/2018 z dne 23. 11. 2020 in s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. X K 1842/2018 z dne 17. 4. 2020
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 1842/2018 z dne 11. 10. 2022 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. III Kp 1842/2018 z dne 23. 11. 2020 in s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. X K 1842/2018 z dne 17. 4. 2020 se zavrne.
Evidenčni stavek:
Ni kršitev pravice do nepristranskega sojenja, če izreče obsodilno sodbo sodnik, ki je v predhodni sodbi, izdani na podlagi priznanja krivde soobdolženca, opisal tudi ravnanja osebe, ki ji je sojeno kasneje, če
1) je opis ravnanja te osebe nujen za opredelitev odgovornosti soobdolženca, ki krivdo priznava,
2) je opis ravnanja te osebe omejen na to, kar je nujno za opredelitev odgovornosti soobdolženca, ter
3) iz sodbe jasno izhaja, da s tem ni prejudicirana krivda preostalih oseb, zoper katere se kazenski postopek še vodi.
Geslo:
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).
5.3.13.21 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Domneva nedolžnosti (27).
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
2.1.3.2.2 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Sodišče Evropskih skupnosti.
2.1.1.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Pravo Skupnosti.
2.1.1.4.14 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Listina Evropske unije o temeljnih pravicah.
2.1.1.4.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Evropska konvencija o človekovih pravicah iz leta 1950.
3.13 - Splošna načela - Zakonitost.
5.3.13.53 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Pravica do izvajanja dokazov v njegovo korist (29).
1.4.10.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Vmesni postopki - Izločitev sodnika.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 22, 23, 27, 28, 29, Ustava [URS]
Člen 6, Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin [EKČP] 
Člen 47, 48, Listina Evropske unije o temeljnih pravicah
Člen 59, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
https://www.us-rs.si/sl/informacijsko-sredisce/novice-in-objave/odlocba-ustavnega-sodisca-st-up-172722-z-dne-8-1-2026
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Tzu Hsiang HSU, Tajvan
Datum vloge:
21. 12. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US34317
Dokument v PDF obliki:
Up-1727-22 - Odločba.pdf
242 KB
Prenesite datoteko
Up-1727-22 - Pritrdilno LM dr. Kogovšek Šalamon.pdf
159 KB
Prenesite datoteko
Up-1727-22 - Pritrdilno LM dr. Šugman Stubbs.pdf
106 KB
Prenesite datoteko
Up-1727/22-17
8. 1. 2026
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi
Tzu Hsiang Hsuja
, Tajvan, ki ga zastopa Miha Šošič, odvetnik v Mariboru, na seji 8. januarja 2026
odločilo:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 1842/2018 z dne 11. 10. 2022 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. III Kp 1842/2018 z dne 23. 11. 2020 in s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru št. X K 1842/2018 z dne 17. 4. 2020 se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Z izpodbijano pravnomočno sodbo je bil pritožnik spoznan za krivega kaznivega dejanja trgovine z ljudmi po petem odstavku v zvezi s prvim odstavkom 113. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20, 91/20, 95/21, 186/21 in 16/23 – v nadaljevanju KZ-1). Sodišče mu je izreklo zaporno kazen treh let in deset mesecev zapora, 500,00 EUR stranske denarne kazni in stransko kazen izgona tujca iz države za pet let. Vrhovno sodišče je zavrnilo pritožnikovo zahtevo za varstvo zakonitosti.
Pritožnikovi očitki
2.
Pritožnik zatrjuje kršitev pravic iz 22., 23., 25., 27., 28. in 29. člena Ustave. V zvezi z zatrjevano kršitvijo pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave opozarja, da je njegov soobdolženec na naroku 11. 6. 2019 priznal krivdo. Senat Okrožnega sodišča v Mariboru, ki je sprejel priznanje krivde in na tej podlagi isti dan izdal obsodilno sodbo, naj bi kasneje v isti sestavi obsodil tudi pritožnika. Iz izreka sodbe z dne 11. 6. 2019 naj bi bilo razvidno, da je senat že tedaj presojal tudi pritožnikova ravnanja, saj naj bi bilo v izreku navedeno, da je soobdolženec storil kaznivo dejanje skupaj s pritožnikom. Opis dejanja v izreku, ki se nanaša na pritožnikova ravnanja, naj bi bil napisan v trdilni obliki. Pritožnik opozarja, da bi sodišče iz opisa dejanja lahko izpustilo dele očitkov, ki so se nanašali izključno na druge soobsojence, pa tega ni storilo. Rezultat postopka naj bi bil tako začrtan vnaprej, za obdolžence in za objektivnega zunanjega opazovalca pa naj bi obstajal resen dvom, da bi lahko senat odstopil od stališč, na katerih je temeljila predhodna obsodba soobdolženca.
3.
Pritožnik zatrjuje kršitev načela zakonitosti iz 28. člena Ustave, ker naj bi sodišče nepravilno razlagalo zakonski znak "razpolaganja z žrtvijo" iz prvega odstavka 113. člena KZ-1. Razpolaganje naj bi pomenilo tako intenzivno stopnjo nadzora nad žrtvijo, da je poseženo v njeno pravico do samoodločbe in v druge človekove pravice. Sodišče prve stopnje naj bi ugotovilo, da je večina tujcev zavestno in s privolitvijo sodelovala v klicnih centrih, da bi si izboljšala premoženjske razmere. Takšna ugotovitev naj bi bila v nasprotju z izrekom sodbe, da je pritožnik od žrtev zahteval opravljanje telefonskega goljufanja in da naj bi žrtve izvrševale kazniva dejanja v strahu pred kaznovanjem ter zaradi odvzema osebne svobode. Sodišče prve stopnje naj bi zakonski dejanski stan izkoriščanja ranljivosti žrtve razlagalo preširoko. Pri ugotavljanju ekonomske ranljivosti naj ne bi zadostovalo, da ima domnevna žrtev samo željo po hitrem in velikem zaslužku. Sodišče prve stopnje naj ne bi obrazložilo zatrjevanih slabih premoženjskih razmer žrtev v domovini. Sodišča naj bi spregledala opozorila obrambe o izjavah domnevnih žrtev o potovanjih v tujino, tudi z namenom dopusta, ter naj se do tega ne bi opredelila.
4.
Pritožnik zatrjuje kršitev domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave, ker naj iz dokazov ne bi izhajalo, da bi imel posebno vlogo pri izvrševanju kaznivih dejanj. V njegovo korist naj bi izpovedale žrtve, drugi dokazi naj bi bili zgolj posredni. Sodišča naj na te očitke ne bi odgovorila, s tem pa naj bi kršila pravico do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. Sodišče prve stopnje naj bi napačno ugotovilo, da je imel pritožnik potni list pri sebi ter da naj bi bival v odločilno drugačnih razmerah kot drugi stanovalci klicnega centra.
5.
Pritožnik opozarja, da je sodišče domnevne žrtve kaznivega dejanja trgovine z ljudmi zaslišalo samo v okviru nujnih preiskovalnih dejanj. Prošnja sodišča za mednarodno pravno pomoč naj bi bila vnaprej obsojena na neuspeh, ker naj bi bila poslana samo Ljudski republiki Kitajski, ne pa tudi Tajvanu. Sodišče naj bi izjave prič, ki jih ni moglo zaslišati na glavni obravnavi, razlagalo v škodo pritožniku in naj teh izjav ne bi upoštevalo v delu, v katerem so jasno razbremenjevale pritožnika. Sodišče naj ne bi upoštevalo odločilne teže izpovedb prič in naj ne bi sledilo merilom Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevah
Al-Khawaja in Tahery proti Združenemu kraljestvu
z dne 15. 12. 2011.
6.
Pritožnik zatrjuje kršitev pravice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave, ker naj sodišče ne bi obrazložilo odredbe o hišni preiskavi. V njej naj ne bi bilo pojasnjeno, zakaj je takšen način zbiranja dokazov neizogibno potreben glede na drug način zbiranja dokazov. Pri tem se pritožnik sklicuje na odločbi Ustavnega sodišča št. Up-1006/13 z dne 9. 6. 2016 (Uradni list RS, št. 51/16, in OdlUS XXI, 34) in št. U-I-115/14, Up-218/14 z dne 21. 1. 2016 (Uradni list RS, št. 8/16, in OdlUS XXI, 20). Zato naj bi sodišče moralo iz spisa izločiti vse dokaze, pridobljene s hišno preiskavo. Pritožnik opozarja, da je sodišče brez zakonske podlage dovolilo tujim varnostnim organom, da sodelujejo pri hišni preiskavi, s tem pa naj bi kršilo ozemeljsko celovitost Republike Slovenije. Sodelovanje tujih organov naj bi sodišče nepravilno opredelilo kot mednarodno pravno pomoč. Policija naj ne bi posnela ključnih delov hišne preiskave, čeprav naj bi to sodišče zahtevalo v odredbi.
Stališče Vrhovnega sodišča
7.
Vrhovno sodišče je v izpodbijani sodbi pojasnilo, da okoliščina, da so ravnanja kasneje obravnavanih obdolžencev vključena tudi v izreke predhodno izrečenih pravnomočnih sodb, sama po sebi še ne vzbuja pomislekov o nepristranskosti sodnika, če je vključitev njihovih ravnanj za odločitev o krivdi neizogibna. Prvostopenjsko sodišče naj bi opravilo preizkus priznanja krivde soobdolženega samo v povezavi z ravnanji tega soobdolženega. V krivdorek naj bi bil zaradi utemeljitve obtožbe o hudodelskem združevanju vključen tudi prepis očitkov iz obtožnice glede ostalih soobdolžencev, vendar naj bi bilo tak opis kaznivega dejanja treba razumeti zgolj v okviru presoje priznanja krivde. Pritožnikov soobdolženi naj pritožnika ne bi neposredno obremenil, sodišče pa naj bi v izpodbijani sodbi podalo dokazno oceno na podlagi izvedenih dokazov, ne pa na podlagi soobdolženčevega priznanja. Ne bi naj šlo za takšno vsebinsko neločljivo povezanost obtožbenih očitkov zoper soobdolžence, da bi opredelitev o krivdi enega izmed njih nujno pomenila opredelitev o krivdi ostalih.
8.
Vrhovno sodišče je glede zatrjevane kršitve načela zakonitosti iz 28. člena Ustave pojasnilo, da so bile žrtve z obljubami po boljšem zaslužku zvabljene iz domačega okolja. Tedaj so privolile, da bodo izvrševale kazniva dejanja, ne pa tudi, da jim bo v klicnih centrih onemogočena možnost svobodnega odločanja in ravnanja v lastnih zadevah. Sodišče prve stopnje naj bi opredelilo izvršitvena ravnanja, s katerimi so storilci razpolagali z žrtvami (jih prevzeli – npr. na letališčih, v klicnih centrih; nastanili – v klicnih centrih; prepeljali – že iz tujine, z letališč ali med klicnimi centri), vključno z drugimi oblikami razpolaganja (izolacija od okolice, odvzem osebnih dokumentov in mobilnih telefonov, neprestano nadzorovanje, usposabljanje ter določitev izčrpnih pravil za izvajanje telefonskih goljufij). Vrhovno sodišče je še pojasnilo, da zakonski znak "izkoriščanja za storitve kaznivih dejanj" pojmovno predpostavlja, da je žrtev trgovine z ljudmi istočasno storilec drugega kaznivega dejanja. Okoliščina, da pri odhodu žrtev iz domovine ter prihodu v Republiko Slovenijo ni šlo za ekonomske migracije, temveč za prisilo v luči eksistenčne stiske, naj bi bila del pravnomočno ugotovljenega dejanskega stanja. Sodišče prve stopnje naj bi sprejelo zaključek o šibkem premoženjskem stanju na Tajvanu na podlagi izpovedb žrtev, zaslišanih kot prič v fazi nujnih preiskovalnih dejanj.
9.
Vrhovno sodišče je pojasnilo, da je sodišče prve stopnje na podlagi hišne preiskave, izpovedbe žrtev in okoliščine, da je pritožnik soobdolžencu nakazal 10.000 EUR, ugotovilo, da je imel pritožnik drugačen položaj kot žrtve. Sodišče prve stopnje naj bi odločilno drugačne razmere prepoznalo v tem, da je pritožnik imel dostop do potnih listov in mobilnih telefonov, bival pa je v sobi z manj osebami kot žrtve. Pritožnik naj bi z analizo izpovedb prič in drugih dokazov izpodbijal ugotovljeno dejansko stanje. Sodišče prve stopnje naj bi se opredelilo tudi do okoliščine, da pritožnika nekatere priče niso obremenile.
10.
Po stališču Vrhovnega sodišča je sodišče prve stopnje stike s kitajskimi pravosodnimi organi upravičeno skušalo navezati na podlagi 18. člena Konvencije Združenih narodov proti mednarodnemu organiziranemu kriminalu, (Uradni list RS, št. 41/04, MP, št. 14/04 – MZNMOK). Za to naj bi si neuspešno prizadevalo več mesecev. Za ozemlje Tajvana naj po Konvenciji ne bi bil imenovan ločen pristojni organ, sodišče pa naj bi bilo dolžno spoštovati diplomatski mednarodnopravni status ene Kitajske kot celovite in suverene države. Vrhovno sodišče je pojasnilo tudi, da so bile priče v fazi nujnih preiskovalnih dejanj zaslišane pred zagovorniki obsojenih, zaslišanjem pa so imeli možnost prisostvovati tudi obsojeni. Zato naj ne bi držalo, da obrambi ne bi uspelo izprašati prič o določenih okoliščinah.
11.
Vrhovno sodišče je v zvezi z očitkom kršitve pravice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave pojasnilo, da se odločbi Ustavnega sodišča, na katere se pritožnik sklicuje, nanašata na drugačne položaje, in sicer na prikrite preiskovalne ukrepe ter na hišno preiskavo odvetniške pisarne. V odredbi naj bi bilo pojasnjeno, zakaj se mora hišna preiskava opraviti brez predhodne izročitve odredbe in z nepričakovanim vstopom ter brez poprejšnje zahteve za izročitev stvari. Z opisom gibanja članov kriminalne združbe naj bi bila utemeljena nevarnost, da hišne preiskave sicer ne bi bilo mogoče uspešno opraviti. Pojasnjeno naj bi bilo tudi, zakaj se za uspešno izvedbo hišne preiskave zahteva navzočnost tajvanskih in kitajskih policistov ter predstavnikov Europola. Sodišče prve stopnje naj bi se pri utemeljitvi pravne podlage za mednarodno pravno pomoč sklicevalo na tretji odstavek 515. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 32/12 – uradno prečiščeno besedilo, 47/13 in 87/14 – v nadaljevanju ZKP), ki omogoča neposredno kazenskopravno pomoč med domačimi in tujimi organi. V zvezi z očitkom, da policija ni snemala celotne hišne preiskave, pa je Vrhovno sodišče v 101. točki obrazložitve sodbe pojasnilo, da odredba policije ni zavezovala k snemanju, temveč naj bi ji samo dovoljevala video dokumentiranje.
12.
Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-1727/22 z dne 20. 1. 2025 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu ustavne pritožbe obvestilo Vrhovno sodišče.
B.
Glede zatrjevane kršitve pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave
Zgornja premisa
13.
V skladu s prvim odstavkom 23. člena Ustave ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu odloča nepristransko sodišče. Enako pravico zagotavlja prvi odstavek 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP).
14.
Bistvo pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave in prvega odstavka 6. člena EKČP je jamstvo, da o posameznikovi zadevi odloča sodnik, ki ni zainteresiran za izid postopka in ki pri odločanju nima vnaprej ustvarjenega mnenja, temveč je odprt za dokaze in trditve strank ter odločitev sprejme na podlagi v postopku izraženih dejstev in argumentov.
[1]
To med drugim pomeni, da sodnik niti s stranko niti s predmetom spora ne sme biti povezan tako, da ne bi mogel soditi objektivno, nepristransko in z izključnim upoštevanjem pravnih meril. Pravica do nepristranskega sodišča ni kršena samo tedaj, kadar je ugotovljeno dejansko sodnikovo osebno prepričanje ali interes, ki onemogoča nepristransko sojenje (t. i. subjektivni vidik nepristranskosti). Zadostuje že videz pristranskosti, kar pomeni, da obstajajo okoliščine, ki bi razumnemu človeku vzbudile upravičen dvom o sodnikovi nepristranskosti (t. i. objektivni vidik nepristranskosti).
[2]
Ob tem v izhodišču velja izpodbojna domneva subjektivne nepristranskosti sodnika.
[3]
Če stranki ne uspe izpodbiti te domneve, pa ji dodatno varstvo nudi varstvo objektivnega videza nepristranskosti.
[4]
15.
Pritožnikovi očitki odpirajo tudi ustavnopravna vprašanja z vidika pravice do domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave. Ta pravica je med drugim kršena, če iz odločitve sodišča izhaja stališče sodišča, da je obdolženi kriv, ne da bi mu bila predhodno in v skladu z zakonom dokazana krivda.
[5]
Pri presoji, ali je prišlo do navedene kršitve, je treba upoštevati način, na katerega je določena izjava ubesedena (ali izraža zgolj domnevo oziroma sum, da je določena oseba izvršila kaznivo dejanje, ali pa, po drugi strani, jasno trditev, da je kaznivo dejanje dejansko izvršila), in kontekst, v katerem je podana.
[6]
16.
Ustavno sodišče je podobne očitke že obravnavalo v odločbah št.
Up-57/14
, št. Up-709/15, Up-710/15 z dne 9. 10. 2019 (Uradni list RS, št. 69/19, in OdlUS XXIV, 33) in št. Up-1038/21, Up-1044/21 z dne 20. 11. 2024 (Uradni list RS, št. 110/24). Iz navedenih odločb Ustavnega sodišča izhaja, da zgolj dejstvo, da isti sodnik, ki je sodil že soobdolžencem, kasneje sodi tudi obdolžencu istega kaznivega dejanja iz istega historičnega dogodka, samo po sebi ne pomeni kršitve objektivnega vidika nepristranskosti. Objektivni vidik nepristranskosti pa je kršen, če prvotna sodba vsebuje stališča, ki prejudicirajo kasnejšo odločitev o krivdi obdolženca.
[7]
17.
Ustavno sodišče je v odločbi št. Up-1038/21, Up-1044/21 podrobno obravnavalo vprašanje, kako zagotoviti objektivni videz nepristranskosti, kadar sodišča v različnih časovnih obdobjih v isti ali (deloma) različni sestavi sodijo več soobdolžencem za vsebinsko povezana kazniva dejanja. Pri tem je razlikovalo med zahtevami, s katerimi se zagotavlja pravica do domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave, in standardi nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Ustavno sodišče je pojasnilo, da je treba v kompleksnih kazenskih postopkih z več obdolženci, ki jim ni mogoče soditi skupaj, pogosto za utemeljitev krivde tistih, ki se jim sodi, navesti tudi ravnanja tistih, ki jim bo lahko sojeno kasneje. V takšnem primeru kršitev pravice do domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave praviloma ni podana, če
1) iz ubeseditve ali konteksta teh navedb izhaja, da sodišče teh dejstev ne šteje kot ugotovljenih oziroma dokazanih, ali je navajanje teh dejstev kot ugotovljenih oziroma dokazanih nujno potrebno za opredelitev odgovornosti tistih obdolžencev, ki jim sodišče iz utemeljenega razloga sodi predhodno, hkrati pa 2) iz sodbe jasno izhaja, da s tem ni dokazana krivda preostalih obdolžencev, zoper katere se vodi ločen kazenski postopek
.
[8]
18.
Sodnik, ki je v predhodni sodbi sprejel stališča, s katerimi je kršil posameznikovo pravico do domneve nedolžnosti, v naknadnem postopku zoper istega posameznika zaradi istega historičnega dogodka ne more ohraniti videza nepristranskosti.
[9]
Podana je torej kršitev objektivnega videza nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave, če vodi postopek oziroma izda sodbo sodnik, ki je obdolžencu v predhodno izdani sodbi kršil domnevo nedolžnosti iz 27. člena Ustave.
19.
Ustavno sodišče je v odločbi št.
Up-1038/21, Up-1044/21
pojasnilo, da je videz nepristranskosti lahko okrnjen celo, če sodnik v predhodni sodbi pravice do domneve nedolžnosti ni kršil, je pa natančno opisal vlogo obdolženca, ki mu bo sojeno naknadno. To naj bi še zlasti veljalo, če iz sodbe izhaja tudi pravna kvalifikacija njegovega ravnanja ali ocena, da je izpolnil vse znake kaznivega dejanja.
[10]
Ustavno sodišče se je pri tem sklicevalo na sodbo ESČP v zadevi
Mucha proti Slovaški
z dne 25. 11. 2021. V njej je ESČP ugotovilo kršitev pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 6. člena EKČP, ker je sodbo izrekel sodnik, ki je v predhodnih sodbah natančno opisal pritožnikov sostorilski prispevek v kriminalni združbi. Čeprav predhodne sodbe niso vsebovale ugotovitev o pritožnikovi krivdi
per se
, so bile po stališču ESČP konstitutiven element očitanega kaznivega dejanja, tj. ustanovitve in delovanja kriminalne združbe, kar je izrecno navedlo tudi sodišče v obsodilni sodbi zoper pritožnika. ESČP je presodilo, da je sodišče v konkretni zadevi navedbe, ki so se nanašale na pritožnika, v sodbah zoper soobdolžence ubesedilo na način, ki ni dopuščal sklepanja, da je pritožnik v času izdaje teh sodb še vedno le obtožen kaznivega dejanja in obravnavan v ločenem postopku.
[11]
20.
ESČP je v kasnejši praksi, sprejeti po odločbi Ustavnega sodišča št. Up-1038/21, Up-1044/21, podrobneje obravnavalo razmerje med konvencijskima pravicama do nepristranskega sojenja in do domneve nedolžnosti (prvi in drugi odstavek 6. člena EKČP). V sodbi v zadevi
Gorše proti Sloveniji
z dne 6. 3. 2025 je pojasnilo, da je treba oba vidika zaradi njune prepletenosti obravnavati skupaj.
[12]
ESČP je poudarilo, da je bistveno, 1) ali je bilo treba v predhodnih sodbah navesti udeležbo pritožnika v kaznivih dejanjih, za katera sta bila sostorilca obsojena, ter 2) ali je bila navedba omejena na tisto, kar je bilo nujno za ugotovitev krivde sostorilcev, in 3) ubesedena tako, da se je sodišče izognilo kakršnemu koli morebitnemu prejudiciranju glede pritožnika.
[13]
ESČP je ugotovilo, da je bilo verjetno neizogibno, da se je sodišče v sodbi, izdani zoper sostorilca, sklicevalo na pritožnikova dejanja.
[14]
Sporna pa je bila ubeseditev pritožnikovih dejanj v predhodni sodbi, ker je sodišče pritožnikovo vlogo podrobno opisalo in ker je izrecno navedlo, da je pritožnik "storilec" očitanega kaznivega dejanja, za katero je bil kasneje obsojen. Sporne sodbe torej niso vsebovale le dejanskega opisa domnevne vloge pritožnika, ampak so se nanj sklicevale, tudi v sklepnem delu, kot na storilca kaznivega dejanja. Iz predhodne sodbe je tako izhajalo, kot da bi sodišče še pred obsodbo opravilo pravno kvalifikacijo pritožnikovih dejanj. ESČP je še izpostavilo, da v obrazložitvi predhodnih sodb ali kjer koli drugje ni nobene razlage, da pritožnikova krivda še ni bila ugotovljena. Tudi videz ima določen pomen, saj "pravica mora biti ne le izvršena, ampak mora biti tudi vidna". Gre za zaupanje, ki ga morajo sodišča v demokratični družbi vzbujati v javnosti.
[15]
ESČP je zato ugotovilo kršitev prvega in drugega odstavka 6. člena EKČP.
21.
V odločitvi v zadevi
Bouša proti Češki
z dne 3. 6. 2025 pa je ESČP očitke kršitve pravic iz prvega in drugega odstavka 6. člena EKČP zavrnilo kot očitno neutemeljene. V predhodni sodbi, s katero so bili potrjeni sporazumi o priznanju krivde pritožnikovih soobtožencev, je bilo sicer opisano tudi kaznivo ravnanje, ki ga je sodišče nedvoumno pripisalo pritožniku. V izreku je bilo namreč navedeno, da je pritožnik nedoločenega dne jeseni 2018 soobtožencu prodal določeno količino tablet ekstazija. ESČP pa je poudarilo, da se zdi, da sodišče takšne navedbe ni uporabilo za utemeljitev pritožnikove krivde, temveč za pravno kvalifikacijo dejanja njegovega soobtoženca, ki je od pritožnika kupil drogo z namenom njene nadaljnje prodaje. Sodišče je takšen opis potrebovalo za presojo kazenske odgovornosti soobtoženca, pri tem pa si je prizadevalo, da ni navedlo več informacij, kot je bilo nujno. V predhodni sodbi ni bilo pravne ocene pritožnikovega ravnanja, pritožnik tudi ni bil naveden kot "storilec" kaznivega dejanja. ESČP je pojasnilo, da izpodbijane navedbe po češkem kazenskem pravu niso imele zavezujočega učinka v kasnejšem postopku proti pritožniku, ki ga je domneva nedolžnosti varovala do trenutka njegove obsodbe. V predhodni sodbi je bilo tudi izrecno pojasnjeno, da je bil pritožnik v tistem trenutku "ločeno preganjan". S tem je nacionalno sodišče jasno izrazilo, da ni bilo pozvano, da ugotavlja pritožnikovo krivdo.
[16]
22.
Iz sodbe v zadevi
Gorše proti Sloveniji
in odločitve v zadevi
Bouša proti Češki
je razvidno, da ESČP v primeru sodb, ki vključujejo opise kaznivih dejanj oseb, na katere se obsodba ne nanaša, po enakih merilih presoja kršitvi pravice do nepristranskega sojenja in pravice do domneve nedolžnosti. Kršitev ni, 1) če je bilo za utemeljitev kazenske odgovornosti obsojenca v predhodnih sodbah treba navesti tudi udeležbo osebe, ki ji bo sojeno kasneje, 2) če je bilo navajanje omejeno na tisto, kar je bilo nujno za ugotovitev obsojenčeve krivde, in 3) če se je sodišče v zapisu izognilo prejudiciranju glede osebe, ki ji bo sojeno kasneje.
23.
Temeljna procesna jamstva v kazenskem postopku zagotavlja tudi pravo Evropske unije (v nadaljevanju EU). Prvi odstavek 48. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (UL C 202, 7. 6. 2016 – v nadaljevanju Listina) določa, da obdolženec velja za nedolžnega, dokler njegova krivda ni dokazana v skladu z zakonom. Drugi odstavek 47. člena Listine pa zagotavlja pravico do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča. Sodišče EU (v nadaljevanju SEU) je v zadevi
A. H. in drugi (domneva nedolžnosti)
,
C
‑
377/18, z dne 5. 9. 2019
pojasnilo, da je treba prvi odstavek 4. člena Direktive (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL L 65, 11. 3. 2016 – v nadaljevanju Direktiva (EU) 2016/343)
[17]
razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da so v sporazumu, s katerim obdolženec prizna svojo krivdo v zameno za milejšo kazen in ki ga mora potrditi nacionalno sodišče, kot sostorilci kaznivega dejanja izrecno navedeni tudi obdolženci, ki krivde niso priznali in se preganjajo v okviru ločenega kazenskega postopka, če (i) je ta navedba nujna za opredelitev pravne odgovornosti obdolženca, ki je sklenil navedeni sporazum, ter (ii) če iz sporazuma jasno izhaja,
[18]
da se drugi obdolženci preganjajo v ločenem kazenskem postopku in da njihova krivda ni bila dokazana v skladu z zakonom. SEU je navedeno stališče s sklepom v zadevi
UL in VM
, C‑709/18, z dne 28. 5. 2020 razširilo tudi na primere, ko je izdana sodba na podlagi priznanja krivde oziroma ko se presoja kršitev pravice do nepristranskega sodišča iz drugega odstavka 47. člena Listine.
24.
EKČP in Listina v zvezi z Direktivo (EU) 2016/343 v primeru sodb, ki vključujejo opise kaznivih dejanj oseb, na katere se obsodba ne nanaša, zagotavljata enake standarde varstva pravice do nepristranskega sodišča in pravice do varstva domneve nedolžnosti. Naloga Ustavnega sodišča je zagotoviti, da se tudi v Republiki Sloveniji zagotavljajo enaki ali višji standardi varstva navedenih pravic. Pri tem pa Ustavno sodišče upošteva, da zagotovitev višjega standarda varstva določene človekove pravice lahko obratno sorazmerno vpliva na standard varstva drugih pravic. Izločitev sodečega sodnika iz postopka zoper več soobdolžencev zgolj zato, ker je eden od njih priznal krivdo, sodnik pa je priznanje sprejel in je moral za utemeljitev kazenske odgovornosti soobdolženca opisati tudi vlogo oseb, ki jim bo sojeno kasneje, vpliva na podaljšanje kazenskega postopka. V takem primeru se mora namreč glavna obravnava pred spremenjenim senatom začeti znova,
[19]
načeloma se morajo ponovno izvesti tudi dokazi. S tem se lahko poseže v pravico do sojenja brez nepotrebnega odlašanja oziroma – če je obdolženec v priporu – v dolžnost posebej hitrega postopanja v pripornih zadevah iz prvega odstavka 23. člena Ustave. V opisani praksi ESČP in SEU, ki omejuje dolžnost izločitve sodnika na objektivno in razumno utemeljene primere, sta obe temeljni procesni jamstvi (nepristranskost sojenja in sojenje brez nepotrebnega odlašanja) ustrezno zagotovljeni.
25.
Glede na navedeno Ustavno sodišče prvi odstavek 23. člena Ustave razlaga tako, da ne pomeni kršitve pravice do nepristranskega sojenja, če izreče obsodilno sodbo sodnik, ki je v predhodni sodbi, izdani na podlagi priznanja krivde soobdolženca, opisal tudi ravnanja osebe, ki ji je sojeno kasneje, če
1) je opis ravnanja te osebe nujen za opredelitev odgovornosti soobdolženca, ki krivdo priznava,
2) je opis ravnanja te osebe omejen na to, kar je nujno za opredelitev odgovornosti soobdolženca, ter
3) iz sodbe jasno izhaja, da s tem ni prejudicirana krivda preostalih oseb, zoper katere se kazenski postopek še vodi.
Presoja očitka
26.
V sodbi Okrožnega sodišča v Mariboru št. X K 29700/2019 z dne 11. 6. 2019, izdani na podlagi soobdolženčevega priznanja krivde, je pritožnik na več mestih omenjen kot ena od oseb, s katerimi je soobdolženi, ki je krivdo priznal, storil kaznivo dejanje trgovine z ljudmi v hudodelski združbi (
peti odstavek v zvezi s prvim odstavkom 113. člena KZ-1)
. Opisana pritožnikova vloga je bila tesno povezana z vlogo soobdolženca, ki je priznal krivdo: pritožnik naj bi po navodilu tega soobdolženca hranil listine in predmete žrtev ter skrbel, da so žrtve v hiši ravnale po pravilih, ki jih je določil soobdolženec. Pritožnik naj bi žrtve skupaj s soobdolžencem usposobil za goljufanje, sprejemal in podpiral naj bi soobdolženčevo psihično in fizično nasilje nad žrtvami. Glede na tako prepleten opis pritožnikovega in soobdolženčevega ravnanja in okoliščino, da je bil soobdolženec obsojen za izvrševanje kaznivih dejanj v kriminalni združbi, je razumno stališče Vrhovnega sodišča, da je bila vključitev pritožnikovih ravnanj v predhodno sodbo neizogibna za odločitev o krivdi soobdolženca. Ustavno sodišče tudi ni ugotovilo okoliščin, iz katerih bi izhajalo, da opis pritožnikovega ravnanja ne bi bil omejen na tisto, kar je bilo nujno.
27.
V okviru presoje, ali iz predhodne sodbe jasno izhaja, da z njo pritožnikova krivda še ni bila prejudicirana, je treba upoštevati izraze, uporabljene v sodbi, ter celotno njeno obrazložitev. Pritožnik v predhodni sodbi ni bil označen kot "storilec",
[20]
temveč kot eden od "obdolžencev",
[21]
torej oseb, zoper katere se postopek še vodi. V obrazložitvi predhodne sodbe je bilo zapisano, da je v uvodu sodbe navedena obtožnica, s katero se pritožnikovemu soobdolžencu (zanj sodišče uporablja drug izraz, "obtoženec")
[22]
očita
storitev kaznivega dejanja trgovine z ljudmi iz petega odstavka v zvezi s prvim odstavkom 113. člena KZ-1. Pojasnjeno je tudi, da je obtoženec med izvedbo glavne obravnave priznal krivdo za očitano kaznivo dejanje, sodišče pa je priznanje krivde sprejelo, saj je presodilo, da je obtoženec razumel naravo in posledice danega priznanja, da je bilo priznanje podano prostovoljno, da je bilo jasno in popolno ter podprto tudi z izpovedbami prič in listinskimi dokazi v sodnem spisu. Po podanem in sprejetem priznanju krivde je sodišče glavno obravnavo nadaljevalo, pri tem pa je izvedlo dokazni postopek le glede tistih okoliščin, ki so pomembne za izrek kazenske sankcije. Glede na navedeno drži pojasnilo Vrhovnega sodišča, da je iz obrazložitve predhodne sodbe jasno razvidna zamejitev na presojo priznanja krivde pritožnikovega soobdolženca.
Ker je sodišče pazilo tudi na izbiro besed, s katerimi je poimenovalo pritožnika, je bilo iz sodbe jasno razvidno, da pritožnikova krivda tedaj še ni bila dokazana in da se je kazenski postopek zoper njega še vodil. Čeprav bi bilo priporočljivo, da sodišče v takem primeru izrecno zapiše, da se postopek zoper druge osebe vodi ločeno in da jim krivda še ni bila dokazana, je v konkretnem primeru sodnikova pazljiva izbira besed vseeno zadostovala za zagotovitev objektivnega videza nepristranskega sojenja. Da je sodišče na vseh stopnjah sojenja dalo velik poudarek ustreznemu naslavljanju oseb, zoper katere je vodilo postopek, je razvidno tudi iz sodbe, s katero je po končanem dokaznem postopku obsodilo pritožnika in njegove soobdolžence, ki krivde niso priznali. V delih opisa kaznivega dejanja iz obtožnice, v katerih so bili v predhodni sodbi označeni kot "obdolženci", jih je naslavljalo kot "obtožence" in kot "člane združbe".
28.
Sodišče v sodbo, s katero je obsodilo pritožnika, tudi ni vključilo zapisov, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da je štelo za dokazano tisto, kar je pritožnikov soobdolženec predhodno priznal. Sodišče je v 19. točki obrazložitve sodbe celo pojasnilo, da je
v izreku sodbe iz opisa kaznivega dejanja izpustilo nekatere dele opisov ravnanja pritožnikovega soobdolženca, ki jih je ta priznal, ker jih po izvedenem dokaznem postopku ni štelo za dokazana.
Sodišče je torej po izvedenem dokaznem postopku delno odstopilo od stališč, na katerih je temeljila predhodna obsodba soobdolženca.
S tega vidika se obravnavana zadeva razlikuje od dejanskega stanja iz sodbe ESČP v zadevi
Mucha proti Slovaški
, v kateri se je nacionalno sodišče glede zakonskega znaka sodelovanja v kriminalni združbi opiralo na predhodno izdane sodbe na podlagi priznanja krivde.
29.
Z vidika obrazložitve in uporabe besed se predhodna sodba v tej zadevi razlikuje tudi od predhodnih sodb iz zadeve št. Up-1038/21, Up-1044/21. Slednji sta namreč vsebovali natančen opis ravnanja osebe, ki ji je bilo sojeno kasneje, ta oseba pa je bila v sodbah dosledno označena z imenom in priimkom, ne samo kot "obdolženec".
[23]
Ker sta se stranki odpovedali pritožbi, je okoliščina, da sta bili predhodni sodbi sprejeti na podlagi sporazumov o priznanju krivde, izhajala samo iz podatkov spisa, ne pa tudi iz samih sodb. Iz predhodnih sodb zato niti ni bilo razvidno, da nista bili izdani na podlagi izvedenega dokaznega postopka. V izpodbijani prvostopenjski sodbi v tej zadevi se je sodišče tudi distanciralo od predhodne sodbe, izdane na podlagi priznanja krivde, saj dela dejstev, ki jih je priznaval pritožnikov soobdolženec, ni štelo za dokazanega in ga je v opisu kaznivega dejanja opustilo. V zadevi št. Up-1038/21, Up-1044/21 pa so bili opisa kaznivih dejanj v predhodnih sodbah zoper pritožnikova soobdolženca in opis kaznivega dejanja v izreku naknadne sodbe zoper pritožnika identični.
[24]
30.
Glede na navedeno pritožnikov očitek kršitve pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave ni utemeljen.
Glede drugih zatrjevanih kršitev
a) Glede zatrjevane kršitve načela zakonitosti
31.
Po prvem odstavku 28. člena Ustave nihče ne sme biti kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno. Načelo zakonitosti zavezuje sodišče z več vidikov. Med drugim mora sodišče ugotoviti obstoj vseh zakonskih znakov kaznivega dejanja, posameznega zakonskega znaka pa ne sme razložiti preohlapno in na ta način s svojo razlago sámo določiti, da je kaznivo dejanje tudi ravnanje, ki ga zakonodajalec ni zajel v polje kaznivosti.
[25]
32.
Prvi odstavek 113. člena KZ-1 se glasi: "Kdor zaradi izkoriščanja prostitucije ali drugih oblik spolnih zlorab, prisilnega dela, beračenja, suženjstva ali njemu podobnega razmerja, služabništva, storitve kaznivih dejanj ali trgovine z organi, človeškimi tkivi ali krvjo drugo osebo kupi, prevzame, nastani, prepelje, proda, izroči oziroma z njo kako drugače razpolaga ali tako osebo novači, menjava ali prenaša nadzor nad njo ali pri teh ravnanjih posreduje, se, ne glede na morebitno privolitev te osebe, kaznuje z zaporom od enega do desetih let in denarno kaznijo."
33.
Pritožnikov očitek, da naj bi sodišča nepravilno ugotovila izpolnjenost zakonskega znaka "razpolaganja z žrtvijo", ni utemeljen. Vrhovno sodišče je v zvezi s tem očitkom pritožnika opozorilo na ugotovitve prvostopenjskega sodišča, da so bili žrtvam v Republiki Sloveniji odvzeti mobilni telefoni in potni listi, ki so bili v zaklenjeni omari, da so bila okna zastrta z roletami, da so morale žrtve prositi za hrano, da so jih prevažali med lokacijami in da so delale po natančnih navodilih. Razumno je tudi stališče sodišča, da privolitve žrtev, ki so bile z obljubami po boljšem zaslužku zvabljene iz domačega okolja, da bodo izvrševale kazniva dejanja, ne gre enačiti s privolitvijo, da jim bo v klicnih centrih onemogočena možnost svobodnega odločanja in ravnanja v lastnih zadevah. Pri novodobnih oblikah trgovine z ljudmi gre pogosto za bolj subtilne prijeme, kot so jih storilci uporabljali v preteklosti, in vključujejo različne oblike stiske, v kateri je človek prisiljen sprejeti izkoriščanje.
[26]
Ugotovitev, da je bil ekonomski položaj tujcev v Tajvanu slab in zakaj je bil slab, izhaja iz 41. točke obrazložitve sodišča prve stopnje. Zato ne držijo pritožnikovi očitki, da se sodišča do tega niso opredelila in da naj bi bila pritožniku kršena pravica do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. Razumno je tudi stališče Vrhovnega sodišča, da pritožnik z opozorili, da so žrtve hodile na počitnice, in da želja po hitrem zaslužku ne pomeni ranljivosti žrtve, zgolj izpodbija pravnomočno ugotovljeno dejansko stanje.
b) Glede zatrjevane kršitve pravice do domneve nedolžnosti zaradi nedokazanosti posebne vloge pritožnika
34.
V skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo domneva nedolžnosti pomeni, da (1) oseba velja za nedolžno, dokler se ji ne dokaže krivda, (2) da mora krivdo dokazovati državni tožilec in ne obdolžena oseba (dokazno breme) in (3) da mora sodišče v dvomu, ko krivda ni nesporno dokazana, obdolženo osebo oprostiti (
in dubio pro reo
).
[27]
Če bi torej sodišče v tej zadevi pritožnika obsodilo, ne da bi bilo onkraj razumnega dvoma prepričano o tem, da je storil očitano kaznivo dejanje in da je zanj tudi kazensko odgovoren, bi kršilo njegovo pravico do domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave.
[28]
35.
Vrhovno sodišče je v 129.–133. točki obrazložitve sodbe pojasnilo, kako je sodišče prve stopnje ugotovilo, da se je pritožnikov položaj v hierarhiji kriminalne združbe razlikoval od položaja žrtev. Stališče, da iz okoliščin, ugotovljenih na podlagi izvedenih dokazov,
[29]
onkraj razumnega dvoma izhaja, da je pritožnik storil očitano kaznivo dejanje, ne pomeni kršitve pravice do domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave. Vrhovno sodišče je tudi opozorilo, da je pritožnikovo oceno izvedenih dokazov obravnavalo kot izpodbijanje pravnomočno ugotovljenega dejanskega stanja. Zato sodišču tudi ni mogoče očitati kršitve pravice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
c) Glede zatrjevane kršitve pravice do zaslišanja obremenilnih prič
36.
Samostojen element pravice do obrambe, ki jo varuje 29. člen Ustave, je tudi pravica do zaslišanja obremenilnih prič, ki jo določa EKČP v točki d) tretjega odstavka 6. člena.
[30]
V skladu s tem jamstvom je treba obdolžencu omogočiti, da izpodbija obremenilne izjave in v zvezi z njimi neposredno zaslišuje njihovega avtorja.
[31]
To jamstvo se ne nanaša samo na izjave oseb, ki kot priče izpovedujejo pred sodiščem na glavni obravnavi, temveč na vse izjave, ki služijo kot dokaz v korist tožilca v kazenskem postopku.
[32]
37.
Člen 6 EKČP vsebuje domnevo proti uporabi posrednih dokazov v kazenskem postopku. Dokazi se morajo načeloma obravnavati v navzočnosti obdolženca in na javni obravnavi, tako da jim lahko obdolženec nasprotuje. Izjeme od tega načela so mogoče, vendar ne smejo posegati v pravice obrambe, ki praviloma zahtevajo, da se obdolžencu omogoči zaslišanje obremenilnih prič, bodisi ob dani izjavi bodisi pozneje med postopkom. Če obdolženec med sojenjem ni imel možnosti zastavljati vprašanj obremenilni priči, to še ne pomeni nujno kršitve pravice do zaslišanja obremenilnih prič. Po sodbi ESČP v zadevi
Al-Khawaja in Tahery proti Združenemu kraljestvu
(119.–147. točka obrazložitve) je treba pri presoji takšnega procesnega položaja upoštevati naslednja merila: 1) ali je obstajal resen razlog, ki lahko upraviči nenavzočnost priče na glavni obravnavi, 2) ali je imel obdolženec ustrezno in primerno priložnost, da zasliši obremenilno pričo, vsaj v eni stopnji postopka, 3) ali je bila izpovedba odsotne priče edini oziroma odločilni dokaz za obdolženčevo obsodbo, pri čemer se merilo edinega oziroma odločilnega dokaza ne sme uporabljati togo, 4) ali so obstajali zadostni kompenzatorni elementi za uravnoteženje položaja, v katerem obramba ni mogla izvrševati svojih upravičenj. Kadar obsodba temelji izključno ali odločilno na dokazih odsotnih prič, je tak postopek podvržen najzahtevnejšemu nadzoru s strani ESČP. Na posrednih dokazih sme obsodba temeljiti samo, če so ti dokazi dovolj zanesljivi glede na njihovo pomembnost za zadevo.
38.
Vrhovno sodišče je pojasnilo, da so obdolženci lahko izprašali priče v okviru nujnih preiskovalnih dejanj, da zaslišanja prič niso bila odločilni dokaz (odločilni dokazi so bili pridobljeni s prisluhi in hišno preiskavo) ter da je za odsotnost prič obstajal upravičen razlog (neaktivnost kitajskih organov v zvezi s prošnjo za mednarodno pomoč). Razumno je stališče,
da je pri mednarodni pravni pomoči treba upoštevati mednarodne pogodbe in suverenost držav, ki so zaprošene za pomoč. Glede na navedene okoliščine pritožniku pravica do zaslišanja obremenilnih prič iz točke d) tretjega odstavka 6. člena EKČP ni bila kršena, s tem pa tudi ne pravica do obrambe iz 29. člena Ustave.
č) Glede drugih zatrjevanih kršitev
39.
Obrazložitev sodne odločbe po ustaljeni ustavnosodni presoji pomeni poseben vidik pravice iz 22. člena Ustave. Sodišče mora v sodni odločbi na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev.
[33]
Enako velja za obrazložitev sodne odredbe. Le taka obrazložitev namreč omogoča naknadno kontrolo ustavnosti in zakonitosti odrejenega preiskovalnega dejanja. Sklicevanje na predlog tožilstva ali policije ne zadostuje, saj mora sodnik sam presoditi, ali so izpolnjeni pogoji za preiskovalno dejanje.
[34]
40.
Ustavno sodišče je v odločbi št. Up-979/15 z dne 21. 6. 2018 (Uradni list RS, št. 54/18, in OdlUS XXIII, 26) pojasnilo, da čeprav ZKP tega izrecno ne določa, mora biti pri vsakem posegu v prostorsko in komunikacijsko zasebnost izkazana tudi nujnost ukrepa, kar pomeni, da zasledovanega cilja ni mogoče doseči na način, ki ne bi posegel ali bi na manj intenziven način posegel v človekove pravice prizadete osebe. Gre za element splošnega načela sorazmernosti, ki ne zavezuje le zakonodajalca, temveč tudi sodišče, ko odloča o posegu v človekove pravice v konkretnem primeru.
[35]
41.
Stališče Vrhovnega sodišča, da je neogibnost izvedbe hišne preiskave ustrezno obrazložena z opisom gibanja (fluidnosti) članov kriminalne združbe, ne pomeni kršitve pravice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. V razlogih sodišča, zakaj se mora hišna preiskava opraviti brez predhodne izročitve odredbe ter z nepričakovanim vstopom in brez poprejšnje zahteve za izročitev stvari, je namreč mogoče razbrati tudi razloge, zakaj je takšen način zbiranja dokazov neogibno potreben glede na drug način zbiranja dokazov.
42.
Z očitki nezakonitosti hišne preiskave zaradi sodelovanja tujih varnostnih organov pritožnik ne uveljavlja kršitve človekovih pravic, temveč nasprotuje v postopku sprejeti razlagi tretjega odstavka 515. člena ZKP, ki omogoča neposredno mednarodno kazenskopravno pomoč.
[36]
Pritožnik tudi ne pojasni, zakaj naj bi kršitev človekovih pravic pomenila okoliščina, da policija ni snemala celotne hišne preiskave. Zato Ustavno sodišče navedenih očitkov ni obravnavalo.
43.
Ker Ustavno sodišče ni ugotovilo kršitve zatrjevanih človekovih pravic, je ustavno pritožbo zavrnilo.
C.
44.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, mag. Nina Betetto,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Rok Svetlič in dr. Katja Šugman Stubbs.
Sodnika dr. Primož Gorkič in dr. Rajko Knez sta bila pri odločanju o tej zadevi izločena. Ustavno sodišče je odločbo sprejelo soglasno. Sodnici Kogovšek Šalamon in Šugman Stubbs sta dali pritrdilni ločeni mnenji.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Tako že odločba Ustavnega sodišča št. U-I-92/96 z dne 21. 3. 2002 (Uradni list RS, št. 32/02, in OdlUS XI, 45), 16. točka obrazložitve.
[2]
Glej na primer odločbo Ustavnega sodišča št. Up-57/14 z dne 26. 1. 2017, 6. in 7. točka obrazložitve.
[3]
Tako ESČP v sodbi v zadevi
Micallef proti Malti
z dne 15. 10. 2009, 94. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[4]
Prim. sodbo ESČP v zadevi
Pullar proti Združenemu kraljestvu
z dne 10. 6. 1996, 32. točka obrazložitve. Glej sklep Ustavnega sodišča št. Up-853/24 z dne 13. 2. 2025.
[5]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-186/15 z dne 4. 7. 2019 (Uradni list RS, št. 48/19, in OdlUS XXIV, 31), 8. točka obrazložitve.
[6]
Sodba ESČP v zadevi
Karaman proti Nemčiji
z dne 27. 2. 2014, 63. točka obrazložitve.
[7]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-57/14, 10. točka obrazložitve.
[8]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1038/21, Up-1044/21, 48. točka obrazložitve.
[9]
Prav tam, 51. točka obrazložitve.
[10]
Prav tam, 53. točka obrazložitve.
[11]
Sodba ESČP v zadevi
Mucha proti Slovaški
, 50.–68. točka obrazložitve.
[12]
Sodba ESČP v zadevi
Gorše proti Sloveniji
, 54. točka obrazložitve.
[13]
Prav tam, 58. točka obrazložitve.
[14]
Prav tam, 61. točka obrazložitve.
[15]
Prav tam, 62. in 63. točka obrazložitve.
[16]
Odločitev ESČP v zadevi
Bouša proti Češki
, 58.–62. točka obrazložitve.
[17]
V skladu z navedenim odstavkom morajo države članice sprejeti potrebne ukrepe, da zagotovijo, da javne izjave javnih organov in sodne odločbe, razen odločb o ugotovitvi krivde, osumljene ali obdolžene osebe ne označujejo za krive, dokler tej osebi ni dokazana krivda v skladu z zakonom. To ne posega v akte tožilstva, katerih namen je dokazati krivdo osumljene ali obdolžene osebe, in v predhodne procesne odločbe, ki jih sprejmejo sodni ali drugi pristojni organi in ki temeljijo na sumu ali na obremenilnih dokazih.
[18]
Slovenski prevod navedene sodbe uporablja sintagmo "jasno navedeno", medtem ko denimo angleška različica "
makes it clear
", francoska različica "
indique clairement
" in nemška različica "
darauf hinweist
" omogočajo sklepanje, da zadostuje, če zahtevana ugotovitev vsaj jasno izhaja iz vsebine sporazuma (glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1038/21, Up-1044/21, 49. točka obrazložitve).
[19]
Glej prvi odstavek 311. člena ZKP.
[20]
Primerjaj sodbo ESČP v zadevi
Gorše proti Sloveniji
, 62. in 63. točka obrazložitve.
[21]
Relevantni izseki se glasijo "/…/
pri čemer so na naslovu /…/ obdolženi izkoriščali vsaj 21 žrtev /…/
"
,
"
/…/ so obdolženi za vzpostavitev in delovanje klicnih centrov zagotovili finančna sredstva /…/
"
,
"
/…/ sta poskrbela tudi za /…/ prevoze žrtev in obdolženih /…/
"
. Obdolženec je po drugi alineji 144. člena ZKP tisti, zoper katerega teče preiskava ali zoper katerega je vložena obtožnica, obtožni predlog ali zasebna tožba.
[22]
Obtoženec je po tretji alineji 144. člena ZKP tisti, zoper katerega je obtožnica postala pravnomočna. Oseba, ki ji sodišče izreče obsodilno sodbo, pa po opredelitvi iz četrte alineje 144. člena ZKP še ni "obsojenec"; obsojenec je samo tisti, za katerega je s pravnomočno sodbo ugotovljeno, da je kazensko odgovoren za določeno kaznivo dejanje.
[23]
Odločba Ustavnega sodišča št.
Up-1038/21, Up-1044/21, 57. točka obrazložitve.
[24]
Prav tam.
[25]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-531/17 z dne 17. 3. 2022, 6. točka obrazložitve.
[26]
Glej sodbo ESČP zadevi
Krachunova proti Bolgariji
z dne 28. 11. 2023, 148. točka obrazložitve.
[27]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-6/93 z dne 1. 4. 1994 (Uradni list RS, št. 23/94, in OdlUS III, 33), 15. točka obrazložitve.
[28]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-762/05 z dne 20. 9. 2007 (Uradni list RS, št. 93/07, in OdlUS XVI, 106).
[29]
Glej 9. točko obrazložitve te odločbe.
[30]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-657/13 z dne 12. 11. 2015 (Uradni list RS, št. 91/15, in OdlUS XXI, 18), 12. točka obrazložitve. Prim. odločbi Ustavnega sodišča št. Up-719/03 z dne 9. 3. 2006 (Uradni list RS, št. 30/06, in OdlUS XV, 41) in št. Up-849/05 z dne 18. 10. 2007 (Uradni list RS, št. 102/07, in OdlUS XVI, 110).
[31]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-207/99 z dne 4. 7. 2002 (Uradni list RS, št. 65/02, in OdlUS XI, 266). Iz navedene odločbe med drugim izhaja, da mora imeti obdolženec v kazenskem postopku možnost zasliševati priče v zvezi z izjavami, ki so jih dale.
[32]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-719/03 z dne 9. 3. 2006 (Uradni list RS, št. 30/06, in OdlUS XV, 41), 12. točka obrazložitve.
[33]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1006/13, 16. točka obrazložitve.
[34]
Prav tam, 20. in 21. točka obrazložitve.
[35]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-25/95 z dne 27. 11. 1997 (Uradni list RS, št. 5/98, in OdlUS VI, 158), 69. točka obrazložitve.
[36]
Navedeni člen se glasi: "Če velja vzajemnost ali če tako določa mednarodna pogodba, se lahko mednarodna kazenskopravna pomoč daje tudi neposredno med domačimi in tujimi organi, ki sodelujejo v predkazenskem in kazenskem postopku. Pri tem se lahko uporabljajo sodobna tehnična sredstva, zlasti računalniško omrežje, pripomočki za prenos slike, glasu in elektronskih impulzov."
⇒
Številka:
Up-1727/22-18
Datum:
22. 1. 2026
PRITRDILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. NEŽE KOGOVŠEK ŠALAMON
K ODLOČBI ŠT.
Up-1727/22
Z DNE 8. 1. 2026
Sporazum o priznanju krivde in izločanje sodnika
1. Odločbo št. Up-1727/22 sem podprla, poudariti pa želim širši kontekst te odločbe, ki je povezan s prizadevanjem Ustavnega sodišča, da bi dosledno spoštovalo sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP). To ni vedno enostavno, saj sodbe včasih niso povsem prepričljive, še posebej težavno pa je to takrat, kadar je sodna praksa ESČP neenotna, kakor je tudi v primeru domneve nedolžnosti in pravice do nepristranskega sojenja. Pozoren bralec bo opazil, da je Ustavno sodišče z odločbo št. Up-1727/22 omililo svoja stališča iz odločbe št. Up-1038/21, Up1044/21 z dne 20. 11. 2024. Slednja je v sodstvu sprožila veliko slabe volje in pomisleke, ali so kadrovske kapacitete sodstva v Sloveniji sploh zadostne, da bi lahko izvajali nove standarde na tem področju, upravičeno pa se je pojavila tudi bojazen, da bi imela sprejeta odločitev lahko negativne posledice za zastaranje kazenskih postopkov.
[1]
Če kazenski sodnik, ki je za enega od soobdolžencev sprejel sporazum o priznanju krivde, ostalim soobdolžencem ne bi smel še naprej soditi in bi se moral vedno izločiti, bi se morala glavna obravnava z izvajanjem vseh dokazov pred novim sodnikom začeti znova, kar lahko pomeni podaljšanje kazenskega postopka za več let. Sodbo Ustavnega sodišča št. Up-1038/21, Up1044/21 bi se lahko, čeprav ni bila tako zasnovana, bralo tudi na ta način. Prav zato je sprejetje bolj podrobno razdelanih stališč, ki jih uvaja odločba št. Up-1727/22, smiselno in nujno potrebno.
2. Razlog, zakaj je Ustavno sodišče v odločbi št. Up-1038/21, Up1044/21 sprejelo bolj absolutna stališča, ki pa jih je v odločbi št. Up-1727/22 precej omililo, je v nihanju sodne prakse ESČP. Praksa slednjega je na tem področju neenotna, saj različni senati odločajo različno: V času odločanja o zadevi št. Up-1038/21, Up1044/21 je za eno od precedenčnih odločitev veljala zadeva
Mucha proti Slovaški
,
[2]
ki je narekovala strožjo odločitev, za tem pa je bila leta 2025 izdana sodba
Bouša proti Češki
,
[3]
ki je bila manj stroga. Sama se ne morem povsem izogniti vtisu, da se tudi ESČP zaveda, da je šlo z višanjem standardov na področju izločanja sodnikov predaleč ter da poskuša svojo prakso bolj uravnotežiti z načelom učinkovitosti sodnih postopkov. Razlogi za popravljanje prakse se osredotočajo na iskanje drobnih razlik med zadevami, ki naj bi upravičevale različno odločanje, ter na presojo izrazja, ki ga uporabljajo nacionalna sodišča in ustreznost katerega naj bi utemeljevala različne odločitve ESČP (na primer, ali je sodišče ostale obdolžence, ki krivde niso priznali, pa jim je še naprej sodilo, označilo za storilce ali za obdolžence).
3. Pri tem je nujno opozoriti, da tovrstno različno izrazje, ki ga uporablja sodišče v sodbah, izdanih na osnovi priznanja krivde, nima nobenih posledic za pritožnike. V zadevah s tega področja se ukvarjamo samo z videzom pristranskosti, ki naj bi izhajala iz takega izrazja, ne pa s kakšnimi dejanskimi posledicami za pritožnike. Pritožniki, ki se jim je po priznanju krivde enega izmed njih sodilo naprej, so bili deležni popolnoma enakega sojenja, ne glede na to, kako so bili pred tem poimenovani v sporazumu o priznanju krivde enega od soobdolžencev. Ne želim reči, da videz nepristranosti ni pomemben, menim pa, da v tem primeru ne gre za ogrožen videz nepristranosti, temveč za (sicer legitimno) iskanje poti obrambe, ki na ta način lahko doseže ugoden izid postopka za obdolženca. To je bistvo, ki ga je treba imeti pred očmi.
4. V zadevah
Mucha
in
Bouša
ESČP med drugim navaja, da morajo sodbe uživati zaupanje v javnosti in da se to doseže tudi z ustreznimi izrazi. Vendar se zdi, da v teh zadevah sploh ne gre za pomanjkanje zaupanja v javnosti. Javnost ne izraža nikakršnega nezaupanja v sodbe sodnikov, ki so pred tem že sprejeli priznanje krivde drugih soobdolžencev. Ne le javnost, zaupajo jim morda celo prav vsi udeleženci sodnega postopka samega, seveda pa nekaterim izid takega postopka ni pogodu in želijo izkoristiti možnosti za spremembo izida postopka. Obramba ima pravico poskusiti uveljaviti tudi take argumente, ki pa so po mojem mnenju neutemeljeni, saj je iz koncepta priznavanja krivde in postopka, določenega v Zakonu o kazenskem postopku (ZKP),
[4]
vsakomur popolnoma jasno, za koga ima posledice sodba, izdana na podlagi sporazuma o priznanju krivde – izključno za tistega, ki je krivdo priznal in za nikogar drugega. Sprejeti argument, da način, na katerega je ubeseden sporazum (pri čemer ta način ni v ničemer ekscesen), prejudicira nadaljnje odločitve sodišča za druge so-obdolžence, je po mojem mnenju sprenevedanje, ki je do neke mere tudi žaljivo do profesionalnih sodnikov in sodnic, ki so popolnoma sposobni ločiti postopek zoper obdolženca, ki je kaznivo dejanje priznal, od nadaljnjega postopka zoper njegove so-obdolžence.
5. Samoumevno je in v kazenskem pravu popolnoma nesporno, da ta sporazum velja samo za tistega, ki je priznal, za ostale soobdolžence pa se sojenje nadaljuje. Tudi če so v kakšnem sporazumu o priznanju krivde uporabljeni nerodni izrazi (npr. da se soobdolženec, ki dejanja ni priznal, označuje za storilca) ali če v sodbi, izdani na podlagi sporazuma, ni pravnega opozorila, da se sodba nanaša samo na tistega člana združbe, ki je dejanje priznal, ostalim pa se bo sodilo posebej, to v ničemer ne spremeni prav tega dejstva – da se bo ostalim sodilo posebej in da ti ostali v sporazumu niso zajeti. ESČP je ta vprašanja prignalo do točke, ko je treba terminološko analizirati vsako izpodbijano sodbo nacionalnih sodišč, izdano na podlagi sporazuma, glede načina, kako je ubesedena, pa čeprav morebitne razlike v formulacijah nimajo popolnoma nobenih posledic za domnevo nedolžnosti za obdolžence, ki se jim sodi posebej in kaznivega dejanja niso priznali. To tudi nima posledic za videz nepristranskosti, saj vsi tisti, ki take sodbe berejo, te vidike kazenskega postopka popolnoma razumejo.
6. Na podlagi vsega navedenega sedaj izhaja, da morajo sodišča pri potrjevanju sporazumov o priznanju krivde paziti na način, kako je ubeseden, saj videz nepristranskosti ne bo ogrožen:
– če je bilo za utemeljitev kazenske odgovornosti obsojenca v predhodnih sodbah treba navesti tudi udeležbo osebe, ki ji bo sojeno kasneje,
– če je bilo navajanje omejeno na tisto, kar je bilo nujno za ugotovitev obsojenčeve krivde in
– če se je sodišče v zapisu izognilo prejudiciranju glede osebe, ki ji bo sojeno kasneje.
Ta specifična pravila naj bi sedaj po standardih ESČP zadostovala, da je zahtevam iz načel domneve nedolžnosti in nepristranskega sojenja po Konvenciji zadoščeno. Sama sicer nisem prepričana, ali ESČP res potrebujemo za tako podrobne terminološke napotke, da bi spoštovali Konvencijo, na področjih, ki so sicer dobro urejena in učinkovito delujejo. Sprašujem se, ali je to res bistvo njegovega poslanstva. Položaj, ko je treba kritizirati ESČP, mi je sicer tuj. Sebe sem v strokovnem smislu vedno razumela kot osebo, ki spoštuje sodbe ESČP, jih sprejme in ne kritizira ter jih poskuša v čim večji meri in čim bolj smiselno uveljaviti v nacionalnem pravnem sistemu. Vendar pa je to v primeru nedoslednosti in nihanja sodne prakse ESČP včasih težko.
7. Treba se je zavedati, da vsaka sodba ESČP, v kateri se slednje prvič izreče o določenem vprašanju, pomeni precedenčno odločitev tudi za nacionalna sodišča, vključno z Ustavnim sodiščem. Ko je Ustavno sodišče prvič odločilo na tem področju (v zadevi št. Up-1038/21, Up1044/21) in se pri tem naslonilo na odločitev ESČP (ter menilo, da niti nima druge izbire), je sprožilo pretres med slovenskimi sodišči. Da bo sodba odmevala, smo se zavedali, kakor smo se zavedali tudi vseh širših posledic, ki bi jih stališče o izločanju sodnikov, ki so za nekatere soobdolžence sprejeli sporazum o priznanju krivde, lahko imelo za tekoče kazenske postopke, vendar smo zaradi občutka dolžnosti dosledno udejanjati standarde ESČP sprejeli že znano odločitev. Ta je bila kot pravilna potrjena s sodbo ESČP v zadevi
Gorše proti Sloveniji
.
[5]
Potem pa je ESČP naredilo korak nazaj in standarde omililo z zadevo
Bouša
. Tako nihanje sodne prakse nacionalna sodišča, tudi Ustavno sodišče, postavlja v neugoden in negotov položaj, saj je treba na podlagi spreminjajoče se sodne prakse ESČP najti rešitve, ki hkrati ne bodo majale nacionalnega pravnega sistema. Treba pa se je zavedati, da je vmes lahko že povzročena nepopravljiva škoda.
8. Ne glede na vse navedeno je seveda tudi v tem primeru treba najti način za smiselno uveljavitev standardov ESČP na nacionalni ravni. Pri tem se je morda koristno zavedati, da sporazume o priznanju krivde pripravljajo tožilstva in ne sodišče. Sodišče lahko sporazum le potrdi ali pa ne. Kvečjemu lahko že pripravljenemu besedilu kaj doda, ne more pa ga spreminjati. Manj možnosti vidim v tem, da bi v fragmentiranem sistemu sodišč, kjer vsak sodnik svoje sodbe piše sam, lahko dosegli poenotenje izrazja, ki bi ustrezalo zahtevam ESČP. Bistveno več možnosti vidim v tem, da se poenotenje doseže že na ravni tožilstva, ki je veliko bolj hierarhično organizirana organizacija kot sistem sodišč. Koristno bi bilo, če bi Vrhovno državo tožilstvo izdalo usmeritve, iz katerih bi jasno izhajalo, na kakšen način morajo biti pripravljeni sporazumi o priznanju krivde, da bodo ustrezali zahtevam ESČP. V usmeritve bi bilo smiselno vključiti navodilo, naj sporazumi o priznanju krivde vključujejo klavzulo, da se vsak konkretni sporazum nanaša samo na obdolženca, ki je dejanje priznal, morebitnim ostalim soobdolžencem pa se bo sodilo posebej. Pri tem ni odveč pripomniti, da že obstoj takih internih navodil tožilstvom lahko pripomore k izključitvi odgovornosti države za kršitev 6. člena  Konvencije, kot je mogoče razbrati iz zadeve
Bouša proti Češki
.
[6]
9. Še nekaj besed o argumentaciji, da je za razumevanje sodb sodišč pomemben vidik bralca sodbe, ki je laik. Po eni strani lahko razumem to stališče – pravo (z vsemi svojimi koncepti in teorijami) je včasih nekoliko odmaknjeno od splošne javnosti (kot velja za vse stroke). Skozi stoletja se je pravna doktrina razvijala do te mere, da je splošni javnosti in laikom težko razumljiva. Laikom je včasih nerazumljiva že na primer splošno uveljavljena doktrina izločanja dokazov, ki nedvomno dokazujejo krivdo obdolženega, laiki pa izločitev takih dokazov razumejo kot globoko nepravično. Enako velja za zastaranje (kazenskega pregona, terjatev ipd.), ki služi pravni varnosti, upnikom ali žrtvam kaznivih dejanj pa se lahko zdi nepravičen. V pravu je še cela vrsta drugih institutov, ki so laični splošni javnosti nerazumljivi in jih šteje za nerazumne, a vendarle imajo svojo zgodovino in svoj smisel. Enako velja za sporazum o priznanju krivde. Menim, da je pretirano pričakovati od sodišča, da bo sodbo, izdano na podlagi takega sporazuma, ali pa katerokoli drugo sodbo, v podrobnosti razlagalo na način, da bo njene učinke scela razumela tudi splošna laična javnost. To bi bilo neekonomično in nestrokovno. Vsekakor sicer podpiram idejo, da se mora vsaka stroka, tudi pravo, odpirati javnosti in da morajo vsi strokovnjaki, tudi pravniki in sodniki, biti sposobni ideje svoje stroke razlagati javnosti na način, ki je razumljiv in dostopen. Nisem pa naklonjena pretiranemu poenostavljanju in prekomernemu podrobnemu razlaganju pravnih institutov na mestih, ki temu niso namenjena, vključno s sodbami. Tudi pri ustvarjanju sodnih odločitev se namreč stremi k strnjenosti in osredotočenosti, podrobno razlaganje pa bi imelo povsem nasprotne učinke. Vse to mora pač sodnik imeti pred očmi, ko sodi v tovrstnih zadevah.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Sodnica
[1]
E. Planinšec, Sprejeto priznanje kot razlog za izločitev sodnika, Dnevnik, 11. 1. 2025,
https://www.dnevnik.si/novice/kronika/sprejeto-priznanje-kot-razlog-za-izlocitev-sodnika-2711387/
.
[2]
ESČP, pritožba št. 63703/19, sodba z dne 25. 11. 2021.
[3]
ESČP, pritožba št. 34067/23, sodba z dne 3. 6. 2025.
[4]
Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo, 96/22 – odl. US, 2/23 – odl. US, 89/23 – odl. US, 53/24 in 93/25 – ZNUZJV.
[5]
ESČP, pritožba št. 47186/21, sodba z dne 6. 3. 2025.
[6]
Glej 25. točko obrazložitve sodbe ESČP v zadevi
Bouša proti Češki
.
⇒
Številka:
Up-1727/22-19
Datum:
22. 1. 2026
PRITRDILNO LOČENO MNENJE SODNICE
DR. KATJE ŠUGMAN STUBBS
K ODLOČBI ŠT.
Up-1727/22
Z DNE 8. 1. 2026
Veseli me, da je Ustavno sodišče s to odločbo postavilo standarde za presojo nepristranskosti sodnika (prvi odstavek 23. člena Ustave), ki je v kazenski zadevi sprejel priznanje enega od soobdolžencev. Upam, da bodo ti standardi zdaj ustaljeni in da tudi ESČP ne bo več spreminjalo svoje presoje glede tega vprašanja.
Standardi so navedeni v 25. točki obrazložitve odločbe in so po moji oceni dovolj jasni. V sodbi, sprejeti na podlagi priznanja krivde, mora biti opis ravnanja sostorilcev (ki se jim sodi še naprej) omejen samo na to, kar je (če je) nujno potrebno za presojo odgovornosti soobdolženca, ki je priznal krivdo. Z vsem, kar je več kot to, se sodnik že opredeljuje do krivde obdolženca, ki se mu še sodi. Predvsem pa mora biti iz sodbe jasno razvidno, da se s takim opisom ne prejudicira krivda obdolžencev, ki krivde niso priznali in se jim sodi še naprej.
Ta kriterij se lahko izpolni na več načinov, nekatere smo presojali tudi v tem primeru (terminologijo, s katero je bil označen soobdolženec, ki krivde ni priznal). V idealnem primeru bi morala sodba na podlagi priznanja vsebovati nekakšen pridržek, neke vrste izjavo samo-distanciranja, s katero bi sodnik poudaril, da se z (nujnim) opisom ravnanja soobdolžencev ne opredeljuje do njihove krivde in da bo o tej odločeno v posebnem sojenju po izvedenem dokaznem postopku.
Namen teh standardov je
preprečiti vtis
, da je sodnik, ki je sprejel priznanje krivde soobdolžencev, pristranski pri presoji krivde preostalih soobdolžencev. Subjektivna pristranskost je pri profesionalnih sodnikih (upam da) redka. Če pa obstaja, je težko vidna navzven in zato tudi seveda težko dokazljiva. S postavitvijo v tej odločbi postavljenih standardov se tako varuje
videz nepristranskosti
. Zato morajo sodniki slediti nekemu protokolu, ki ga narekujejo trije kriteriji, postavljeni v odločbi. Ali tak protokol res preprečuje pristranskost, je povsem drugo vprašanje. Gre bolj za formo, ki jo mora sodnik izpolniti, da varuje videz nepristranskosti sodstva navzven. Ni namreč nepomembno, kakšen vtis lahko stranke postopka in javnost dobijo, ko berejo sodbo.
dr. Katja Šugman Stubbs
Sodnica