Up-136/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-136/22
Datum odločitve:
9. 10. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.136.22
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 47234/2018 z dne 16. 12. 2021 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št.  I Kp 47234/2018 z dne 16. 10. 2020 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. I K 47234/2018 z dne 18. 4. 2019
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 47234/2018 z dne 16. 12. 2021 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št.  I Kp 47234/2018 z dne 16. 10. 2020 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. I K 47234/2018 z dne 18. 4. 2019 se zavrne.
Evidenčni stavek:
Pravica iz 62. člena Ustave je sredstvo za uresničevanje pravice do enakega varstva pravic v postopku iz 22. člena Ustave; v kazenskem postopku pa tudi specialne določbe 29. člena Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku).
Ustavno sodišče mora pri presoji ustavnih pritožb o kršitvi pravice do uporabe svojega jezika iz 62. člena Ustave najprej opredeliti ustavno procesno jamstvo, pri uresničevanju katerega je bila prizadeta oseba domnevno prikrajšana. To je lahko posebno kazenskopravno procesno jamstvo iz 29. člena Ustave, splošno ustavno procesno jamstvo iz 22. člena Ustave ali katero drugo procesno jamstvo. Nato mora oceniti, ali so izkazane pomanjkljivosti na področju jezikovnega sporočanja. Če je izkazan obstoj teh pomanjkljivosti, presodi, ali so vplivale na uresničevanje omenjenih procesnih jamstev do te mere, da ni bil dosežen njihov temeljni cilj, to je pošteno sojenje. Pri tem je bistveno, da ima oseba, katere pravice, dolžnosti ali pravni interesi so predmet sodnega postopka, ustrezne in zadostne možnosti, da zavzame stališče tako glede dejanskih kot glede pravnih vidikov zadeve in da v razmerju do nasprotne stranke ni zapostavljena. V tem smislu je presoja pravice iz 62. člena Ustave zajeta v presoji uresničevanja ustavnih procesnih jamstev iz 29. in 22. člena Ustave in se opravi upoštevaje vse okoliščine konkretnega primera.
Jezikovna pomoč mora omogočiti obdolžencu, da se seznani z obtožbo in se pred njo brani, zlasti tako, da predstavi svojo verzijo dogodkov. To merilo se uporablja tako v zvezi z vprašanjem, kaj se mora prevajati, kot v zvezi z vprašanjem, kako kakovostna mora biti jezikovna pomoč.
Ustava v 62. členu izrecno zahteva, da zakon uredi način uresničevanja človekove pravice do uporabe svojega jezika. To po eni strani ne pomeni, da konkretna zakonska jamstva nujno pokrivajo obseg ustavnega jamstva, kot tudi ne, da je mogoče vsako odstopanje od ureditve v zakonu šteti za kršitev ustavne pravice. Tudi v teh primerih velja, da Ustavno sodišče izpodbijano odločitev preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine.
Geslo:
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
5.3.37 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do uporabe svojega jezika (62).
2.1.1.4.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Evropska konvencija o človekovih pravicah iz leta 1950.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
5.3.13.18 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Enakost orožij (22, 14).
5.3.13.25 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Pravica imeti dovolj časa in sredstev za obrambo (29).
Pravna podlaga:
Člen 62, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-136/22 z dne 9. 10. 2025 | Ustavno sodišče Republike Slovenije
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Vanja Milićević, Republika Srbija
Datum vloge:
26. 1. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US34253
Dokument v PDF obliki:
Up-136-22.pdf
232 KB
Prenesite datoteko
Up-136/22-18
9. 10. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Vanje Milićević, Republika Srbija, ki jo zastopa Pavel Djurković, odvetnik v Kopru, na seji 9. oktobra 2025
odločilo:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 47234/2018 z dne 16. 12. 2021 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št.  I Kp 47234/2018 z dne 16. 10. 2020 in s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. I K 47234/2018 z dne 18. 4. 2019 se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Pritožnica je bila obsojena zaradi kaznivega dejanja prepovedanega prehajanja meje ali ozemlja države iz tretjega odstavka 308. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 54/15, 6/16 – popr., 38/16, 27/17, 23/20, 91/20, 95/21, 186/21 in 16/23 – v nadaljevanju KZ-1). Po ugotovitvah sodišča prve stopnje je skupaj z Valonom Ahmetijem in neidentificiranimi storilci v zameno za plačilo v bližini meje s Hrvaško prevzela tri državljane Kosova, ki niso imeli dovoljenja za vstop v Republiko Slovenijo, in jih vozila v smeri proti Ilirski Bistrici, da bi jih prepeljala v Italijo. Sodišče ji je izreklo kazen sedem mesecev zapora, denarno kazen v višini 1.120 EUR in kazen izgona tujca iz države za dve leti. Višje sodišče je zavrnilo pritožbo njenega zagovornika, Vrhovno sodišče pa je zavrnilo njegovo zahtevo za varstvo zakonitosti. Pritožnica zoper navedene sodne odločbe vlaga ustavno pritožbo.
2.
Zatrjuje, da so ji sodišča kršila pravice iz 22. člena, posredno pa tudi 29. člena Ustave v zvezi s pravico do uporabe svojega jezika iz 62. člena Ustave, ker naj ji ne bi bilo zagotovljeno ustrezno tolmačenje na zaslišanju pred preiskovalno sodnico in na dveh narokih za zaslišanje prič, ki sta bila izvedena neposredno zatem. Poudarja, da je državljanka Republike Srbije, da tam živi in da ne razume slovenskega jezika. Prevajal naj bi ji Fatmir Ibrahimi, ki naj ne bi bil vpisan v seznam sodnih tolmačev; preiskovalna sodnica naj bi ga za tolmačenje v albanski in v srbski jezik zaprisegla na kraju samem. Ibrahimi naj bi najprej tolmačil na zaslišanju soosumljenega Ahmetija (ki je govoril albanski jezik) in nato na njenem zaslišanju, pri katerem je imela pomoč zagovornika, postavljenega po uradni dolžnosti. Istega dne naj bi Fatmir Ibrahimi tolmačil tudi na naroku za zaslišanje albansko govorečih prič, na katerem pritožničin zagovornik ni bil prisoten. Pritožnica se strinja z oceno Vrhovnega sodišča, da je preiskovalna sodnica kot tolmača postavila Ibrahimija v nasprotju z 8. členom Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo in 53/24 – v nadaljevanju ZKP). Napačna pa naj bi bila razlaga sodišča, da ta kršitev ni prerasla v kršitev ustavnih in konvencijskih pravic. Pritožnica opozarja na sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevi
Vizgirda proti Sloveniji
z dne 28. 8. 2018
, zlasti na stališče ESČP, da obveznost pristojnih organov ni omejena zgolj na imenovanje tolmača, ampak se ob posebnih okoliščinah lahko razširi tudi na poznejši nadzor nad kakovostjo tolmačenja. Oporeka presoji sodišč, ki so preizkušala, ali je bilo tolmačenje v srbski jezik na zaslišanjih pred preiskovalno sodnico dovolj kakovostno. Med drugim opozarja, da sodišče ni primerno skrbelo za njeno pravico do uporabe svojega jezika, še posebej zato, ker njen zagovornik ni bil prisoten pri zaslišanju prič, pred preiskovalno sodnico pa ni bila poučena o pravici do tolmača. Poleg tega je bila zaradi odvzema prostosti v tuji državi v ranljivem položaju, kar naj bi bistveno vplivalo na njeno možnost sporazumevanja in s tem učinkovite obrambe. V zvezi s stališčem Vrhovnega sodišča o pasivnosti obrambe pojasnjuje, da je soglasje za branje zapisnikov o izpovedbah prič dala šele na glavni obravnavi, in sicer pod pogojem, da prič ni več na ozemlju Republike Slovenije. Prizadevala naj bi si za čimprejšnji zaključek sodnega postopa, med katerim je bila že več kot pet mesecev v priporu. Očitno naj bi bilo, da bo vabljenje prič neuspešno in da bi vztrajanje pri njunem zaslišanju po nepotrebnem podaljšalo trajanje postopka in s tem njen pripor. Pritožnica meni, da dejstvo, da bi bili izpovedbi prič razbremenilni, ni odločilno za presojo njene pravice do uporabe svojega jezika v postopku. Uveljavlja tudi kršitev pravice do nepristranskega sojenja (prvi odstavek 23. člena Ustave), na katero naj bi kazalo dejstvo, da ji je sodišče prve stopnje sodbo, izdelano na enajstih straneh, vročilo že eno uro po koncu dokaznega postopka.
3.
V pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje je pritožnica zatrjevala kršitev pravice do uporabe svojega jezika le v zvezi s svojim zaslišanjem po privedbi k preiskovalni sodnici. Višje sodišče je presodilo, da preiskovalna sodnica ni kršila določb postopka, ker je namesto sodnega tolmača za srbski jezik postavila Fatmir Ibrahimija kot osebo, ki obvlada ta jezik. Navedlo je, da je šlo za nujna preiskovalna dejanja (pritožnici je bila odvzeta prostost), da je bil prisoten pritožničin zagovornik, da ne zagovornik ne pritožnica nista imela pripomb v zvezi z uporabo jezika in da iz zapisnika ni razvidno, da bi se pojavljale kakršnekoli težave v komunikaciji prisotnih. Ocenilo je, da je primerjava z zadevo
Vizgirda proti Sloveniji
neustrezna, saj naj bi bilo v tisti zadevi litovskemu državljanu zagotovljeno prevajanje v ruski jezik, tj. v jezik, ki ni bil njegov, pritožnici pa naj bi bilo zagotovljeno prevajanje v njen materni jezik.
4.
Vrhovno sodišče je razsodilo, da v konkretnem primeru pri zaslišanju pritožnice pred preiskovalno sodnico niso bili izpolnjeni pogoji za postavitev prevajalca, ki ni sodni tolmač za srbski jezik, kar je štelo za kršitev 8. člena ZKP. Ugotovilo je, da je bilo na razpolago veliko takih tolmačev in da sodišče ni poskušalo zagotoviti prisotnosti katerega od njih. Glede na roke pridržanja osumljencev in tujcev naj bi bilo dovolj časa za zagotovitev ustreznega sodnega tolmača. Nadalje je Vrhovno sodišče presodilo, da kršitev 8. člena ZKP ni vplivala na možnosti pritožničine obrambe ali poštenost postopka kot celote. Sodišče naj bi kršitev odpravilo na glavni obravnavi, na kateri naj bi bil prisoten sodni tolmač za srbski jezik, obsojenka naj bi se zagovarjala in komentirala zagovor pred preiskovalno sodnico, pri čemer naj ne bi navajala, da je bila vsebina tega zagovora posledica slabega tolmačenja. To zadevo je sodišče razlikovalo od primera
Vizgirda
, v katerem naj bi obdolžencu celotni predkazenski in sodni postopek tolmačil sodni tolmač za ruski jezik, sodišča pa naj ne bi preverila, ali je bilo njegovo znanje ruščine dovolj dobro za zagotovitev poštenega postopka. Pritožnica je v zahtevi za varstvo zakonitosti opozorila, da so ji bile zaradi postavitve neustreznega tolmača kršene pravice obrambe tudi pri zaslišanju prič. Čeprav navedba ni bila materialno izčrpana, jo je Vrhovno sodišče presojalo in se z njo delno strinjalo. Navedlo je, da je bila kršitev 8. člena ZKP na narokih za zaslišanje prič še bolj očitna zaradi naslednjih okoliščin: zaslišanja so bila opravljena neposredno po tem, ko je bil zoper pritožnico odrejen pripor; en tolmač je hkrati tolmačil v tri različne jezike; pritožničin zagovornik ni bil navzoč; pritožnica je imela le pred preiskovalno sodnico možnost preizkušati izvedbe teh prič; bila je v ranljivem položaju (po policijskem pridržanju v tuji državi, v kateri ni imela socialnih vezi, je bil zoper njo odrejen pripor zaradi hujšega kaznivega dejanja, postopek je tekel v jeziku, ki ga ni razumela, tolmačila pa je oseba, ki ni bila sodni tolmač za njen materni jezik).
5.
Vrhovno sodišče je ob tem menilo, da kršitev ZKP ni prerasla v kršitev pravice do učinkovite obrambe. Prvo varovalo naj bi bilo, da je sodišče preizkusilo, ali je bila kakovost tolmačenja pred preiskovalno sodnico ustrezna. O tem naj bi na predobravnavnem naroku v zvezi s predlogom za izločitev dokazov zaslišalo pritožnico in preiskovalno sodnico ter razumno presodilo, da je pritožnica sledila poteku zaslišanja in razumela, za kaj gre. Druga okoliščina, na katero je opozorilo Vrhovno sodišče, je pasivna drža obrambe v nadaljevanju postopka. V predlogu za izločitev dokazov naj bi obramba opozorila na kršitev 8. člena ZKP le v zvezi s sprejemanjem pritožničinih izjav (pri policiji in na pripornem naroku) ne pa pri zaslišanju prič. Še več; na glavni obravnavi naj bi podala soglasje k branju teh izjav prič.
6.
Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-136/22 z dne 5. 5. 2025 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo glede pomembnega ustavnopravnega vprašanja, ki se nanaša na pravico do uporabe svojega jezika iz 62. člena Ustave v zvezi z očitki o neustrezni kakovosti tolmačenja v kazenskem postopku. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu ustavne pritožbe obvestilo Vrhovno sodišče.
7.
Ustavno sodišče je vpogledalo v kazenski spis Okrožnega sodišča v Kopru št. I K 47234/2018.
B. – I.
8.
V obravnavani zadevi je sprejem ustavne pritožbe v obravnavo narekovalo le ustavnopravno vprašanje, ki se nanaša na pravico do uporabe svojega jezika iz 62. člena Ustave v zvezi s pravico do obrambe v kazenskem postopku iz 29. člena Ustave. Ker drugih pomembnih ustavnopravnih vprašanj, ki bi presegala pomen konkretne zadeve, ustavna pritožba ne odpira, se je Ustavno sodišče pri presoji omejilo le na navedeno vprašanje in drugih očitkov o kršitvah človekovih pravic ni obravnavalo.
[1]
B. – II.
O pravici do uporabe svojega jezika (62. člen Ustave) v kazenskem postopku
9.
Pritožničine trditve, da ni bil postavljen sodni tolmač za njen jezik in da tolmačenje ni bilo ustrezno, je mogoče umestiti pod 62. člen Ustave, ki določa, da ima vsakdo pravico, da pri uresničevanju svojih pravic in dolžnosti ter v postopkih pred državnimi in drugimi organi, ki opravljajo javno službo, uporablja svoj jezik in pisavo na način, ki ga določi zakon. Po ustaljeni ustavnosodni presoji namen te pravice izhaja iz ustavnih standardov poštenega sojenja, katerih cilj je zagotoviti, da bo vsakomur, torej tudi tistemu, ki ne razume ali ne govori jezika državnega organa, omogočeno, da spremlja postopek v jeziku, ki ga razume. Šele to mu namreč omogoča, da v postopku sodeluje enakopravno z nasprotno stranko, kar je najpomembnejši izraz pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.
[2]
Pravica iz 62. člena Ustave je torej sredstvo za uresničevanje pravice do enakega varstva pravic v postopku iz 22. člena Ustave; v kazenskem postopku pa tudi specialne določbe 29. člena Ustave (pravna jamstva v kazenskem postopku).
[3]
10.
Ustavno sodišče mora pri presoji ustavnih pritožb o kršitvi pravice do uporabe svojega jezika iz 62. člena Ustave najprej opredeliti ustavno procesno jamstvo, pri uresničevanju katerega je bila prizadeta oseba domnevno prikrajšana.
To je lahko posebno kazenskopravno procesno jamstvo iz 29. člena Ustave,
[4]
splošno ustavno procesno jamstvo iz 22. člena Ustave ali katero drugo procesno jamstvo. Nato mora oceniti, ali so izkazane pomanjkljivosti na področju jezikovnega sporočanja. Če je izkazan obstoj teh pomanjkljivosti, presodi, ali so vplivale na uresničevanje omenjenih procesnih jamstev do te mere, da ni bil dosežen njihov temeljni cilj, to je pošteno sojenje. Pri tem je bistveno, da ima oseba, katere pravice, dolžnosti ali pravni interesi so predmet sodnega postopka, ustrezne in zadostne možnosti, da zavzame stališče tako glede dejanskih kot glede pravnih vidikov zadeve in da v razmerju do nasprotne stranke ni zapostavljena.
[5]
V tem smislu je presoja pravice iz 62. člena Ustave zajeta v presoji uresničevanja ustavnih procesnih jamstev iz 29. in 22. člena Ustave
[6]
in se opravi
upoštevaje vse okoliščine konkretnega primera.
[7]
11.
Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) izrecno poudarja pravico obdolženca do uporabe svojega jezika v kazenskem postopku. V predmetni zadevi je upoštevna točka e) tretjega odstavka 6. člena EKČP, ki med minimalne pravice obdolženca uvršča pravico do brezplačne pomoči tolmača, če ne razume ali ne govori jezika, ki se uporablja pred sodiščem.
[8]
ESČP razlaga to zahtevo kot poseben vidik pravice do poštenega sojenja iz prvega odstavka 6. člena EKČP, zato presoja očitke glede učinkovitega tolmačenja z vidika obeh določb.
[9]
Iz te določbe je izpeljalo zahtevo, da ima obdolženec, ki ne razume ali ne govori jezika, ki se uporablja na sodišču, pravico do brezplačne pomoči tolmača za prevajanje in interpretacijo vseh tistih dokumentov in izjav v postopku, za katere je nujno, da jih razume oziroma da jih lahko podaja v jeziku sodišča, da bi užival pošteno sojenje.
[10]
V sodbi v zadevi
Kamasinski proti Avstriji
z dne 19. 12. 1989 je pojasnilo, da mora jezikovna pomoč omogočiti obdolžencu, da se seznani z obtožbo in se pred njo brani, zlasti tako, da predstavi svojo verzijo dogodkov.
[11]
To merilo uporablja tako v zvezi z vprašanjem, kaj se mora prevajati (ustne izjave na glavni obravnavi in v predhodnem postopku ter dokumentarno gradivo), kot v zvezi z vprašanjem, kako kakovostna mora biti jezikovna pomoč.
12.
Pravila o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih vsebuje tudi Direktiva 2010/64/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 (UL L 280, 26. 10. 2010 – v nadaljevanju Direktiva 2010/64/EU). Pravica do tolmačenja in prevajanja po tej direktivi se uporablja od trenutka, ko pristojni organi države članice z uradnim obvestilom ali kako drugače obvestijo osebe, da so osumljene ali obdolžene storitve kaznivega dejanja (drugi odstavek 1. člena). V 2. členu (pravica do tolmačenja) Direktiva 2010/64/EU med drugim določa:
"1.   Države članice zagotovijo, da se osumljencem ali obdolžencem, ki ne govorijo ali ne razumejo jezika zadevnega kazenskega postopka, nemudoma zagotovi tolmačenje med kazenskim postopkom pred preiskovalnimi in sodnimi organi, vključno med policijskim zaslišanjem, med zaslišanji pred sodiščem in na katerem koli potrebnem vmesnem zaslišanju.
[…]
4.
Države članice zagotovijo, da je vzpostavljen postopek ali mehanizem za ugotavljanje, ali osumljenci ali obdolženci govorijo in razumejo jezik kazenskega postopka ter ali potrebujejo pomoč tolmača.
5.   Države članice zagotovijo, da imajo v skladu s postopki iz nacionalnega prava osumljenci ali obdolženci pravico do ugovora odločitvi o nepotrebnosti tolmačenja, in kadar je tolmačenje zagotovljeno, možnost pritožbe, da to tolmačenje ni dovolj kakovostno za zagotovitev pravičnega postopka.
[…]
8. Tolmačenje, ki se ga zagotovi po tem členu, je dovolj kakovostno, da se zagotovi pravičen postopek, zlasti z zagotovitvijo, da so osumljenci ali obdolženci seznanjeni z njihovim primerom in sposobni uveljavljati svojo pravico do obrambe."
Okoliščine primera
13.
Procesno stanje, ki izhaja iz sodnega spisa, je naslednje:
policija je 9. 10. 2018 ob 7.35 uri pri Ilirski Bistrici ustavila pritožnico in Valona Ahmetija, ko sta prevažala tri tujce, državljane Kosova, ki niso imeli dovoljenja za vstop v Republiko Slovenijo, vsem je odvzela prostost in odredila pridržanje;
pritožnici je vročila obvestilo o pravicah osebe, ki ji je odvzeta prostost, v srbskem jeziku; listina vsebuje med drugim obvestilo o pravici osumljenca, da uporablja svoj jezik, če ne govori ali razume jezika, ki ga uporablja policija, in do brezplačne pomoči tolmača;
policija je ob 11.55 seznanila pritožnico z razlogi za sum, da je storila kaznivo dejanje po tretjem odstavku 308. člena KZ-1; ob prisotnosti prevajalke Myrvete Logar je ob 12.05 začela zbirati obvestila od pritožnice; zabeleženo je, da sta pritožnica in Ahmeti šla po nakupih v Trst in k njenemu bratu na Dunaj, za prevoz tujcev se je dogovoril Ahmeti po tem, ko je eden od njih pristopil do njega med počitkom na parkirišču na slovenski strani meje; navedeno je, da je bila pritožnica obveščena o pravici do molka in zagovornika, ni pa zapisano obvestilo o pravici do uporabe lastnega jezika;
policija je pritožnici ob 12.10 vročila odločbo o odvzemu prostosti in pridržanju, kar je pritožnica potrdila s podpisom. V odločbi je navedeno, da je bila "pridržana oseba" v srbskem jeziku seznanjena s svojimi pravicami, med drugim s pravico do uporabe svojega jezika in brezplačnega tolmačenja ter pravico do takojšnje pravne pomoči zagovornika, in jih je tudi razumela;
policija je zbrala obvestila od treh tujcev Shikrie Zeka, Perparima Nezirija in Nexhata Muqollija; zapisano je, da so sami legalno prestopili mejo Kosovo–Srbija, šli na Hrvaško peš po gozdu in nato s taksijem do Zagreba, Reke in Rupe ter skozi gozd v Republiko Slovenijo, kjer so se naključno srečali z osumljencema na parkirišču ob pokopališču;
osumljenca sta bila 10. 10. 2018, ob 16.00, privedena k preiskovalni sodnici, ki je v času od 16.25 do 17.50 v prisotnosti postavljenega tolmača za albanski jezik Fatmira Ibrahimija zasliševala soosumljenca Ahmetija in nato zoper njega odredila pripor; obrazloženi sklep mu je bil ustno preveden ob 18.00 in ob isti uri vročen zagovorniku;
preiskovalna sodnica je ob 18.00 začela zaslišanje pritožnice; to je potekalo v prisotnosti zagovornika, postavljenega po uradni dolžnosti, odvetnika Juhanta, in Fatmira Ibrahimija, ki ga je sodnica postavila kot tolmača za srbski jezik in zaprisegla, da mora vestno prevajati; Ibrahimi ni (bil) vpisan v seznam sodnih tolmačev za srbski jezik;
pritožnica ni bila poučena o pravici do uporabe svojega jezika;
še preden se je pritožnica začela zagovarjati, je njen zagovornik napovedal, da bo povedala tisto, kar je povedala policistom; nato je sodnici prebral uradni zaznamek o njeni izjavi policiji, ki ga je tolmač sproti prevajal;
pritožnica je delno popravila svojo izjavo, tako da jo je uskladila z zagovorom Ahmetija glede tega, s kom se je tujec začel pogovarjati, ko sta počivala na parkirišču (najprej z njo, nato je zbudila Ahmetija); odgovarjala je na vprašanja državne tožilke, zagovornika in soosumljenca;
v zapisniku je ugotovitev sodnice, da zagovornik odgovarja namesto pritožnice in da ga je sodnica opozorila, da "je njegova dolžnost ne govoriti, kaj je ona rekla oziroma kaj bi morala reči";
v zapisniku ni navedeno, da sta imela pritožnica ali zagovornik kakršnekoli pripombe zaradi neustreznega tolmačenja; zapisnik je bil pritožnici ustno preveden, nanj ni imela pripomb in ga je kot točnega podpisala;
sodnica je zoper pritožnico odredila pripor;
sodnica je pritožnico povabila na zaslišanje prič, pritožnica je izjavila, da bo zaslišanju prisostvovala; obrazloženi sklep o odreditvi pripora je bil ob 19.00 ustno preveden pritožnici in vročen zagovorniku;
pritožničin zagovornik ni hotel biti na zaslišanju prič, čeprav ga je sodnica povabila;
sodnica je ob 19.15 pričela zaslišanje dveh prič, Shukrie Zeke in Perparima Nezirija, albansko govorečih prebivalcev Kosova; prisotna sta bila oba osumljenca in Ahmetijev zagovornik, pritožničin zagovornik ni bil prisoten, kot tolmač je bil postavljen Fatmir Ibrahimi. Priči sta opisali pot do druge strani slovenske meje enako kot v zaznamku policije. V zapisnikih je zabeleženo, da se je med zaslišanjem obeh prič Ahmeti oglašal in pripominjal po albansko nekaj, česar tolmač ni slišal oziroma se ga ni razumelo; drugo zaslišanje je bilo končano ob 19.50;
pritožnica pričam ni postavljala vprašanj in ni imela pripomb na zapisnik; podpisala je izjavo, da je poslušala glasen prevod zapisnika in da se strinja z vsebino;
tožilstvo je v obtožnici predlagalo, da se prebereta zapisnika o izpovedbah prič;
pritožnica je s pomočjo novega zagovornika Pavla Djurkovića v predlogu za izločitev dokazov z dne 14. 1. 2019, ki ga je podala po pravnomočnosti obtožnice, prvič zatrjevala, da tolmačenje ni bilo ustrezno in da sta bila kršena 8. člen ZKP in 62. člen Ustave; navedla je, da ni prejela pouka o pravici do uporabe svojega jezika in da pri svojem zaslišanju pred preiskovalno sodnico ni razumela ničesar, kar se je tam govorilo, ker tolmač Fatmir Ibrahimi srbsko ni govoril dovolj dobro, da bi ga razumela; v zvezi s postopkom pri policiji je navedla, da Myrvete Logar ni ničesar prevajala; pritožnici naj bi bile zgolj ponujene določene listine z navodili, da jih mora podpisati;
Ahmeti je 18. 12. 2018 priznal krivdo, sodišče je priznanje sprejelo;
na predobravnavnem naroku 30. 1. 2019 sta bila prisotna sodni tolmač za srbski jezik in zagovornik pritožnice, pritožnica ni priznala krivde; v zvezi s kakovostjo tolmačenja je sodišče zaslišalo obsojenko (ki je povedala, da tolmač ni simultano prevajal iz albanščine v srbski jezik in da izpovedb prič ni razumela) in preiskovalno sodnico (ki je povedala, da je tolmač sedel med obema osumljencema in se je z obema pogovarjal med zaslišanjem prič); pritožnica ni soglašala z branjem zapisnikov izpovedb prič;
sodišče je 12. 2. 2019 zavrnilo predlog za izločitev dokazov, navedlo je, da je bil zaradi nevarnosti odlašanja upravičeno postavljen
ad hoc
tolmač za srbski jezik; ocenilo je, da navzočnost zagovornika pri zaslišanju prič v preiskavi ni nujna; v zvezi z ustreznostjo tolmačenja je ugotovilo, da so bili odgovori pritožnice smiselni in da je razumela, za kaj gre; Višje sodišče je zavrnilo pritožbo zagovornika pritožnice;
na glavni obravnavi, 25. 3. 2019 in 18. 4. 2019, sta bila postavljena sodni tolmač in tolmačka za srbski jezik, pritožnico je zagovarjal odvetnik Djurković; pritožnica je v zagovoru povedala, da je med samo potjo Ahmeti zahteval od nje, naj spremeni dogovorjeno smer vožnje proti Dunaju, in jo z nasilnim vedenjem in grožnjami prisilil, da sta prečkala mejni prehod Rupa ter tam pobrala tujce; pred policijo in sodiščem naj bi pritožnica govorila samo to, kar ji je Ahmeti naročil, da mora reči;
zagovornik je navedel, da soglaša s tem, da se preberejo izpovedbe prič, če te niso več na ozemlju Republike Slovenije;
sodišče je pridobilo odgovor policije, da so bili tujci 11. 10. 2018 ob 9.30, izročeni hrvaškim varnostnim organom in da ji ni znano, kje trenutno so;
na naslednjem naroku je sodišče v soglasju s strankama prebralo zapisnik o zaslišanju prič; na izpovedbo priče Zeka ni bilo pripomb, glede izpovedbe priče Neziri je pritožnica povedala, da je imel Ahmeti na zaslišanju daljše pripombe, ki naj ne bi pomenile le tega, da je priči očital, da laže; pripombe je dajal v albanskem jeziku in jih ni razumela;
zagovornik je umaknil dokazne predloge za neizvedene dokaze; sodišče je na naroku izreklo obsodilno sodbo.
Glede očitka, da je bila za tolmačenje postavljena oseba, ki ni sodni tolmač
14.
Pritožnica meni, da so ji bile kršene ustavne in konvencijske pravice že s tem, da je preiskovalna sodnica v nasprotju z 8. členom ZKP za tolmačenje v srbski jezik zaprisegla osebo, ki ni bila sodni tolmač za ta jezik.
[12]
Ustavno sodišče ugotavlja, da 62. člen Ustave izrecno zahteva zakonsko ureditev, ki določa, na kakšen način se pravica do uporabe svojega jezika uresničuje v različnih postopkih. Kakor po eni strani to ne pomeni, da konkretna zakonska jamstva nujno pokrivajo obseg ustavnega jamstva, to tudi ne pomeni, da je mogoče vsako odstopanje od ureditve v zakonu šteti za kršitev ustavne pravice.
[13]
Velja namreč, da Ustavno sodišče izpodbijano odločitev preizkusi le glede vprašanja, ali so bile z njo kršene človekove pravice ali temeljne svoboščine (šesta alineja 160. člena Ustave). V tem okviru presoja, ali so sodišča zakonu dala vsebino, ki je nezdružljiva s katero izmed človekovih pravic ali temeljnih svoboščin.
[14]
15.
Glede na navedeno, stališče Vrhovnega sodišča, da je bil Fatmir Ibrahimi postavljen za tolmačenje ob privedbi pritožnice k preiskovalni sodnici v nasprotju z ZKP (okoliščine so vendarle dopuščale, da bi sodišče postavilo sodnega tolmača za srbski jezik),
[15]
ne zadošča za sklep, da je bila kršena njena pravica do uporabe svojega jezika. Naloga vsakega tolmača ali prevajalca je zagotoviti, da se v ciljanem jeziku ustrezno ohranita pomen in slog izvirnega besedila. Ustava, podobno kot EKČP, ne predpisuje posebnih pogojev v zvezi z načinom postavljanja tolmačev.
[16]
Navkljub temu je vprašanje, ali sodišče postavi certificiranega tolmača ali "drugo osebo, ki obvlada tuji jezik", pomembno. Povezano je s preverljivostjo jezikovne pomoči. Sodišče načeloma ni sposobno samo preizkusiti, ali določena oseba v zadostni meri obvlada tuji jezik, zato je po zakonu dopustno za tolmačenje postaviti drugo osebo le, če ni mogoče dobiti sodnega tolmača in če ta oseba priseže, da bo vprašanja obdolžencu in njegove izjave natančno prevedla.
[17]
Zaradi zagotavljanja ustreznih strokovnih in etičnih standardov tolmačenja je predpisan poseben javni sistem preizkušanja pogojev za imenovanje sodnih tolmačev in uveljavljanje njihove odgovornosti.
[18]
Jezikovna pomoč osebe, ki ni sodni tolmač, ne jamči enake stopnje zanesljivosti. Zato ima država večje breme pri dokazovanju kakovosti jezikovne pomoči, če ni bil postavljen sodni tolmač.
16.
To stališče podpira presoja Sodišča Evropske unije, da spada sistem sodnega tolmačenja pod okrilje konkretnih ukrepov iz prvega odstavka 5. člena Direktive 2010/64/EU, s katerimi države članice poskrbijo, da zagotovljeno tolmačenje in prevajanje ustrezata kakovosti, zahtevani v osmem odstavku 2. člena navedene direktive.
[19]
Glede očitka o neustrezni kakovosti tolmačenja
17.
Pritožnica zatrjuje, da ji ni bilo zagotovljeno ustrezno tolmačenje v predkazenskem postopku, in sicer ko je bila po privedbi zaslišana pri preiskovalni sodnici na t. i. pripornem naroku ter pri nadaljnjih narokih za zaslišanje prič. Ustavno sodišče je že v sklepu št. Up-43/96 z dne 30. 5. 2000 (OdlUS IX, 141) navedlo, da pravica iz 62. člena Ustave predpostavlja, da bo omogočeno prevajanje vsega, kar se na naroku ali drugem ustnem procesnem dejanju dogaja.
[20]
Možnost ustnega prevajanja mora biti zagotovljena na glavni obravnavi in pri tistih formalnih preiskovalnih dejanjih, pri katerih se pridobivajo izpovedbe ali izjave oseb, ki so lahko dokaz v kazenskem postopku.
[21]
ESČP poudarja, da pravica do pomoči tolmača ne obsega samo ustnih izjav na glavni obravnavi, ampak tudi dokumentarno gradivo in predhodni postopek.
[22]
V skladu s prvim odstavkom 2. člena Direktive 2010/64/EU mora biti tolmačenje zagotovljeno na kateremkoli zaslišanju osumljenca ali obdolženca. Glede na navedeno je bila pritožnica pri obeh procesnih dejanjih, ki jih omenja, upravičena do jezikovne pomoči.
18.
ESČP razlaga, da glede na potrebo po učinkovitosti pravice iz točke e tretjega odstavka 6. člena EKČP obveznost pristojnih organov ni omejena na imenovanje tolmača, temveč se lahko, če so o tem obveščeni, v posebnih okoliščinah razširi tudi na določeno stopnjo naknadnega nadzora nad ustreznostjo zagotovljenega tolmačenja.
[23]
Pomoč tolmača mora biti takšna, da obdolžencu zagotovi, da je seznanjen z zadevo proti sebi in da se brani, zlasti da lahko sodišču predoči svojo različico dogodkov. Podobno določa Direktiva 2010/64/EU v osmem odstavku 2. člena. Presoja, ali je pri tem prišlo do kršitve, je izrazito odvisna od okoliščin posamezne zadeve, med drugim od: narave zadeve (zapletenosti dejanskih ali pravnih vprašanj, teže kazenskopravnih očitkov),
[24]
dejstva, ali gre za ustno ali pisno sporazumevanje,
[25]
lastnosti (npr. ravni znanja jezika sodišča, dobe bivanja v državi) in izjav prizadete osebe (npr. vložitve ugovora zaradi neustreznosti ali obsega tolmačenja). Ob odsotnosti neposrednih informacij o tem, kako je potekalo tolmačenje (zvočnih posnetkov procesnih dejanj), mora obstajati dovolj jasnih indicev, da je prizadeta oseba lahko polno sodelovala v postopku.
[26]
Glede kakovosti tolmačenja pri zaslišanju pritožnice
19.
Pritožnica je na zaslišanju po privedbi k preiskovalni sodnici potrebovala jezikovno pomoč tolmača pri uresničevanju ustavnega jamstva, da se brani pred odvzemom prostosti (prvi odstavek 20. člena v zvezi z 29. členom Ustave).
[27]
V zvezi z njenimi očitki je sodišče prve stopnje navedlo, da je v določenem delu nasprotovala vsebini prebranega zaznamka policije o svoji izjavi. Ocenilo je, da iz njenega celotnega zagovora pri preiskovalni sodnici izhaja, da so bili njeni odgovori smiselni glede na postavljena vprašanja, da je poteku zaslišanja sledila in razumela, česa je osumljena. Višje sodišče je dodalo, da ni imela nikakršnih pripomb glede razumevanja in da ni vložila ugovora na tolmačenje. Vrhovno sodišče je presojo sodišč sprejelo kot razumno in sklenilo, da je bilo s tem zadoščeno zahtevi Direktivi 2010/64/EU in merilom ESČP. Kršitev 8. člena ZKP naj bi sodišče odpravilo na glavni obravnavi s tem, da je zagotovilo prisotnost sodnega tolmača za srbski jezik; obsojenka naj bi se zagovarjala in komentirala svoj zagovor pred preiskovalno sodnico, pri čemer pa naj ne bi navajala, da je bila vsebina tega zagovora posledica slabega tolmačenja.
20.
Ustavno sodišče nima pomislekov o navedeni presoji sodišč. Pritožnici je bilo omogočeno, da se zagovarja, pri čemer je popravila različico dogodkov, ki je navedena v zaznamku policije (na način, da jo je uskladila z zagovorom soosumljenca).
[28]
Tudi nadaljevanje postopka na glavni obravnavi (na kateri ustreznost tolmačenja ni bila sporna) ne kaže, da bi pritožnica zaradi neustreznega tolmačenja iz predhodnega postopka ne mogla izkoristiti svojih obrambnih jamstev (recimo, da ne bi razumela, česa je osumljena ali da ima pravico molčati).
[29]
V tem delu ni izkazano, da so ji bile kršene ustavne pravice.
Glede kakovosti tolmačenja pri zaslišanju prič
21.
Pritožnica smiselno navaja, da je bila zaradi slabega tolmačenja prikrajšana za uresničevanje pravice do obrambe tudi na dveh narokih za zaslišanje prič, ki jih je preiskovalna sodnica izvedla neposredno po njenem pripornem naroku. Nedvomno 22. in 29. člen Ustave zagotavljata obrambi pravico do navzočnosti in sodelovanja pri teh preiskovalnih dejanjih.
[30]
ESČP poudarja, da je jedro kontradiktornosti na glavni obravnavi (ki je prizorišče sprejemanja in izvajanja dokazov) in da zato ni nujno, da posamične omejitve procesnih jamstev obdolženca v predhodni fazi postopka rušijo poštenost celotnega postopka.
[31]
Opozarja, da je drugače,
ko organi v času preiskovanja izhajajo iz razumne predpostavke, da priče ne bodo zaslišanje na sojenju. Takrat je bistveno, da ima obramba vse možnosti, da priči postavlja vprašanja že v času preiskave
.
[32]
To stališče je ESČP izreklo v primerih, ki se nanašajo na pravico do zaslišanja obremenilnih prič (točka d tretjega odstavka 6. člena EKČP in 29. člen Ustave), vendar ni videti razlogov, da ga
mutatis mutandis
ne bi bilo mogoče upoštevali tudi v primerih, kot je predmetni, v katerem bi nepovratni učinki nastopili pri uresničevanju pravice obdolženca do zaslišanja prič v njegovo korist (tretja alineja 29. člena Ustave).
22.
V konkretni zadevi sta bili zaslišanji prič opravljeni kot nujni preiskovalni dejanji
[33]
na podlagi domneve, da zaslišanj zaradi nedosegljivosti tujcev ne bo mogoče ponoviti.
[34]
Kot izhaja iz navedb Vrhovnega sodišča, so bile okoliščine zaslišanj precej drugačne kot pri zaslišanju pritožnice. Procesno dejanje je potekalo v treh jezikih (isti tolmač je hkrati prevajal v slovenski, albanski in srbski jezik), pritožnica pa je bila v še bolj ranljivem položaju kot prej (zoper njo je bil odrejen pripor zaradi hujšega kaznivega dejanja). Odvetnik Juhant kljub povabilu preiskovalne sodnice ni prisostvoval zaslišanju prič.
Zahteva, da morajo biti osebe obveščene o pravici do tolmačenja od trenutka, ko so seznanjene s tem, da so osumljene ali obdolžene kaznivega dejanja, in sicer v jeziku, ki ga razumejo, izhaja iz Direktive 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL L 142, 1. 6. 2012)
[35]
in sodne prakse ESČP.
[36]
Pritožnica je takšno obvestilo ob odvzemu prostosti prejela od policije, ni pa ga prejela od preiskovalne sodnice, potem ko je bila privedena k njej, čeprav bi jo v skladu z ZKP sodnica morala o tem ponovno poučiti.
[37]
Res pa je, da je bil takrat že prisoten tolmač za prevod v jezik, ki ga govori pritožnica, in je tolmačenje torej bilo zagotovljeno. Sodišče je torej prepoznalo pritožničino potrebo po tem, da se ji zagotovi jezikovna pomoč.
23.
Pritožničino iskanje vzporednic s sodbo ESČP v zadevi
Vizgirda
proti Sloveniji
tako ni ustrezno. V slednji pritožnik v fazi predkazenskega postopka sploh ni bil poučen o pravici do uporabe svojega jezika, pritožnica v našem primeru pa je bila. Predvsem pa je bilo za odločitev ESČP, da je bil v zadevi
Vizgirda proti Sloveniji
kršen 6. člen EKČP, ključno, da domača sodišča sploh niso ugotavljala, ali pritožnik dovolj dobro razume tretji (ruski) jezik, v katerega mu je bilo zagotovljeno tolmačenje celotnega postopka, da se lahko uspešno brani.
[38]
Predmetna zadeva se v tem bistveno razlikuje. Organi postopka so ugotavljali dejansko potrebo pritožnice po tolmačenju. Nujnost tolmačenja v njen materni jezik (srbščino) je bila prepoznana že na policiji, nato pa ji je bilo v celotnem postopku zagotovljeno tolmačenje in prevajanje v ta jezik. Nadaljnja okoliščina, ki to zadevo dela drugačno od zadeve
Vizgirda proti Sloveniji
, je dejstvo, da je sodišče opravilo naknadni preizkus kakovosti tolmačenja po tem, ko ga je obramba obvestila, da ni bilo ustrezno.
24.
V predlogu za izločitev dokazov je obramba zatrjevala, da pritožnica ni razumela ničesar, kar se je govorilo na naroku, na katerem jo je zaslišala preiskovalna sodnica. Zahtevala je izločitev zapisnika o tem zaslišanju in vseh izjav, ki jih je dala policiji. Sodišče je na predobravnavnem naroku o tem zaslišalo preiskovalno sodnico in pritožnico, njuni izpovedbi primerjalo z zapisnikom ter ugotovilo, da je pritožnica sledila poteku svojega zaslišanja in razumela pomen tega dejanja; predlog za izločitev dokazov je zavrnilo. V pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje je pritožnica uveljavljala kršitev pravice do uporabe svojega jezika le v zvezi s svojim zaslišanjem pri preiskovalni sodnici, zato ima sodba Višjega sodišča razloge samo v tej smeri. Pritožnica je šele v zahtevi za varstvo zakonitosti razširila očitek kršitve omenjene pravice tudi v zvezi z zaslišanjem prič. Vrhovno sodišče je ta očitek vendarle vsebinsko obravnavalo, pri čemer je iz sodbe mogoče sklepati, da je presojo nižjih sodišč o tem, da je bilo tolmačenje pri zaslišanju pritožnice dovolj kakovostno, sprejelo kot razumno tudi v zvezi z zaslišanji prič. Pri tem se je oprlo na izpovedbi pritožnice in preiskovalne sodnice iz predobravnega naroka (ki sta se izjasnili tudi o okoliščinah zaslišanja prič) ter zapisnike o obeh procesnih dejanjih. Ustavno sodišče ne vidi nerazumnosti v tej dejanski ugotovitvi Vrhovnega sodišča.
25.
Pritožnica ni izkazala pomanjkljivosti na področju jezikovnega sporočanja pri konkretnih procesnih dejanjih, zato je za odločitev o ustavni pritožbi nepomembno, ali se je pritožnica v postopku na to aktivno odzvala. Ustavnemu sodišču se zato ni treba ukvarjati z njenimi trditvami, ki napadajo stališče Vrhovnega sodišča, da je bila obramba v nadaljevanju postopka preveč pasivna pri uveljavljanju kršitev.
26.
Ustavno sodišče ugotavlja, da so sodišča izpolnila zahteve, ki izhajajo iz pravice do uporabe svojega jezika iz 62. člena Ustave v zvezi s pravico do obrambe iz 29. člena Ustave. Od vsega začetka postopka so se zavedala potrebe pritožnice po jezikovni pomoči, zagotovila so ji tolmačenje v njen materni jezik in naknadno preizkusila pritožničin ugovor, da jezikovna pomoč v predhodni fazi postopka ni bila zadostna, ker oseba, ki je prevajala, ni imela statusa sodnega tolmača in ker tolmačenje ni bilo celovito in razumljivo. V dejanskih ugotovitvah sodišč o kakovosti tolmačenja Ustavno sodišče ni prepoznalo arbitrarnosti, sama ocena dokazov, s pomočjo katerih so sodišča dosegla svoje ugotovitve, pa ne more biti predmet presoje v postopku z ustavno pritožbo.
27.
Ustavna pritožna je neutemeljena, zato jo je Ustavno sodišče zavrnilo.
C.
28.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnica in sodniki dr. Matej Accetto, Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA), dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Odločbo je sprejelo soglasno.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Prim. odločbi Ustavnega sodišča št. Up-413/11 z dne 2. 4. 2013 (Uradni list RS, št. 37/13, in OdlUS XX, 14), 8. točka obrazložitve, in št. Up-900/22 z dne 13. 6. 2024, 5. točka obrazložitve.
[2]
Odločbe Ustavnega sodišča št. Up-1378/06 z dne 20. 5. 2008 (Uradni list RS, št. 59/08, in OdlUS XVII, 41), 5. točka obrazložitve, št. Up-404/05 z dne 21. 6. 2007 (Uradni list RS, št. 64/07, in OdlUS XVI, 101), 5. točka obrazložitve, in št.
Up-599/04 z dne 24. 3. 2005
(Uradni list RS, št. 37/05, in OdlUS XIV, 38), 16. točka obrazložitve.
[3]
Prim. odločbi Ustavnega sodišča št. Up-328/03 z dne 12. 5. 2005 (Uradni list, št. 56/05, in OdlUS XIV, 41), 9. točka obrazložitve, in št. U-I-289/95 z dne 4. 12. 1997 (Uradni list RS, št. 5/98, in OdlUS VI, 165), 6. točka obrazložitve, ter sklep Ustavnega sodišča št. Up-356/04, U-I-455/06 z dne 7. 12. 2006 (OdlUS XV, 107), 20. točka obrazložitve.
[4]
Člen 29 Ustave zagotavlja obdolžencu minimalno raven pravic, kar pomeni, da le primeroma našteva posamezne pravice. Njihov krog je mogoče zaključiti šele ob upoštevanju 1) tega, da določene pravice izhajajo še iz 22., 23. ter zlasti 27. in 28. člena Ustave, ter 2) tretjega in petega odstavka 15. člena Ustave. Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-289/95, 6. točka obrazložitve.
[5]
Glej npr. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-120/97 z dne 18. 3. 1999 (Uradni list RS, št. 31/99, in OdlUS VIII, 126), 9. točka obrazložitve.
[6]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-146/07 z dne 13. 11. 2008 (Uradni list RS, št. 111/08, in OdlUS XVII, 59), 12. točka obrazložitve.
[7]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-204/99 z dne 12. 12. 2002 (Uradni list RS, št. 3/03, in OdlUS XI, 255), 4. točka obrazložitve: "Pravna jamstva, ki so primeroma našteta v 29. členu Ustave, niso samostojna kategorija, temveč predstavljajo predvsem merilo poštenega kazenskega postopka. Zato jih je treba razlagati v luči funkcije, ki jo imajo v kazenskem postopku. Ugotovitev, ali konkretni kazenski postopek ustreza standardu poštenega kazenskega postopka, pa je odvisna od presoje postopka kot celote."
[8]
EKČP zagotavlja tudi pravico obdolženca, da ga takoj in podrobno seznanijo v jeziku, ki ga razume, z bistvom in vzroki obtožbe, ki ga bremeni (točka a tretjega odstavka 6. člena), in pravico vsakogar, da ga ob odvzemu prostosti takoj poučijo v jeziku, ki ga razume, o vzrokih za odvzem prostosti in česa ga dolžijo (drugi odstavek 5. člena).
[9]
Sodba ESČP v zadevi
Baytar proti Turčiji
z dne 14. 10. 2014, 48. točka obrazložitve.
[10]
Sodba ESČP v zadevi
Luedicke, Belkacem in Koç proti Nemčiji
z dne 28. 11. 1978, 48. točka obrazložitve. ESČP kot pri drugih vidikih pravice do poštenega sojenja iz 6. člena EKČP upošteva celoten potek postopka in vse okoliščine konkretne zadeve. Pomanjkljivosti pri zagotavljanju pravice do uporabe svojega jezika presoja glede na to, kako so vplivale na možnosti posameznika, da enakopravno sodeluje v postopku; pri osebi, obdolženi kaznivega dejanja, konkretno na možnost, da učinkovito izvršuje pravico do obrambe v kazenskem postopku.
[11]
Sodba ESČP v zadevi
Kamasinski proti Avstriji
, 74. točka obrazložitve. Glej npr. tudi sodbe ESČP v zadevah
Hermi proti Italiji
z dne 18. 10. 2006, 70. točka obrazložitve,
Protopapa proti Turčiji
z dne 24. 2. 2009, 80. točka obrazložitve, in
Vizgirda proti Sloveniji
, 79. točka obrazložitve.
[12]
V upoštevnem obdobju je 8. člen ZKP med drugim določal:
"(1) Stranke, priče, osumljenci in drugi udeleženci v postopku imajo pravico uporabljati pri preiskovalnih in drugih sodnih dejanjih ali na glavni obravnavi svoj jezik. Če sodno dejanje oziroma glavna obravnava ne teče v jeziku teh oseb, je treba zagotoviti ustno tolmačenje tistega, kar oni oziroma drugi govorijo, ter pisno prevajanje listin in drugega pisnega dokaznega gradiva, kar za obdolžence in osumljence vključuje bistvene dokumente, kot so: obtožni akti, vabila, vse odločbe o odvzemu prostosti, sodbe, odločbe sodišč o izločitvi dokazov, o zavrnitvi dokaznih predlogov in o izločitvi sodnikov […].
(2) Osebe iz prejšnjega odstavka lahko pri opravljanju preiskovalnih in drugih sodnih dejanj ali na glavni obravnavi v skladu s smiselno uporabo sedmega odstavka 82. člena tega zakona vložijo ugovor, če menijo, da tolmačenje ali prevajanje ni ustrezno, ker ne omogoča uresničevanja jamstev ali pravic v predkazenskem ali kazenskem postopku […].
(3) O pravici do prevajanja in tolmačenja je treba osebe iz prvega odstavka tega člena poučiti; te se lahko le prostovoljno in izrecno odpovedo prevajanju ali tolmačenju določenega preiskovalnega in drugega sodnega dejanja ali dela glavne obravnave ali določenih sodnih ali drugih pisanj, če znajo jezik, v katerem teče postopek. V zapisnik je treba zapisati, da so bile poučene in kaj so izjavile.
(4) Prevaja in tolmači sodna tolmačka ali sodni tolmač (v nadaljnjem besedilu: sodni tolmač). Če za določen jezik ni na razpolago sodnega tolmača, lahko sodišče v skladu s smiselno uporabo 233. člena v zvezi s četrtim odstavkom 249. člena tega zakona postavi za opravljanje prevajanja ali tolmačenja drugo ustrezno osebo, ki obvlada tuji jezik, za katerega ni sodnih tolmačev ali jih primanjkuje."
[13]
Procesne pravice so praviloma pravice pozitivnega statusa, zato po naravi stvari zahtevajo razmeroma natančno zakonsko ureditev postopka, v katerem se udejanjajo in v katerem mora zakonodajalec jasno določiti večje število pomembnih vprašanj. F. Grad in drugi, Ustavno pravo, druga, spremenjena in dopolnjena izdaja, Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, Ljubljana 2018, str. 746.
[14]
Glej npr. odločbe Ustavnega sodišča št. Up-323/20, Up-448/20 z dne 7. 12. 2023, 37. točka obrazložitve, št. Up-531/21 z dne 11. 7. 2024, 19. točka obrazložitve, in št. Up-1053/20 z dne 7. 12. 2023, 33. točka obrazložitve, ter sklep Ustavnega sodišča št. Up-1090/06 z dne 11. 7. 2007, 16. točka obrazložitve.
[15]
Pri tem je upoštevalo, da je bilo na seznam vpisanih veliko število sodnih tolmačev za srbski jezik, tudi na območju Kopra, sodišče pa ni niti poskušalo zagotoviti katerega od njih, poleg tega zaradi rokov za pridržanje osumljencev in tujcev ni obstajala nevarnost odlašanja.
[16]
Prim.
odločitev ESČP v zadevi
Ucak proti Združenemu kraljestvu
z dne 24. 1. 2002
, str. 10.
[17]
Sedmi odstavek 8. člena v zvezi z 233. členom in četrtim odstavkom 249. člena ZKP.
[18]
Pomembna razlika med sodnimi tolmači ter tolmači in prevajalci, ki tega statusa nimajo, je, da so sodni tolmači prevajalci, ki so poleg odličnega znanja tujega jezika vešči tudi pravne terminologije in terminologije drugih strok, glede na to, na katerih področjih sodnih in drugih postopkov tolmačijo. J. Žirovnik v: D. Baghrizabehi in drugi, Zakon o sodnih izvedencih, sodnih cenilcih in sodnih tolmačih z razširjenimi uvodnimi pojasnili in komentarjem ter Pravilnik o sodnih izvedencih, sodnih cenilcih in sodnih tolmačih s komentarjem, Lexpera, GV Založba, Ljubljana 2025, str. 250.
[19]
V sodbi v zadevi IS, C-564/19, z dne 23. 11. 2021 je Sodišče Evropske unije ugotovilo, da je omenjena obveznost zagotavljanja konkretnih ukrepov dovolj natančna in nepogojna, da se lahko nanjo zanesejo posamezniki in da jo lahko upoštevajo nacionalna sodišča (110. točka obrazložitve). Navedlo je, da morajo imeti sodišča dostop do informacij o selekciji in imenovanju tolmačev, zato da lahko opravijo svojo dolžnost, da preizkusijo kakovost tolmačenja.
[20]
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-43/96, 13. točka obrazložitve.
[21]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1293/08 z dne 6. 7. 2011 (Uradni list RS, št. 60/11), 40. točka obrazložitve. Zagotavljanje ustnega prevajanja pri drugih preiskovalnih dejanjih, s pomočjo katerih se pridobivajo materialni dokazi za kazenski postopek, praviloma ni potrebno, saj ni ovir, da ne bi mogel osumljenec oziroma obdolženec svojih opažanj, pomislekov in pripomb izraziti naknadno ali na sojenju (kolikor se od te osebe ne zahteva, naj nemudoma opozori na morebitne nepravilnosti pri preiskovalnem dejanju).
[22]
Glej npr. sodbo ESČP v zadevi
Hermi proti Italiji
, 69. točka obrazložitve.
[23]
Na to obveznost je ESČP prvič opozorilo v sodbi v zadevi
Kamasinski proti Avstriji
(74. točka obrazložitve), nato pa jo uporabilo v odločitvi v zadevi
Ucak proti Združenemu kraljestvu
in sodbi v zadevi
Knox proti Italiji
z dne 24. 1. 2019 tako v zvezi z zatrjevanjem o neprimernem vedenju tolmača, njegovi pristranskosti kot glede prenizkega standarda tolmačenja in prevajanja.
[24]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1267/23 z dne 18. 4. 2024, 42. točka obrazložitve.
[25]
Pisno sporazumevanje v določenem jeziku zahteva višjo raven znanja jezika kot ustno sporazumevanje, zato sposobnost obdolženca, da se v postopku ustno sporazumeva v določenem jeziku, ne pomeni nujno, da je v tem jeziku sposoben tudi sam vlagati pravna sredstva. Odločba Ustavnega sodišča št. Up-599/04, 20. točka obrazložitve.
[26]
V zadevi
Kamasinski proti Avstriji
je pritožnik med drugim zatrjeval, da sodni tolmač na glavni obravnavi ni sproti tolmačil vprašanj in odgovorov, prevedeni naj bi bili le povzetki. ESČP v tem ni našlo kršitve. Upoštevalo je, da je zapisnik, ki je imel 17 strani, dovolj podrobno povzemal tako vsebino dokazov kot tudi različne izjave pritožnika in njegove obrambe, pri tem pa niti pritožnik niti njegov zagovornik nista ugovarjala kvaliteti ali obsegu tolmačenja. ESČP je sklenilo, da iz postopka, gledano v celoti, ne izhaja, da pritožnik zaradi nezadostnega tolmačenja ne bi razumel dokazov zoper njega ali ne bi dosegel zaslišanja prič v svojo korist (83. točka obrazložitve). V sodbi v zadevi
Protopapa proti Turčiji
z dne 24. 2. 2009 ESČP navkljub izostanku informacij, na podlagi katerih bi lahko presodilo kakovost tolmačenja, ni ugotovilo kršitve, ker je iz pritožničinega zagovora izhajalo, da je pritožnica razumela obtožbo in izjave prič na obravnavi; poleg tega pritožnica v postopku ni ugovarjala kakovosti tolmačenja (80. točka obrazložitve).
[27]
Tistemu, ki ga je izvršila policija, in priporu, o katerem je odločalo sodišče. Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 (Ur. list RS, št. 25/96, in OdlUS V, 40), 70. točka obrazložitve.
[28]
Opisala je namen potovanja, razmerje s soosumljencem, povedala je, da tujcev ni poznala in da se z njimi ni dogovarjala o plačilu, iz česar jasno izhaja nasprotovanje očitku, da je bila udeležena pri odplačnem nezakonitem prevažanju tujcev, ki nimajo dovoljenja za vstop v Republiko Slovenijo.
[29]
Prim. z zadevama
Baytar proti Turčiji
(sodba ESČP z dne 14. 10. 2014), v kateri se je pritožnica pri policiji, medtem ko ni imela pomoči tolmača, odpovedala pravici do zagovornika in dala samoobremenjujočo izjavo, ter
Cuscani proti Združenemu kraljestvu
(sodba ESČP z dne 24. 9. 2002), v kateri je pritožnik, ko ni bilo tolmača, sodišče pa je vedelo za njegove težave z razumevanjem uradnega jezika, na sodišču priznal krivdo.
[30]
Te pravice so urejene v četrtem, petem, sedmem in devetem odstavku 178. člena ZKP v zvezi s 166. členom ZKP.
[31]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1293/08, 40. točka obrazložitve.
[32]
V sodbi v zadevi
Khavshabova proti Gruziji
z dne 29. 6. 2023 (54. točka obrazložitve) je ESČP poudarilo, da ima velik pomen za pravičnost samega sojenja "način, na katerega so priče tožilstva zaslišane v fazi preiskave […], če prvostopenjsko sodišče ne more neposredno zaslišati ključnih prič. V takšnih okoliščinah je za določitev poštenosti sojenja kot celote bistveno ugotoviti, ali so organi v času, ko so bile priče zaslišane v fazi preiskave, izhajali iz predpostavke, da priče ne bodo zaslišane na sojenju. Kadar so preiskovalni organi razumno menili, da priča ne bo zaslišana na prvostopenjskem sodišču, je bistveno, da ima obramba možnost, da priči postavi vprašanja v fazi preiskave (glej zadevo
Schatschaschwili
, navedeno zgoraj, §§ 156–157). […] v takšnih okoliščinah je še toliko pomembnejše, da organi dajo prosilcu ustrezno priložnost, da doseže zaslišanje ključnih prič v fazi preiskave v svoji navzočnosti in/ali navzočnosti odvetnika po lastni izbiri." Glej tudi sodbi v zadevah
Al Alo proti Slovaški
z dne 10. 2. 2022, 61. točka obrazložitve, in
Trampevski proti
Nekdanji jugoslovanski republiki Makedoniji
z dne 10. 7. 2012, 45. točka obrazložitve.
[33]
Ni šlo torej le za preiskovalno dejanje (odkrivanje dokaznih sredstev), ampak za "zavarovanje dokaza", to je anticipirano izvedbo dokaza, ker dokazno sredstvo na glavni obravnavi ne bo več dostopno. Prim. K. Šugman Stubbs, P. Gorkič, Dokazovanje v kazenskem postopku, GV Založba, Ljubljana 2011, str. 28.
[34]
Ob privedbi tujcev je policija preiskovalni sodnici izročila tudi sklepe o njihovem pridržanju, ki so bili utemeljeni z razlogom, da jih je treba izročiti tujim varnostnim organom.
[35]
Glej točko d prvega odstavka 3. člena navedene direktive.
[36]
Sodba ESČP v zadevi
Vizgirda proti Sloveniji
, 86. in 87. točka obrazložitve.
[37]
Prvi odstavek 203. člena v zvezi s prvim odstavkom 4. člena in 8. členom ZKP.
[38]
Litovskemu državljanu je bilo v celotnem postopku zagotovljeno tolmačenje in prevajanje v ruski jezik, ne da bi organi kadarkoli preverili, ali ta jezik dovolj dobro razume; pouka o pravici do uporabe lastnega jezika mu niso dali. V sodbi ESČP v zadevi
Cuscani proti Združenemu kraljestvu
se je – podobno – nacionalno sodišče, čeprav je bilo predhodno obveščeno o tem, da pritožnik ne obvlada angleščine, in je odredilo prisotnost tolmača, na obravnavi (ki se je tolmač ni udeležil) zadovoljilo z zagotovilom zagovornika, da "se bodo že kako znašli" brez tolmačenja. ESČP je v obeh primerih ugotovilo kršitev prvega odstavka v zvezi s točko e) tretjega odstavka 6. člena EKČP.