Up-422/24
Natisni
Opravilna št.:
Up-422/24
Datum odločitve:
9. 10. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.422.24
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo in sklep Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 437/2021 z dne 16. 12. 2021

Sodba in sklep Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 107/2023 z dne 5. 10. 2023
Izrek:
Sodba in sklep Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 107/2023 z dne 5. 10. 2023 se v delu, v katerem se nanašata na Andreja Gorupa, razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Višjemu delovnemu in socialnemu sodišču v novo sojenje.
Evidenčni stavek:
Predpogoj za uresničitev učinkovite pravice do izjave, varovane v okviru 22. člena Ustave, je, da stranka lahko spozna, po katerih pravnih podlagah bi sodišče lahko presojalo utemeljenost tožbenega zahtevka. Če sodišče opre odločitev na pravno podlago, za katero stranka ni mogla predvideti, da bi jo sodišče lahko uporabilo, ter se o tej pravni podlagi zato ni mogla učinkovito izjaviti, sodba zanjo pomeni presenečenje. V takem primeru stranki ni omogočeno, da bi lahko učinkovito izkoristila pravico do izjave. Pri tem iz pravice do izjave ne izhaja, da bi sodišče moralo opozoriti stranko na vse pravne vidike, ki jih je prezrla, pač pa je sodišče to dolžno storiti le v primeru, ko stranka kljub potrebni skrbnosti ni mogla predvideti, da bi sodišče odločitev lahko oprlo na določeno pravno podlago. To velja še toliko bolj, če stranko zastopa odvetnik, ki je pravni strokovnjak.
Za to, da je sploh mogoče šteti, da določeno pravno stališče oziroma razlaga sodišča za stranko pomeni presenečenje, mora biti izpolnjen pogoj, da je strankina nasprotna razlaga sploh mogoča oziroma da se ne ponuja le razlaga sodišča. Če je ta predpogoj izpolnjen, je treba preveriti še, ali bi stranka ob potrebni skrbnosti vendarle morala računati s tem, da je mogoča tudi razlaga sodišča, in temu prilagoditi svoje ravnanje. Pri tem je treba upoštevati specifične okoliščine konkretnega primera. Če gre za razlago odločitve Višjega sodišča iz prvega kroga sojenja, skrbnosti, ki bi jo morala izkazati stranka pri razlagi te odločitve v fazi pritožbe zoper drugo sodbo sodišča prve stopnje, ni več mogoče presojati ločeno od tega, kar se je dogajalo v ponovljenem postopku pred sodiščem prve stopnje. Če tako sodišče prve stopnje kot stranke v ponovljenem postopku sprejmejo eno od možnih razlag prve odločitve Višjega sodišča in ponovljeni postopek pred sodiščem prve stopnje ves čas poteka v tej smeri, od stranke v pritožbenem postopku ni več mogoče pričakovati, da bi ob potrebni skrbnosti (še vedno) mogla oziroma morala računati s tem, da bo Višje sodišče sprejelo drugačno razlago, in temu prilagoditi svoje ravnanje. Druga odločitev Višjega sodišča, ki temelji na takšni razlagi, zato pomeni ustavno nedopustno sodbo presenečenja.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.3.13.19 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Načelo kontradiktornosti.
Pravna podlaga:
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Andrej Gorup, Sežana
Datum vloge:
3. 5. 2024
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34250
Dokument v PDF obliki:
Up-422-24.pdf
168 KB
Prenesite datoteko
Up-422-24-odločba.pdf
194 KB
Prenesite datoteko
Up-422/24-8
11. 3. 2025
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe, ki jo je vložil Andrej Gorup, Sežana,
ki ga zastopa Odvetniška pisarna Štrasner, d. o. o., Koper, na
seji 11. marca 2025
sklenil
:
1. Ustavna pritožba zoper sodbo in sklep Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 437/2021 z dne 16. 12. 2021 se zavrže.
2. Ustavna pritožba zoper sodbo in sklep Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 107/2023 z dne 5. 10. 2023 se sprejme v obravnavo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Sodišče prve stopnje je v prvem krogu sojenja s sodbo št. Pd 115/2020 z dne 12. 5. 2021 (v nadaljevanju prva sodba sodišča prve stopnje) ugotovilo obstoj delovnega razmerja ustavnega pritožnika (v nadaljevanju pritožnik) s toženo stranko za nedoločen čas s polnim delovnim časom od 20. 6. 2020 do 30. 9. 2020 ter od 1. 1. 2021 dalje (prvi odstavek I. točke izreka). Odločilo je, da je dolžna tožena stranka pritožnika v roku 15 dni pozvati nazaj na delo in mu priznati vse pravice iz delovnega razmerja, med temi plačo v bruto mesečnem znesku 2.700,00 EUR, od te obračunati vse prispevke in davke ter nato tožniku plačati neto plačo, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. dne v mesecu za plačo preteklega meseca od 20. 6. 2020 do 30. 9. 2020 in od 1. 1. 2021 dalje (drugi odstavek I. točke izreka). Zahtevek pritožnika po ugotovitvi obstoja delovnega razmerja in priznanju vseh pravic iz delovnega razmerja od 11. 5. do 20. 6. 2020 in od 1. 10. 2020 do 31. 12. 2020 je zavrnilo (tretji odstavek I. točke izreka).
2. Višje sodišče je s sodbo in sklepom št. Pdp 437/2021 z dne 16. 2. 2021 (v nadaljevanju prva odločitev Višjega sodišča) delno ugodilo pritožbi tožene stranke in odločilo, da se prva sodba sodišča prve stopnje razveljavi v I. točki izreka glede ugotovitve o obstoju delovnega razmerja in priznanju vseh pravic iz delovnega razmerja za čas od 1. 1. 2021 dalje in da se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje (prva alineja I. točke izreka). V preostalem je pritožbo tožene stranke in v celoti pritožbo pritožnika zavrnilo in potrdilo nerazveljavljeni del sodbe sodišča prve stopnje (del II. točke izreka). Iz obrazložitve izhaja, da je odločitev o razveljavitvi posledica ugotovitve Višjega sodišča, da je sodišče prve stopnje pritožniku od 1. 1. 2021 dalje priznalo delovno razmerje pri toženi stranki, čeprav je hkrati ugotovilo, da je bil v določenih obdobjih od 1. 1. 2021 do 19. 3. 2021 v delovnem razmerju pri drugem delodajalcu, dvojno delovno razmerje pa ni mogoče. Dodalo je, da  bo moralo sodišče prve stopnje v novem sojenju pravilno in popolno ugotoviti vsa dejstva glede pritožnikovih zaposlitev pri drugih delodajalcih od 1. 1. 2021 do dneva ponovne odločitve ter nato ta dejstva upoštevati pri odločitvi o vtoževani reintegraciji k tožencu in reparaciji za čas po 1. 1. 2021.
3. V ponovljenem postopku je sodišče prve stopnje s sodbo št. Pd 8/22 z dne 29. 12. 2022 (v nadaljevanju druga sodba sodišča prve stopnje) ugotovilo obstoj delovnega razmerja med pritožnikom in toženo stranko za opravljanje dela pilota za polni delovni čas od 1. 1. 2021 do 17.1. 2021, od 18. 1. 2021 do 31. 7. 2021 za krajši delovni čas 12 ur tedensko , od 1. 8. 2021 do 31. 8. 2021 za krajši delovni čas 30 ur tedensko in od 1. 9. 2021 dalje za polni delovni čas do 16. 11. 2021 (pravilno 16. 11. 2022), ko je (po izvedenem dokaznem postopku na podlagi ponovnega predloga tožene stranke za razvezo) pogodbo o zaposlitvi med strankama razvezalo. Odločilo je, da je dolžna tožena stranka za navedeno obdobje pritožniku priznati pravice iz delovnega razmerja (I. točka izreka). Zahtevek pritožnika za vrnitev nazaj na delo je zavrnilo (V. točka izreka). Odločilo je, da je dolžna tožena stranka pritožniku iz naslova denarnega povračila ob razvezi pogodbe o zaposlitvi plačati 14.100,00 EUR (VI. točka izreka).
4. Višje sodišče je s sodbo in sklepom št. Pdp 107/2023 z dne 5. 10. 2023 (v nadaljevanju druga odločitev Višjega sodišča) drugo sodbo sodišča prve stopnje delno razveljavilo in delno spremenilo. Razveljavilo jo je glede odločitev o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi pritožnika s toženo stranko, zavrnitvi tožbenega zahtevka pritožnika za vrnitev nazaj na delo k toženi stranki in dolžnosti tožene stranke, da plača pritožniku povračilo zaradi sodne razveze pogodbe o zaposlitvi (prva alineja I. točke izreka). Spremenilo jo je tako, da je ugotovilo obstoj delovnega razmerja med pritožnikom in toženo stranko in mu priznalo pravice iz delovnega razmerja do 16. 11. 2022 in ne le do 16. 11. 2021 (druga alineja I. točke izreka). V obrazložitvi odločitve o razveljavitvi je navedlo, da je glede pritožnika sodišče prve stopnje že v prvem sojenju ugodilo tožbenemu zahtevku, da ga mora tožena stranka pozvati nazaj na delo, pritožbeno sodišče pa tega dela odločitve s sklepom št. Pdp 437/2021 ni razveljavilo, kar pomeni, da je odločitev postala pravnomočna. Ponovno odločanje sodišča prve stopnje o tem delu zahtevka v V. točki izreka sodbe sodišča prve stopnje je pomenilo kršitev iz 12. točke prvega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17 – ZPP) (
res iudicata
), na katero pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Zato je pritožbi pritožnika delno ugodilo in navedeni del izreka prvostopenjske sodbe razveljavilo. Zaradi tega je bilo treba razveljaviti tudi sodbo sodišča v delu o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi med pritožnikom in toženo stranko in dolžnosti plačila denarnega povračila zaradi razveze pogodbe o zaposlitvi. V zvezi s spremembo sodbe je Višje sodišče pojasnilo, da je pri zapisu datuma obstoja delovnega razmerja do 16. 11. 2021 in ne do 16. 11. 2022 v izreku druge sodbe sodišča prve stopnje šteti za očitno pisno pomoto, saj je to, da gre za datum 16. 11. 2022, izhajalo iz obrazložitve sodbe (očitno je šlo za 14. točko obrazložitve), ne nazadnje pa je bil tak datum določen tudi pri drugih tožnikih.
5. Vrhovno sodišče je zavrnilo predlog pritožnika za dopustitev revizije zoper drugo odločitev Višjega sodišča.
6. Pritožnik v uvodu ustavne pritožbe kot izpodbijane akte navaja vse v obeh postopkih izdane odločitve. Iz obrazložitve ustavne pritožbe izhaja, da sta zanj dejansko sporni le obe odločitvi Višjega sodišča.
7. V zvezi z drugo odločitvijo Višjega sodišča (sodba in sklep št.
Pdp 107/2023
) pritožnik navaja, da je v njej zavzeto stališče, da je bilo o njegovem zahtevku za poziv na delo k toženi stranki pravnomočno odločeno že v prvem postopku, napačno. Takšna odločitev naj bi pomenila tudi sodbo presenečenja, na katero ni mogel računati. Pritožnik navaja, da so vse pravdne stranke (tožena stranka in več tožnikov) prvo odločitev Višjega sodišča razumele tako, da je treba v ponovnem sojenju odločati o obstoju delovnega razmerja in priznanju vseh pravic pritožnika iz delovnega razmerja za čas od 1. 1. 2021 dalje, vključno z njegovim reintegracijskim zahtevkom. To naj bi pomenilo, da besedilo izreka prve odločitve Višjega sodišča v delu, da se sodba sodišča prve stopnje razveljavi glede "priznanja vseh pravic iz delovnega razmerja za čas od 1. 1. 2021 dalje", obsega tudi razveljavitev odločitve sodišča prve stopnje, da je dolžna tožena stranka pritožnika pozvati nazaj na delo. Ob tem pritožnik posebej izpostavlja 25. točko obrazložitve prve odločitve Višjega sodišča, v kateri je navedeno, da bo moralo sodišče prve stopnje v novem sojenju pravilno in popolno ugotoviti vsa dejstva glede pritožnikovih zaposlitev pri drugih delodajalcih od 1. 1. 2021 do dneva ponovne odločitve ter nato ta dejstva upoštevati pri odločitvi o vtoževani reintegraciji in reparaciji za čas po 1. 1. 2021. Navedeno naj bi pomenilo, da je pritožbeno sodišče ob sprejetju svoje prve odločitve štelo, da mora sodišče v ponovljenem postopku ponovno odločiti tudi o reintegracijskem zahtevku. V zvezi s tem pritožnik navaja, da je na podlagi navedenega napotila Višjega sodišča sodišče prve stopnje v ponovljenem sojenju ponovno obravnavalo tožbeni zahtevek pritožnika za vrnitev nazaj na delo in v zvezi s tem tudi glede njega angažiralo izvedenko. Tudi procesna dejanja tožene stranke v ponovljenem postopku naj bi dokazovala, da je tožena stranka razumela, da je bila s prvo odločitvijo Višjega sodišča zajeta tudi razveljavitev prvostopenjske odločitve o tem, da je tožena stranka dolžna pozvati pritožnika nazaj na delo, saj se je tožena stranka ves čas ponovljenega postopka zavzemala za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi pritožnika, kar naj bi izhajalo iz vlog tožene stranke v ponovljenem sojenju. Da so prvo odločitev pritožbenega sodišča vse stranke razumele enako, naj bi izhajalo tudi iz tega, da je na podlagi prve odločitve Višjega sodišča tožena stranka eno od tožnic pozvala nazaj na delo, pritožnika pa ne. Pritožnik opozarja, da ima izpodbijana odločitev zanj hude posledice. Če bo obveljala odločitev Višjega sodišča, da je odločitev sodišča glede zahtevka o pozivu pritožnika na delo k toženi stranki postala pravnomočna že z izdajo prve odločitve Višjega sodišča, pritožnik v zvezi s pozivom na delo ne more več doseči izvršbe, ker je rok za izvršbo glede na 231. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, 93/07, 28/09, 51/10, 26/11, 53/14, 54/15, 11/18 in 36/21 – v nadaljevanju ZIZ) že potekel, s tem pa naj bi izgubil
možnost preživljati sebe in svojo družino.
S takšno odločitvijo naj bi mu bile kršene pravice iz 22., 23., 25. in 49. člena (pritožnik govori o pravici do dela) Ustave. Kršeni naj bili tudi načelo pravne države in načelo zakonitosti iz 2. in 153. člena Ustave.
8. V zvezi s prvo odločitvijo Višjega sodišča (sodba in sklep št. Pdp 437/2021) pritožnik najprej navaja, da zoper njo ni vložil nobenega pravnega sredstva, saj naj bi šele iz druge odločitve Višjega sodišča izvedel, da naj bi bilo o njegovem reintegracijskem zahtevku odločeno že s prvo odločitvijo Višjega sodišča. Podaja predlog za izjemno odločanje o ustavni pritožbi, vloženi pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev. Zatrjuje, da je šlo za očitno kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter za nastanek nepopravljivih posledic. Navaja, da je zato, ker izrek prve odločitve Višjega sodišča očitno ni bil dovolj jasen in določljiv, ostal brez zaposlitve, saj – upoštevaje 231. člen ZIZ – reintegracijskega zahtevka zoper toženo stranko ne more več uveljaviti v izvršilnem postopku.
9. V zvezi s prvo odločitvijo Višjega sodišča podaja pritožnik tudi predlog za izjemno odločanje o prepozni ustavni pritožbi. Šlo naj bi za posebno utemeljen primer, ker naj bi se
šele s sprejetjem druge odločitve Višjega sodišča izkazalo, da je izrek prve odločitve Višjega sodišča očitno nejasen.
10. V nadaljevanju ustavne pritožbe pritožnik v zvezi s prvo odločitvijo Višjega sodišča navaja, da je izrek te odločitve po njegovem mnenju sicer jasen in zajema tudi razveljavitev sodbe sodišča prve stopnje glede zahtevka pritožnika za vrnitev na delo k toženi stranki, saj če ni delovnega razmerja, tudi vrnitve nazaj na delo naj ne bi moglo biti. Znova opozarja, da so prvo odločitev Višjega sodišča tako razumeli vse stranke in sodišče prve stopnje. Šele glede na stališča, sprejeta v drugi odločitvi Višjega sodišča, naj bi postalo jasno, da je bilo o reintegracijskem zahtevku pritožnika pravnomočno odločeno že s sprejetjem prve odločitve Višjega sodišča, ki te odločitve sodišča prve stopnje naj ne bi razveljavilo. Glede na to naj bi bil izrek prve odločitve Višjega sodišča nejasen in nerazumljiv ter v nasprotju z razlogi sodbe, kar naj bi pomenilo kršitev pravic pritožnika iz 22., 23. in 49. člena Ustave. Šlo pa naj bi tudi za kršitev načela zakonitosti, saj bi morale biti sodne odločitve jasne in predvidljive.
11. V zaključku ustavne pritožbe pritožnik navaja, da so mu bile z izpodbijanima sodnima odločbama kršene tudi pravice iz 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP), ker je dejansko ostal brez sodnega varstva reintegracijskega zahtevka. Znova opozarja, da imata izpodbijani odločitvi zanj hude posledice, saj je ostal brez zaposlitve, ker
zaradi 231. člena ZIZ ne more več doseči izvršitve odločitve o pravici do vrnitve na delo k toženi stranki
, s tem pa je izgubil možnost preživljati sebe in svojo družino. S temi navedbami pritožnik smiselno zatrjuje (tudi) kršitev pravice do varstva dela iz 66. člena Ustave.
B.
12. Pritožnik navaja, da je njegova ustavna pritožba zoper prvo odločitev Višjega sodišča vložena pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev in prepozna. Podaja predlog za izjemno obravnavo ustavne pritožbe, vložene pred izčrpanjem pravnih sredstev, in predlog za izjemno obravnavo prepozne ustavne pritožbe.
13. Senat Ustavnega sodišča se je najprej osredotočil na presojo navedb pritožnika, naj izjemoma obravnava prepozno ustavno pritožbo. To situacijo ureja tretji odstavek 52. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS
), ki določa, da lahko v posebno utemeljenih primerih Ustavno sodišče izjemoma odloča o ustavni pritožbi, vloženi po izteku šestdesetdnevnega roka.
Predlog za izjemno obravnavo prepozno ustavne pritožbe utemeljuje pritožnik z navedbami, da se je šele s sprejetjem druge odločitve Višjega sodišča izkazalo, da je izrek prve odločitve Višjega sodišča očitno nejasen. S tem smiselno zatrjuje, da je šele takrat izvedel, da so mu bile s to odločitvijo kršene človekove pravice, in je zato zoper njo šele takrat vložil ustavno pritožbo. Po vsebini so to razlogi, s katerimi pritožnik opravičuje zamudo pri vložitvi ustavne pritožbe. Po ustaljeni ustavnosodni presoji s takšnimi razlogi predloga za izjemno obravnavo sploh ne more utemeljiti. Pogoj, določen v tretjem odstavku 52. člena ZUstS, da gre za posebno utemeljen primer, se namreč nanaša na utemeljenost ustavne pritožbe po vsebini, ne pa na razloge, ki naj bi opravičevali zamudo pri vložitvi ustavne pritožbe.
[1]
Pogoji za izjemno obravnavo prepozne ustavne pritožbe torej niso izpolnjeni.
14. Glede na navedeno je senat Ustavnega sodišča ustavno pritožbo zoper prvo odločitev Višjega sodišča zavrgel kot prepozno (1. točka izreka). Ker morajo biti
za vsebinsko obravnavo ustavne pritožbe izpolnjene vse procesne predpostavke, kar pomeni, da njeno vsebinsko obravnavo preprečuje že neizpolnitev ene same izmed njih, se senat pri tem ni ukvarjal še z vprašanjem utemeljenosti predloga za izjemno obravnavo ustavne pritožbe, vložene pred izčrpanjem pravnih sredstev. Prav tako se ni ukvarjal z vprašanjem, ali pritožnik za vložitev ustavne pritožbe zoper prvo odločitev Višjega sodišča sploh izpolnjuje pravni interes.
15. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo zoper drugo odločitev Višjega sodišča sprejel v obravnavo. O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
C.
16. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi četrte alineje prvega odstavka 55.b člena in drugega odstavka 55.b člena ZUstS
ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20)
v sestavi: predsednica senata dr. Špelca Mežnar ter člana dr. Matej Accetto in dr. Neža Kogovšek Šalamon.
Sklep je sprejel soglasno.
dr. Špelca Mežnar
Predsednica senata
[1]
Primerjaj s sklepi Ustavnega sodišča št. Up-292/06 z dne 27. 3. 2007, št. Up-307/06 z dne 22. 11. 2006 in št. Up-287/16 z dne 21. 6. 2016.
⇒
Up-422/24-15
9. 10. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Andreja Gorupa, Sežana,
ki ga zastopa Odvetniška pisarna Štrasner, d. o. o., Koper,
na seji 9. oktobra 2025
odločilo:
Sodba in sklep Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 107/2023 z dne 5. 10. 2023 se v delu, v katerem se nanašata na Andreja Gorupa, razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Višjemu delovnemu in socialnemu sodišču v novo sojenje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Sodišče prve stopnje je v prvem sojenju s sodbo št. Pd 115/2020 z dne 28. 5. 2021 (v nadaljevanju prva sodba sodišča prve stopnje) ugotovilo obstoj delovnega razmerja ustavnega pritožnika (v nadaljevanju pritožnik) s toženo stranko za nedoločen čas s polnim delovnim časom od 20. 6. do 30. 9. 2020 in od 1. 1. 2021 dalje (prvi odstavek I. točke izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna pritožnika v roku 15 dni pozvati na delo in mu priznati vse pravice iz delovnega razmerja, med temi plačo v bruto mesečnem znesku 2.700,00 EUR, od te obračunati vse prispevke in davke ter nato tožniku plačati neto plačo, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. dne v mesecu za plačo preteklega meseca od 20. 6. do 30. 9. 2020 in od 1. 1. 2021 dalje (drugi odstavek I. točke izreka). Zahtevek pritožnika po ugotovitvi obstoja delovnega razmerja in priznanju vseh pravic iz delovnega razmerja od 11. 5. do 20. 6. 2020 in od 1. 10. do 31. 12. 2020 je zavrnilo (tretji odstavek I. točke izreka).
2. Višje delovno in socialno sodišče (v nadaljevanju Višje sodišče) je s sodbo in sklepom št. Pdp 437/2021 z dne 16. 12. 2021 (v nadaljevanju prva odločitev Višjega sodišča) delno ugodilo pritožbi tožene stranke in odločilo, da se prva sodba sodišča prve stopnje razveljavi v I. točki izreka glede ugotovitve o obstoju delovnega razmerja in priznanju vseh pravic iz delovnega razmerja za čas od 1. 1. 2021 dalje in da se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje (prva alineja I. točke izreka). V preostalem je pritožbo tožene stranke in v celoti pritožbo pritožnika zavrnilo in potrdilo nerazveljavljeni del prve sodbe sodišča prve stopnje (del II. točke izreka). Iz obrazložitve izhaja, da je odločitev o razveljavitvi posledica ugotovitve Višjega sodišča, da je sodišče prve stopnje pritožniku od 1. 1. 2021 dalje priznalo delovno razmerje pri toženi stranki, čeprav je hkrati ugotovilo, da je bil v določenih obdobjih od 1. 1. do 19. 3. 2021 v delovnem razmerju pri drugem delodajalcu, dvojno delovno razmerje pa ni mogoče. Dodalo je, da  bo moralo sodišče prve stopnje v novem sojenju pravilno in popolno ugotoviti vsa dejstva glede pritožnikovih zaposlitev pri drugih delodajalcih od 1. 1. 2021 do dneva ponovne odločitve ter nato ta dejstva upoštevati pri odločitvi o vtoževani reintegraciji k tožencu in reparaciji za čas po 1. 1. 2021.
3. V ponovljenem postopku je sodišče prve stopnje s sodbo št. Pd 8/2022 z dne 29. 12. 2022 (v nadaljevanju druga sodba sodišča prve stopnje) ugotovilo obstoj delovnega razmerja med pritožnikom in toženo stranko za opravljanje dela pilota za polni delovni čas od 1. 1. do 17. 1. 2021, od 18. 1. do 31. 7. 2021 za krajši delovni čas 12 ur tedensko, od 1. 8. do 31. 8. 2021 za krajši delovni čas 30 ur tedensko in od 1. 9. 2021 dalje za polni delovni čas do 16. 11. 2021 (pravilno 16. 11. 2022), ko je (po izvedenem dokaznem postopku na podlagi ponovnega predloga tožene stranke za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi) pogodbo o zaposlitvi med strankama razvezalo. Odločilo je, da je tožena stranka dolžna za navedeno obdobje pritožniku priznati pravice iz delovnega razmerja (I. točka izreka). Zahtevek pritožnika za vrnitev na delo je zavrnilo (V. točka izreka). Odločilo je še, da je tožena stranka dolžna pritožniku iz naslova denarnega povračila ob razvezi pogodbe o zaposlitvi plačati 14.100,00 EUR (VI. točka izreka).
4. Višje sodišče je s sodbo in sklepom št. Pdp 107/2023 z dne 5. 10. 2023 (v nadaljevanju druga odločitev Višjega sodišča) drugo sodbo sodišča prve stopnje delno razveljavilo in delno spremenilo. Razveljavilo jo je glede odločitev o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi pritožnika s toženo stranko, zavrnitvi tožbenega zahtevka pritožnika za vrnitev na delo k toženi stranki in dolžnosti tožene stranke, da plača pritožniku povračilo zaradi sodne razveze pogodbe o zaposlitvi (prva alineja I. točke izreka). Spremenilo jo je tako, da je ugotovilo obstoj delovnega razmerja med pritožnikom in toženo stranko in pritožniku priznalo pravice iz delovnega razmerja do 16. 11. 2022 in ne le do 16. 11. 2021 (druga alineja I. točke izreka). V obrazložitvi odločitve o razveljavitvi je navedlo, da je glede pritožnika sodišče prve stopnje že v prvem sojenju ugodilo tožbenemu zahtevku, da ga mora tožena stranka pozvati na delo, pritožbeno sodišče pa tega dela odločitve s sklepom št. Pdp 437/2021 ni razveljavilo, kar pomeni, da je odločitev postala pravnomočna. Ponovno odločanje sodišča prve stopnje o tem delu zahtevka v V. točki izreka druge sodbe sodišča prve stopnje je pomenilo kršitev iz 12. točke prvega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17 – v nadaljevanju ZPP) (
res iudicata
), na katero pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Glede na to je Višje sodišče navedeni del izreka prvostopenjske sodbe, posledično pa tudi odločitev o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi med pritožnikom in toženo stranko in odločitev o dolžnosti plačila denarnega povračila zaradi razveze pogodbe o zaposlitvi, razveljavilo. V zvezi s spremembo sodbe je Višje sodišče pojasnilo, da je zapis datuma obstoja delovnega razmerja do 16. 11. 2021 in ne do 16. 11. 2022 v izreku druge sodbe sodišča prve stopnje šteti za očitno pisno pomoto, saj to, da gre za datum 16. 11. 2022, izhaja iz obrazložitve sodbe (očitno iz 14. točke obrazložitve), ne nazadnje pa je bil tak datum določen tudi pri drugih tožnikih.
5. Vrhovno sodišče je zavrnilo predlog pritožnika za dopustitev revizije zoper drugo odločitev Višjega sodišča.
6. Pritožnik v uvodu ustavne pritožbe kot izpodbijane akte navaja vse v obeh postopkih izdane odločitve. Iz obrazložitve ustavne pritožbe izhaja, da sta zanj dejansko sporni le obe odločitvi Višjega sodišča.
7. V zvezi z drugo odločitvijo Višjega sodišča pritožnik navaja, da je v njej navedeno stališče, da je bilo o njegovem zahtevku za poziv na delo k toženi stranki pravnomočno odločeno že v prvem postopku, napačno. Takšna odločitev naj bi pomenila tudi sodbo presenečenja, na katero ni mogel računati. Pritožnik navaja, da so vse pravdne stranke (tožena stranka in več tožnikov) prvo odločitev Višjega sodišča razumele tako, da je treba v ponovnem sojenju odločati o obstoju delovnega razmerja in priznanju vseh pravic pritožnika iz delovnega razmerja za čas od 1. 1. 2021 dalje, vključno z njegovim reintegracijskim zahtevkom. Besedilo izreka prve odločitve Višjega sodišča v delu, da se sodba sodišča prve stopnje razveljavi glede "priznanja vseh pravic iz delovnega razmerja za čas od 1. 1. 2021 dalje", naj bi obsegalo tudi razveljavitev odločitve sodišča prve stopnje, da je tožena stranka dolžna pritožnika pozvati na delo. Pritožnik posebej opozarja na 25. točko obrazložitve prve odločitve Višjega sodišča, v kateri je navedeno, da bo moralo sodišče prve stopnje v novem sojenju pravilno in popolno ugotoviti vsa dejstva glede pritožnikovih zaposlitev pri drugih delodajalcih od 1. 1. 2021 do dneva ponovne odločitve ter nato ta dejstva upoštevati pri odločitvi o vtoževani reintegraciji in reparaciji za čas po 1. 1. 2021. Navedeno naj bi pomenilo, da je pritožbeno sodišče ob sprejetju svoje prve odločitve štelo, da mora sodišče v ponovljenem postopku ponovno odločiti tudi o reintegracijskem zahtevku. V zvezi s tem pritožnik navaja, da je na podlagi navedenega napotila Višjega sodišča prvostopenjsko sodišče v ponovljenem sojenju ponovno obravnavalo tožbeni zahtevek pritožnika za poziv na delo in v zvezi s tem tudi angažiralo izvedenko. Tudi procesna dejanja tožene stranke v ponovljenem postopku naj bi dokazovala, da je tožena stranka razumela, da je bila s prvo odločitvijo Višjega sodišča zajeta tudi razveljavitev prvostopenjske odločitve o tem, da je tožena stranka dolžna pozvati pritožnika na delo, saj se je tožena stranka ves čas ponovljenega postopka zavzemala za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi pritožnika, kar naj bi izhajalo iz vlog tožene stranke v ponovljenem sojenju. Da so prvo odločitev pritožbenega sodišča vse stranke razumele enako, naj bi izhajalo tudi iz tega, da je na podlagi prve odločitve Višjega sodišča tožena stranka eno od drugih tožnic pozvala na delo, pritožnika pa ne. Pritožnik opozarja, da ima izpodbijana odločitev zanj hude posledice. Če bo obveljala druga odločitev Višjega sodišča, da je odločitev sodišča glede zahtevka o pozivu pritožnika na delo k toženi stranki postala pravnomočna že z izdajo prve odločitve Višjega sodišča, pritožnik v zvezi s pozivom na delo ne more več doseči izvršbe, ker je rok za izvršbo glede na 231. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, 93/07, 28/09, 51/10, 26/11, 53/14, 54/15, 11/18 in 36/21 – v nadaljevanju ZIZ) že potekel, s tem pa naj bi izgubil
možnost preživljati sebe in svojo družino.
S takšno odločitvijo naj bi mu bile kršene pravice iz 22., 23., 25. in 49. člena (pritožnik govori o pravici do dela) Ustave. Kršeni naj bi bili tudi načelo pravne države in načelo zakonitosti iz 2. in 153. člena Ustave.
8. V zvezi s prvo odločitvijo Višjega sodišča pritožnik najprej navaja, da zoper njo ni vložil nobenega pravnega sredstva, saj naj bi šele iz druge odločitve Višjega sodišča izvedel, da naj bi bilo o njegovem reintegracijskem zahtevku odločeno že s prvo odločitvijo Višjega sodišča. Pritožnik podaja predlog za izjemno odločanje o ustavni pritožbi, vloženi pred izčrpanjem izrednih pravnih sredstev. Zatrjuje, da je šlo za očitno kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter za nastanek nepopravljivih posledic. Navaja, da je zato, ker izrek prve odločitve Višjega sodišča očitno ni bil dovolj jasen in določljiv, ostal brez zaposlitve, saj – upoštevaje 231. člen ZIZ – reintegracijskega zahtevka zoper toženo stranko ne more več uveljaviti v izvršilnem postopku. V zvezi s prvo odločitvijo Višjega sodišča podaja pritožnik tudi predlog za izjemno odločanje o prepozni ustavni pritožbi. Šlo naj bi za posebno utemeljen primer, ker naj bi se
šele s sprejetjem druge odločitve Višjega sodišča izkazalo, da je izrek prve odločitve Višjega sodišča očitno nejasen.
V nadaljevanju ustavne pritožbe pritožnik v zvezi s prvo odločitvijo Višjega sodišča navaja, da je izrek te odločitve po njegovem mnenju sicer jasen in zajema tudi razveljavitev sodbe sodišča prve stopnje glede zahtevka pritožnika za vrnitev na delo k toženi stranki, saj če ni delovnega razmerja, tudi vrnitve na delo naj ne bi moglo biti. Znova opozarja, da so prvo odločitev Višjega sodišča tako razumeli vse stranke in sodišče prve stopnje. Šele glede na stališča, sprejeta v drugi odločitvi Višjega sodišča, naj bi postalo jasno, da je bilo o reintegracijskem zahtevku pritožnika pravnomočno odločeno že s sprejetjem prve odločitve Višjega sodišča, ki te odločitve sodišča prve stopnje naj ne bi razveljavilo. Glede na to naj bi bil izrek prve odločitve Višjega sodišča nejasen in nerazumljiv ter v nasprotju z razlogi sodbe, kar naj bi pomenilo kršitev pravic pritožnika iz 22., 23. in 49. člena Ustave. Šlo pa naj bi tudi za kršitev načela zakonitosti, saj bi morale biti sodne odločitve jasne in predvidljive.
9. V zaključku ustavne pritožbe pritožnik navaja, da so mu bile z izpodbijanima sodnima odločbama kršene tudi pravice iz 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP), ker je dejansko ostal brez sodnega varstva reintegracijskega zahtevka. Znova opozarja, da imata izpodbijani odločitvi zanj hude posledice, saj je ostal brez zaposlitve, ker
zaradi 231. člena ZIZ ne more več doseči izvršitve odločitve o pravici do vrnitve na delo k toženi stranki
, s tem pa je izgubil možnost preživljati sebe in svojo družino. S temi navedbami pritožnik smiselno zatrjuje (tudi) kršitev pravice do varstva dela iz 66. člena Ustave.
10. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-422/24 z dne 11. 3. 2025 ustavno pritožbo zoper prvo odločitev Višjega sodišča zavrglo, ustavno pritožbo zoper drugo odločitev Višjega sodišča pa je sprejelo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče o sprejemu ustavne pritožbe v obravnavo obvestilo Višje sodišče. Na podlagi drugega odstavka 56. člena ZUstS je bila ustavna pritožba poslana toženi stranki v delovnem sporu (Javnemu podjetju Koprska pristaniška pilotaža, d. o. o., Koper – v nadaljevanju nasprotni udeleženec).
11. Nasprotni udeleženec v odgovoru na ustavno pritožbo navaja, da iz izreka prve odločitve Višjega sodišča izrecno izhaja, da se I. točka izreka prve sodbe sodišča prve stopnje razveljavi samo glede ugotovitve o obstoju delovnega razmerja in priznanju vseh pravic iz delovnega razmerja za čas od 1. 1. 2021, kar ni nejasno ali nerazumljivo, sploh ob upoštevanju dejstva, da je na takšen način tožbeni zahtevek formuliral sam pritožnik. Zatrjuje, da ni Višje sodišče z navedeno odločitvijo v ničemer poseglo v odločitev o vrnitvi  pritožnika na delo k nasprotnemu udeležencu, saj sta mu vzpostavitev delovnega razmerja (zaradi spremembe delodajalca) pri nasprotnem udeležencu nedvoumno priznali tako prvostopenjsko kot tudi drugostopenjsko sodišče. Posebej opozarja tudi na to, da je pritožnik 16. 2. 2022 v zvezi s prvo sodbo sodišča prve stopnje pridobil tudi potrdilo o pravnomočnosti in izvršljivosti, iz katerega izhaja, da se
potrdita pravnomočnost in izvršljivost te sodbe v drugem odstavku 1. točke izreka sodbe, kar pomeni, da je bil zahtevek na poziv na delo pravnomočen in tudi izvršljiv. Glede na navedeno naj pritožnik ne bi mogel trditi, da je druga odločitev zanj presenečenje, saj je skladna z izrekom prve odločitve tega sodišča in s potrdilom o pravnomočnosti in izvršljivosti. Z ustrezno skrbnostjo naj bi pritožnik mogel in moral poskrbeti za učinkovito varstvo svojih pravic in predlog za izvršbo odločitve o pozivu na delo vložiti v zakonsko predpisanem roku. Ker naj bi imel možnost in sredstva, da bi pravočasno zahteval izvršbo, naj bi mu bila zagotovljena tudi pravica do sodnega varstva. Nasprotni udeleženec opozarja, da so pravnomočne sodne odločbe zavezujoče in se stranke lahko zanesejo nanje. Tudi iz tega razloga ustavni pritožbi naj ne bi bilo mogoče ugoditi, saj bi to pomenilo poseg v pravico do sodnega varstva nasprotnega udeleženca. Nasprotni udeleženec zatrjuje, da se pritožnik ni zanašal na ravnanje sodišča v ponovljenem postopku. Opozarja, da se je ponovljeni postopek vodil za več tožnikov, pri čemer o zahtevku za poziv na delo drugih tožnikov še ni bilo pravnomočno odločeno. Navaja tudi, da za odločitev ni bistvena okoliščina, kako je izrek sodbe razumel nasprotni udeleženec. Zatrjuje tudi, da pritožniku z izpodbijano odločitvijo ni bila kršena pravica do svobode dela, saj ne gre za pravico do trajnosti in stalnosti zaposlitve na točno določenem delovnem mestu pri točno določenem delodajalcu.
12. Ustavno sodišče je odgovor nasprotnega udeleženca na ustavno pritožbo poslalo pritožniku. Pritožnik v odgovoru navaja, da je neutemeljeno in neupoštevno sklicevanje nasprotnega udeleženca na to, kakšen je bil njegov tožbeni zahtevek, in da je sodišče prve stopnje izrek (prve) sodbe oblikovalo po svoje in drugače. Vztraja pri tem, da je druga odločitev Višjega sodišča zanj pomenila sodbo presenečenja. Navaja, da je Višje sodišče prvo sodbo sodišča prve stopnje v I. točki izreka razveljavilo glede ugotovitve o obstoju delovnega razmerja in priznanju vseh pravic iz delovnega razmerja za čas od 1. 1. 2021 dalje in v izreku ni navedlo, ali I. točko sodbo sodišča prve stopnje razveljavlja v prvem ali drugem odstavku. Opozarja na 25. točko obrazložitve prve odločitve Višjega sodišča, ki naj bi napotovala na ponovno odločanje o vtoževani reintegraciji pritožnika k nasprotni udeleženki.
Na to, da je Višje sodišče s svojo prvo odločitvijo razveljavilo tudi odločitev glede reintegracije, naj bi napotovalo tudi logično mišljenje.
V zvezi s tem pritožnik navaja, da je Višje sodišče razveljavilo prvo odločitev sodišča prve stopnje glede obstoja delovnega razmerja pritožnika pri nasprotnem udeležencu za čas od 1. 1. 2021 dalje, logična posledica tega pa naj bi bila tudi razveljavitev odločitve o pozivu na delo, ker reintegracija naj ne bi bila mogoča brez delovnega razmerja. V zvezi s sklicevanjem nasprotnega udeleženca na potrdilo o pravnomočnosti prve sodbe sodišča prve stopnje pritožnik navaja, da iz potrdila sicer izhaja, da je sodba pravnomočna v drugem odstavku I. točke izreka, vendar pa ta točka zajema tudi odločitev glede izplačila plač za nazaj in od 1. 1. 2021 dalje, ki pa jo je Višje sodišče s svojo prvo odločitvijo razveljavilo.
To naj bi kazalo na nepravilnost potrdila o pravnomočnosti, kar naj bi bilo jasno tudi nasprotnemu udeležencu, ki bi mu, če bi drugi odstavek I. točke prve sodbe sodišča prve stopnje v celoti postal pravnomočen, moral izplačati plače za čas po tem datumu, česar pa ni storil.
Pritožnik znova opozarja, da so vse stranke delovnega spora in tudi sodišče prve stopnje razumele prvo odločitev Višjega sodišča tako, da je bila z njo odločitev o pozivu na delo razveljavljena. Navedeno naj bi veljalo tudi za nasprotnega udeleženca, ki se sicer v ponovljenem postopku naj ne bi zavzemal za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi med njim in pritožnikom. Pritožnik opozarja, da se nasprotni udeleženec tudi ni pritožil zoper odločitev o sodni razvezi v drugi sodbi sodišča prve stopnje, prav tako pa tudi v odgovoru na ustavno pritožbo ni navedel, da je bilo o vrnitvi na delo že pravnomočno odločeno. Sklicevanje nasprotnega udeleženca na to, da se je ponovljeni postopek vodil za več tožnikov, naj bi bilo neupoštevno, saj je izdelavo izvedenskega mnenja v zvezi s predlogom za sodno razvezo predlagal za vse tožnike, tudi za pritožnika. Pritožnik zatrjuje, da je v postopku ravnal z vso potrebno skrbnostjo. V zvezi s tem navaja, da je v zvezi s pravnomočnim delom sodbe tudi predlagal izvršbo.
B.
13.
V delovnem sporu, na katerega se nanaša obravnavana ustavna pritožba, se je v osnovi odločalo o izpolnjenosti pogojev za nadaljevanje delovnega razmerja pritožnika pri nasprotnemu udeležencu zaradi zatrjevanega prenosa dejavnosti pritožnikovega prejšnjega delodajalca na nasprotnega udeleženca (institut spremembe delodajalca po 75. člena Zakona o delovnih razmerjih, Uradni list RS, št. 21/13, 78/13 – popr., 52/16, 81/19, 15/22 in 114/23 – v nadaljevanju ZDR-1). Ugotovljeno je bilo, da so pogoji za uporabo navedenega instituta izpolnjeni, in ta odločitev v obravnavani zadevi ni sporna. Sporna je odločitev v zvezi z zahtevkom pritožnika za poziv na delo k nasprotnemu udeležencu (t. i. reintegracijski zahtevek),
[1]
ki mu je nasprotni udeleženec ves čas postopka nasprotoval s sklicevanjem na to, da so izpolnjeni pogoji za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi po 118. členu ZDR-1. Pri tem ne gre za vprašanje utemeljenosti odločitve o zahtevku za poziv na delo, temveč za vprašanje, ali je bilo o zahtevku pritožnika za poziv na delo k nasprotnemu udeležencu pravnomočno odločeno že z izdajo prve odločitve Višjega sodišča in je ponovno odločanje o tem zahtevku v ponovnem sojenju pomenilo odločanje o že pravnomočno odločeni zadevi.
14. Kot je že razvidno, je odločanje o zahtevku za poziv pritožnika na delo k nasprotnemu udeležencu v tej zadevi potekalo dvakrat. Pri tem ni sporno, da je sodišče prve stopnje v prvem sojenju zahtevku pritožnika za poziv na delo k nasprotnemu udeležencu ugodilo. Prav tako ni sporno, da je sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku ta zahtevek zavrnilo. Sporno pa je, kaj je v zvezi s tem zahtevkom s svojo prvo odločitvijo odločilo Višje sodišče, in sicer ali je odločitev sodišča prve stopnje v zvezi s tem zahtevkom razveljavilo ali pa jo je potrdilo oziroma kako je navedeno odločitev razlagalo Višje sodišče v ponovljenem postopku. Odločanje je osredotočeno na drugo odločitev Višjega sodišča. Ustavno pritožbo zoper prvo odločitev Višjega sodišča je senat Ustavnega sodišča, kot je bilo že navedeno, kot prepozno zavrgel.
15. Pritožnik nasprotuje stališču Višjega sodišča iz ponovljenega postopka, da s prvo odločitvijo tega sodišča sodba sodišča prve stopnje o ugoditvi zahtevku pritožnika za poziv na delo k nasprotnemu udeležencu ni bila razveljavljena, kar pomeni, da je sodišče prve stopnje, ko je drugič odločilo o tem tožbenem zahtevku, odločalo o že pravnomočno odločeni zadevi, zaradi česar je treba drugo sodbo sodišča prve stopnje v zvezi s tem zahtevkom (posledično pa tudi odločitev tega sodišča o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi med pritožnikom in nasprotnim udeležencem ter plačilu denarnega povračila iz tega naslova) razveljaviti. Pritožnik zatrjuje, da takšna odločitev pomeni nedovoljeno sodbo presenečenja.
16. Očitek pritožnika, da izpodbijana odločitev zanj pomeni sodbo presenečenja, je upošteven ustavnopravni očitek. Po ustaljeni ustavnosodni presoji je predpogoj za uresničitev učinkovite pravice do izjave, varovane v okviru 22. člena Ustave, da stranka lahko spozna, po katerih pravnih podlagah bi sodišče lahko presojalo utemeljenost tožbenega zahtevka. Če sodišče opre odločitev na pravno podlago, za katero stranka ni mogla predvideti, da bi jo sodišče lahko uporabilo, ter se o tej pravni podlagi zato ni mogla učinkovito izjaviti, sodba zanjo pomeni presenečenje. V takem primeru stranki ni omogočeno, da bi lahko učinkovito izkoristila pravico do izjave. Pri tem je treba upoštevati, da iz pravice do izjavljanja ne izhaja, da bi sodišče moralo opozoriti stranko na vse pravne vidike, ki jih je prezrla, pač pa je sodišče to dolžno storiti le v primeru, ko stranka kljub potrebni skrbnosti ni mogla predvideti, da bi sodišče odločitev lahko oprlo na določeno pravno podlago. Pravicam stranke v pravdnem postopku ustreza namreč tudi njihova dolžnost, da s svojim ravnanjem v postopku pripomorejo k uresničitvi teh pravic, prav tako pa h kvaliteti sodnega varstva. To velja še toliko bolj, če stranko zastopa odvetnik, ki je pravni strokovnjak.
[2]
17. V zvezi z očitkom pritožnika, da izpodbijana druga odločitev Višjega sodišča zanj pomeni sodbo presenečenja, je treba najprej ugotoviti, ali je pritožnik prvo odločitev Višjega sodišča sploh lahko razumel tako, da je bila z njo odločitev sodišča prve stopnje o pozivu pritožnika na delo k nasprotnemu udeležencu razveljavljena. Če takšna razlaga ni mogoča oziroma se ponuja le razlaga, ki jo je podalo Višje sodišče v svoji drugi odločitvi, namreč sploh ni mogoče govoriti o tem, da je druga odločitev za pritožnika pomenila ustavno nedopustno presenečenje in je bil pritožnik prikrajšan za pravico do izjave v zvezi s takšnim pravnim naziranjem.
18. Na pritožnika se nanaša I. točka izreka prve sodbe sodišča prve stopnje. Ta točka ima tri odstavke. Prvi se nanaša na ugotovitev obstoja delovnega razmerja med pritožnikom in nasprotnim udeležencem v obdobju od 20. 6. do 30. 9. 2020 in od 1. 1. 2021 dalje. Z drugim odstavkom je določeno, da je nasprotni udeleženec dolžan v roku 15 dni pritožnika pozvati nazaj na delo in mu priznati vse pravice iz delovnega razmerja, med temi plačo v bruto mesečnem znesku 2.700,00 EUR, od te obračunati vse prispevke in davke ter nato pritožniku plačati neto plačo, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. dne v mesecu za plačo preteklega meseca od 20. 6. do 30. 9. 2020 in od 1. 1. 2021 dalje. V tretjem odstavku I. točke izreka prve sodbe sodišča prve stopnje pa je določeno, da se zavrne pritožnikov zahtevek po ugotovitvi obstoja delovnega razmerja in priznanju vseh pravic iz delovnega razmerja od 11. 5. do 20. 6. 2020 in od 1. 10. do 31. 12. 2020.
19. V izreku prve odločitve Višjega sodišča je glede razveljavitve prve sodbe sodišča prve stopnje izrecno navedeno (le), da se I. točka izreka prve sodbe sodišča prve stopnje razveljavi glede ugotovitve o obstoju delovnega razmerja in priznanju vseh pravic iz delovnega razmerja za čas od 1. 1. 2021. Glede na to, da je v drugem odstavku I. točke izreka prve sodbe sodišča prve stopnje ločeno navedeno tudi besedilo o dolžnosti poziva pritožnika na delo, se, upoštevaje zgolj izrek prve odločitve Višjega sodišča, na prvi pogled ponuja le razlaga, da s prvo odločitvijo Višjega sodišča odločitev sodišča prve stopnje o ugoditvi zahtevku pritožnika za poziv na delo k toženi stranki ni bila razveljavljena. Tega zaključka ne preprečuje sklicevanje pritožnika na to, da Višje sodišče v izreku ni pojasnilo, ali I. točko izreka sodbe sodišča prve stopnje razveljavlja v prvem ali drugem odstavku. Celoten izrek je namreč le opisne narave. Prav tako se pritožnik ne more sklicevati na to, da zaradi razveljavitve odločitve sodišča prve stopnje o obstoju delovnega razmerja pritožnika pri nasprotnemu udeležencu za čas od 1. 1. 2021 dalje reintegracija pritožnika k nasprotnemu udeležencu sploh naj ne bi bila mogoča, ker naj bi bila reintegracija mogoča le, če delovno razmerje sploh obstaja. Zahtevku delavca za poziv na delo lahko namreč sodišče ugodi tudi, če je delavec v času sojenja zaposlen pri drugem delodajalcu, po ugotovitvi nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja oziroma ugotovitvi podlage za nadaljevanje delovnega razmerja pri prejšnjem delodajalcu pa se želi vrniti na delo k prejšnjemu delodajalcu. Ugotovitev obstoja delovnega razmerja in poziv na delo sta namreč ločena pravna instituta. Ugotovitev delovnega razmerja velja za nazaj, pri čemer je priznanje obstoja delovnega razmerja odvisno tudi od tega, ali je bil delavec v času nezakonitega prenehanja oziroma neobstoja delovnega razmerja zaposlen pri drugem delodajalcu. Poziv na delo pa velja za naprej in učinkuje od pravnomočnosti sodbe dalje.
20. Ne glede na navedeno pa besedilo izreka prve odločitve Višjega sodišča, kar se tiče njegovega jezikovnega okvira, po oceni Ustavnega sodišča vendarle omogoča tudi sprejetje razlage, da je bila z njo razveljavljena tudi sodba sodišča prve stopnje v delu, v katerem se nanaša na zahtevek pritožnika za poziv na delo k nasprotnemu udeležencu.
Izrek prve sodbe sodišča prve stopnje v delu, ki se nanaša na pritožnika
, je kompleksen, izrek prve odločitve Višjega sodišča v zvezi s tem delom sodbe sodišča prve stopnje pa (zgolj) opisen in torej ne zelo konkreten. To dopušča več prostora za razlago pomena prve odločitve Višjega sodišča. Pri tem je v okvir besedila izreka prve odločitve Višjega sodišča, da se I. točka izreka sodbe sodišča prve stopnje razveljavi glede "priznanja vseh pravic iz delovnega razmerja
za čas od 1. 1. 2021 dalje
", po oceni Ustavnega sodišča vendarle mogoče uvrstiti tudi odločitev o pozivu pritožnika na delo k nasprotnemu udeležencu. V širšem smislu se lahko namreč besedilo
"pravice iz delovnega razmerja" razteza tudi na pravico do poziva na delo
.
21. Opisana pomenska odprtost izreka narekuje, da si je treba pri razlagi prve odločitve Višjega sodišča pomagati tudi z njeno obrazložitvijo. Tretji odstavek 324. člena ZPP sicer določa, da odloči sodišče o tožbenem zahtevku v izreku sodbe, kar bi lahko kazalo na to, da je treba pri razlagi pomena določene odločitve izhajati le iz njenega izreka. Vendar pa je po stališču teorije pravna odločitev, ki je vsebovana v izreku odločbe, v polnem obsegu dokončno pomensko določljiva šele v povezavi z odločbo kot celoto.
[3]
Upoštevaje navedeno, je Ustavno sodišče že sprejelo stališče, da je izrek (sodne) odločbe treba umestiti v kontekst njene obrazložitve.
[4]
K temu Ustavno sodišče dodaja, da sklicujoč se na obrazložitev sicer ni mogoče preseči besedilnega okvira izreka. Kot izhaja iz teorije, se mora namreč pomen, ki ga ima izrek, ujemati z njegovim jezikovnim izrazom.
[5]
Kot je bilo pojasnjeno, pa izrek prve odločitve v obravnavani zadevi dopušča tako razlago pritožnika kot za pritožnika sporno razlago Višjega sodišča.
22. Pritožnik opozarja na 25. točko obrazložitve prve odločitve Višjega sodišča. V njej je navedeno, da bo moralo sodišče prve stopnje v novem sojenju pravilno in popolno ugotoviti vsa dejstva glede pritožnikovih zaposlitev pri drugih delodajalcih od 1. 1. 2021 do dneva ponovne odločitve ter nato ta dejstva upoštevati pri odločitvi o vtoževani reintegraciji k tožencu in reparaciji za čas po 1. 1. 2021. Ustavno sodišče pritrjuje pritožniku, da navedeno dejansko kaže na to, da bo moralo sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku ponovno odločati tudi o zahtevku pritožnika za poziv na delo k nasprotnemu udeležencu. To pa predpostavlja razveljavitev prve sodbe sodišča prve stopnje v delu glede poziva pritožnika na delo k nasprotnemu udeležencu. V nadaljevanju obrazložitve svoje prve odločitve (27. do 29. točka obrazložitve) sicer Višje sodišče zavrača očitke nasprotnega udeleženca, da so izpolnjeni pogoji za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi pritožnika z nasprotnim udeležencem. To bi ob predpostavki, da predhodno sklicevanje sodišča na ponovno odločanje o vtoževani reintegraciji pritožnika (zahtevku pritožnika za poziv na delo) pomeni lapsus oziroma napako v prvi odločitvi Višjega sodišča (v smislu, da je imelo Višje sodišče dejansko v mislih ponovno odločanje o obstoju delovnega razmerja pritožnika pri nasprotnemu udeležencu v obdobju po 1. 1. 2021 in ne ponovno odločanje o reintegraciji), lahko pomenilo, da je Višje sodišče odločitev o pozivu na delo potrdilo in ob tem zavrnilo pritožbene očitke, da so izpolnjeni pogoji za sodno razvezo. Brez upoštevanja tega, da gre morda za opisano napako v obrazložitvi prve odločitve Višjega sodišča, pa si je v njej vsebovani del obrazložitve o neizpolnjenosti pogojev za sodno razvezo mogoče razlagati tudi le kot pojasnilo Višjega sodišča (oziroma usmeritev sodišču prve stopnje v ponovljenem sojenju), kakšno je njegovo stališče o tem zahtevku.
23. Glede na navedeno je tako v izreku kot v obrazložitvi prve odločitve Višjega sodišča mogoče najti ne le razloge za njeno razlago na način, kot jo je v svoji drugi odločitvi razlagalo Višje sodišče, temveč tudi na način, kot jo je razumel pritožnik. Zgoraj navedeni predpogoj za to, da je sploh mogoče razmišljati o tem, da je druga odločitev Višjega sodišča pritožnika presenetila (to je možnost razlage izpodbijane odločitve na način, kot jo razume pritožnik), je torej izpolnjen. Zastavlja pa se še vprašanje, ali bi pritožnik ob potrebni skrbnosti vendarle moral računati s tem, da je prvo odločitev Višjega sodišča mogoče razumeti tudi drugače, in temu prilagoditi svoje ravnanje ter se zato ne more sklicevati na to, da razlaga, kot jo je podalo Višje sodišče v svoji drugi odločitvi, zanj pomeni presenečenje. Kot je bilo že navedeno, je namreč o ustavno nedopustni sodbi presenečenja mogoče govoriti le, če stranka kljub potrebni skrbnosti ni mogla predvideti, da bi sodišče odločitev lahko oprlo na določeno pravno podlago (oziroma v konkretnem primeru na določeno razumevanje prve odločitve Višjega sodišča).
24. Pri iskanju odgovora na zgornje vprašanje je treba upoštevati specifične okoliščine konkretnega primera. Razlaga prve odločitve Višjega sodišča bi bila sama po sebi upoštevna le, če bi se vprašanje skrbnosti pritožnika pri njeni razlagi zastavljalo še pred izvedbo ponovljenega postopka pred sodiščem prve stopnje. V obravnavani zadevi pa ne gre za takšen primer. Pritožnikov očitek o sodbi presenečenja se namreč nanaša na odločitev Višjega sodišča, ki je sledila ponovljenemu postopku pred sodiščem prve stopnje. V tej fazi postopka skrbnosti, ki bi jo moral izkazati pritožnik ob razlagi prve odločitve Višjega sodišča v pritožbenem postopku zoper drugo sodbo sodišča prve stopnje,
ni več mogoče presojati ločeno od tega, kar se je dogajalo v ponovljenem postopku pred sodiščem prve stopnje.
Dejansko gre namreč za vprašanje, ali bi pritožnik v pritožbenem postopku (še) moral računati s tem, da bo Višje sodišče svojo prvo odločitev morda razlagalo tako, da z njo odločitve sodišča prve stopnje v zvezi s pozivom pritožnika na delo ni razveljavilo, in temu prilagoditi svoje ravnanje. Povedano drugače, gre za vprašanje, ali bi moral pritožnik v pritožbi zoper drugo sodbo sodišča prve stopnje iz previdnosti podati tudi argumente proti takšni razlagi in si na ta način zavarovati pravico do izjave v zvezi s takšnim pravnim naziranjem Višjega sodišča v ponovljenem postopku. Tega pa ni mogoče obravnavati neodvisno od okoliščin ponovljenega postopka.
25. Ustavno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku ponovno odločalo o zahtevku pritožnika za poziv na delo k nasprotnemu udeležencu. Na predlog nasprotnega udeleženca je v zvezi s tem postavilo tudi izvedenca, ki je ugotavljal, ali zaradi porušenih odnosov med pritožnikom in delavci pri nasprotnem udeležencu ni mogoče delo pritožnika pri njem in je treba pogodbo o zaposlitvi sodno razvezati (glej zapisnik o naroku z glavne obravnave z dne 17. 6. 2022, ki je priložen k ustavni pritožbi). Nasprotni udeleženec v odgovoru na ustavno pritožbo sicer opozarja, da se je delovni spor nadaljeval glede več tožnikov, ki so vtoževali prenos k nasprotnemu udeležencu in poziv na delo k njemu, s čimer želi verjetno utemeljiti to, da se njegova prizadevanja za sodno razvezo pogodb o zaposlitvi niso nanašala na pritožnika. Vendar pa iz navedenega zapisnika glavne obravnave izhaja, da nasprotni udeleženec pri utemeljevanju, da še vedno zahteva sodno razvezo, ni navajal, da ta predlog ne velja za pritožnika. Skliceval se je na tožnike, pri čemer je vedel, da je eden od njih tudi pritožnik. Ustavno sodišče ugotavlja, da nasprotni udeleženec tudi ne prereka tega, da je po izdaji prve odločitve Višjega sodišča eno od tožnic, glede katere odločitev o pozivu k vrnitvi na delo gotovo ni bila razveljavljena, pozval k vrnitvi na delo, pritožnika pa ne. To lahko, kot opozarja pritožnik, prav tako kaže na to, da je nasprotni udeleženec po izdaji prve odločitve Višjega sodišča izhajal iz tega, da je bila z njo odločitev sodišča prve stopnje o pozivu pritožnika k vrnitvi na delo k nasprotnemu udeležencu razveljavljena.
26.
Ponovljeni postopek pred sodiščem prve stopnje je torej ves čas potekal v smeri ponovnega odločanja o zahtevku pritožnika za poziv na delo k nasprotnemu udeležencu.
Temu tudi nasprotni udeleženec ni nasprotoval. Glede na to pritožniku po presoji Ustavnega sodišča ni mogoče očitati, da bi ob potrebni skrbnosti po končanem ponovljenem postopku pred sodiščem prve stopnje (še vedno) mogel oziroma moral računati s tem, da bo Višje sodišče štelo, da prve sodbe sodišča prve stopnje o zahtevku za poziv na delo s svojo prvo odločitvijo ni razveljavilo, in temu, kot je bilo zgoraj opisano, prilagoditi svoje ravnanje, da bi zaščitil pravico do izjave.
27. V zvezi z obravnavanim je neutemeljeno tudi sklicevanje nasprotnega udeleženca na to, da pritožnik tega, da je izpodbijana odločitev Višjega sodišča zanj pomenila presenečenje, ne more trditi tudi zato, ker iz potrdila o pravnomočnosti in izvršljivosti prve sodbe sodišča prve stopnje, ki ga je pridobil, izhaja, da se potrdi pravnomočnost in izvršljivost te sodbe v drugem odstavku I. točke izreka. To naj bi po mnenju nasprotnega udeleženca očitno kazalo na to, da je prva sodba sodišča prve stopnje postala pravnomočna tudi v delu o ugoditvi zahtevku pritožnika za poziv na delo k nasprotnemu udeležencu. Ustavno sodišče ugotavlja, ne da bi se sploh ukvarjalo še z vprašanjem, kdaj je bil pritožnik seznanjen s tem potrdilom, da potrdilo o pravnomočnosti, ki ga je predložil nasprotni udeleženec, sicer res določa, da se potrdi pravnomočnost prve sodbe sodišča prve stopnje v drugem odstavku I. točke izreka, ki glede na zgoraj opisano vsebuje tudi odločitev o dolžnosti nasprotnega udeleženca, da pozove pritožnika na delo. Vendar pa je v potrdilu pred tem določeno tudi, da se I. točka izreka navedene sodbe potrdi glede ugotovitve obstoja delovnega razmerja med pritožnikom in nasprotnim udeležencem v obdobju od 20. 6. do 30. 9. 2020 in glede priznanja pravic iz delovnega razmerja v tem obdobju, pri čemer je odločitev o priznanju pravic iz delovnega razmerja del drugega odstavka I. točke izreka prve sodbe sodišča prve stopnje. To pomeni, da se potrdilo na drugi odstavek I. točke izreka nanaša dvakrat. Zato to, na kaj sploh se nanaša izrecna omemba drugega odstavka I. točke prve sodbe sodišča prve stopnje v nadaljevanju potrdila, ni tako jasno, da bi bilo pritožniku mogoče očitati, da bi že na podlagi potrdila moral sklepati, da je bila odločitev sodišča prve stopnje o pozivu pritožnika na delo k nasprotnemu udeležencu s prvo odločitvijo Višjega sodišča potrjena.
28. Upoštevaje vse navedeno, je treba šteti, da je druga odločitev Višjega sodišča za pritožnika pomenila ustavno nedopustno sodbo presenečenja. To pomeni, da je bila z njo pritožniku kršena pravica iz 22. člena Ustave. Glede na to je Ustavno sodišče odločitev Višjega sodišča v delu, v katerem se nanaša na pritožnika, razveljavilo in vrnilo temu sodišču v novo odločanje.
29. K navedenemu Ustavno sodišče dodaja, da je neutemeljeno sklicevanje nasprotnega udeleženca na to, da bi ugoditev ustavni pritožbi pomenila poseg v njegovo pravico do sodnega varstva, ker naj bi šlo za poseg v pravnomočno odločitev o pozivu pritožnika na delo k nasprotnemu udeležencu. Če je nasprotni udeleženec menil, da sodišče v ponovljenem postopku odloča o pravnomočno že odločeni zadevi, bi na to lahko opozoril, pa tega ni storil. Iz zgoraj navedenega nasprotno izhaja, da je nasprotni udeleženec več čas ponovljenega postopka ravnal tako, kot da je bila odločitev o pozivu na delo razveljavljena in da je šele v odgovoru na ustavno pritožbo sprejel stališče, da meni, da je bilo o pozivu pritožnika na delo pravnomočno odločeno že z izdajo prve odločitve Višjega sodišča. Glede na to se sedaj ne more več sklicevati na to, da naj bi bilo zaradi zatrjevanega posega v pravnomočno odločitev o pozivu pritožnika na delo k nasprotnemu udeležencu nedopustno poseženo v njegovo pravico do sodnega varstva.
C.
30.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs.
Odločbo je sprejelo soglasno.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Reintegracija pomeni, da sodišče po sprejetju odločitve o nezakonitem prenehanju pogodbe o zaposlitvi odloči tudi, da je delodajalec dolžan delavca pozvati nazaj na delo.
[2]
Tako na primer odločba Ustavnega sodišča št. Up-998/15 z dne 30. 11. 2017 (Uradni list RS, št. 5/18, in OdlUS XXII, 34), 10. točka obrazložitve. Glej tudi odločbi Ustavnega sodišča št. Up-765/13 z dne 3. 12. 2015, 16. točka obrazložitve, in št. Up-411/19 z dne 23. 2. 2023, 17. točka obrazložitve.
[3]
Glej M. Pavčnik, Teorija prava, Prispevek k razumevanju prava, 6., pregledana in dopolnjena izdaja, GV Založba, Ljubljana 2020, str. 431.
[4]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-998/15, 17. in 18. točka obrazložitve.
[5]
Glej M. Pavčnik, nav. delo.
⇒