Up-856/21
Natisni
Opravilna št.:
Up-856/21
Datum odločitve:
3. 3. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.856.21
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1434/2020 z dne 18. 11. 2020 in II. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 2629/2017 z dne 14. 1. 2020
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1434/2020 z dne 18. 11. 2020 in II. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 2629/2017 z dne 14. 1. 2020 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Pravici pritožnika do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe stranke upošteva, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev lahko bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti odločbe načeloma lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, vendar to lahko velja le, če je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev in se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih navedb stranke. Z vidika vsebine in obsega dolžnosti sodišča do opredelitve do strankinih navedb in dolžnosti obrazložene sodne odločbe je pomembno tudi to, da sodišče nacionalne predpise razlaga ustavnoskladno, torej ob sprejetem izhodišču uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah tudi z njenim upoštevanjem v luči načela skladne razlage. Ker iz obrazložitve prvostopenjske sodbe ni mogoče razbrati, na kakšen način je bil izpolnjen standard pojasnilne dolžnosti v smislu zahtev te direktive, je prvostopenjsko sodišče kršilo pravico pritožnika do obrazložene sodne odločbe. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnika v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na uporabljena merila sodne prakse Sodišča Evropske unije ni izpolnjen.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata. 2.1.3.2.2 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Sodišče Evropskih skupnosti.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 34.1, 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Aleksandar Drinić, Izola
Datum vloge:
26. 10. 2021
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, druge rešitve
Dokument:
US34051
Dokument v PDF obliki:
Up-856-21 - Sklep.pdf
123 KB
Prenesite datoteko
Up-856-21.pdf
202 KB
Prenesite datoteko
Up-856/21-27
9
. 12. 2024
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki jo je vložil
Aleksandar Drinić, Izola,
ki ga zastopa Odvetniška pisarna Aleš Majcenovič, d. o. o., Maribor, na seji 9. decembra 2024
sklenil
:
1. Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II DoR 14/2021 z dne 1. 9. 2021 se ne sprejme.
2. Ustavna pritožba zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1434/2020 z dne 18. 11. 2020 v zvezi z II. točko izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 2629/2017 z dne 14. 1. 2020 se sprejme v obravnavo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnik je 27. 2. 2008 s toženo stranko (banko) sklenil kreditno pogodbo za stanovanjski kredit v znesku 247.500 švicarskih frankov (v nadaljevanju CHF), ki ga je moral vrniti v 360 mesečnih anuitetah. Za zavarovanje obveznosti po kreditni pogodbi je bila ustanovljena in vknjižena hipoteka na stanovanjski nepremičnini, v kateri živi pritožnik skupaj z družino. V pravdi je pritožnik v upoštevnem delu zahteval ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe, ki jo je med drugim utemeljeval s kršitvijo pojasnilne dolžnosti banke in nepoštenostjo kredita v tuji valuti.
2. Sodišče prve stopnje je njegov zahtevek zavrnilo. V izhodišču je kot upoštevno materialnopravno podlago za odločanje opredelilo Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju OZ), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo in 126/07 – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo in 111/07 – v nadaljevanju ZPotK) ter tudi Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS) s sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) na njeni podlagi. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da (i) je bilo pogodbeno besedilo napisano v slovnično jasnem in razumljivem jeziku; (ii) je pritožnik podpisal izjavo o prevzemu valutnega tveganja, v kateri je potrdil, da je seznanjen z valutnim tveganjem in ga sprejema; (iii) je banka pritožniku enakovredno predstavila kredite, ki so bili del njene takratne ponudbe (tudi kredit v EUR); (iv) je bilo pritožniku pojasnjeno, da se mesečna anuiteta v posledici spremembe tečaja in/ali obrestne mere lahko spremeni in se je pritožnik te možnosti zavedal; ter da (v) se je pritožnik za kredit v CHF odločil zaradi ugodnosti pri obrestni meri in je bil zato tudi pripravljen prevzeti valutno tveganje. Prvostopenjsko sodišče je še ugotovilo, da je bil pritožnik po več letih odplačevanja kredita s spremenljivimi anuitetami v EUR, v trenutku, ko je tečajno razmerje doseglo zanj že bistveno neugodno raven, opozorjen na izpostavljenost valutnemu tveganju ter da mu je bila s strani banke ponujena zamenjava valute, a se zanjo ni odločil. Na podlagi navedenega je po naziranju prvostopenjskega sodišča banka izpolnila svojo pojasnilno dolžnost.
[1]
Po naziranju prvostopenjskega sodišča banka tudi ni ravnala nepošteno, ker tudi sama ni mogla predvideti valutnih sprememb, do kakršnih je prišlo po sklenitvi pogodbe. Kot pomembno je sodišče v tej zvezi štelo tudi, da banka na tečajno razmerje ni mogla vplivati. V zvezi z znatnim neravnotežjem v pogodbenem razmerju je sodišče zapisalo, da je tudi banka nosila valutno tveganje, pri čemer zaradi izravnave valutne pozicije po bančnih predpisih tudi ni ustvarjala dobička. Znatno neravnotežje je po naziranju sodišča nastopilo šele po sklenitvi pogodbe, ko se je anuiteta v škodo pritožnika povečala zaradi spremembe tečajnega razmerja. Ker sodišče v ravnanju banke ni zasledilo zavajanja ali špekulativnih namenov, ni ugotovilo kršitve načela vestnosti in poštenja v smislu 5. člena OZ.
3. Pritožnik je v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo v izhodišču navajal, da slovensko pravo v zvezi z načelom minimalne harmonizacije iz 8. člena Direktive 93/13/EGS zahteva presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja tudi v primeru, če je ta določen jasno in razumljivo. Med drugim je opozarjal, da banka ni izkazala izpolnitve pojasnilne dolžnosti v skladu z merili, ki jih je SEU opredelilo v zadevi
Andriciuc in drugi,
C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc)
.
[2]
V tem okviru je posebej poudaril dolžnost pojasnila vpliva zelo velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na obroke za odplačilo kredita. Opozarjal je tudi na tesno povezavo med nepreglednostjo pogodbenega pogoja in njegovo nepoštenostjo. Vztrajal je tudi na objektiviziranem merilu dobre vere v smislu Direktive 93/13/EGS, ki je bistveno opredeljena s strokovnimi znanji in izkušnjami banke kot subjekta, ki se profesionalno ukvarja s kreditiranjem (prebivalstva). Poudaril je tudi, da presoja znatnega neravnotežja v pogodbenem razmerju ne more biti povezana s količinsko ekonomsko presojo.
4. Sodišče druge stopnje je pritožbo pritožnika zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. V izhodišču je sprejelo materialnopravno podlago, ki jo je opredelilo že prvostopenjsko sodišče. Ker je prvostopenjsko sodišče presojo nepoštenosti opravilo (z vidika dobre vere in uravnoteženosti), je bil po naziranju pritožbenega sodišča očitek pritožnika, da ZVPot zahteva presojo nepoštenosti tudi v primeru jasnosti in razumljivosti glavnega predmeta pogodbe, brezpredmeten. Sodišče druge stopnje je soglašalo tudi s presojo prvostopenjskega sodišča, da je bila pojasnilna dolžnost v obravnavanem primeru izpolnjena. Zahteva po izdelavi simulacij vpliva različnih vrednosti CHF na anuitete za daljše časovno obdobje bi bila po naziranju pritožbenega sodišča pretirana in je tudi sodba SEU v zadevi
Andriciuc
ne zahteva. Ker je bil po prepričanju pritožbenega sodišča hud padec vrednosti EUR približno sedem let po sklenitvi pogodbe tudi za banko nepredvidljiv, naj ta ne bi ravnala v slabi veri. Okoliščine, ki so nastale po sklenitvi pogodbe, pa za njih banka v trenutku sklepanja pogodbe ni vedela niti ni mogla vedeti in tudi ne nanje vplivati, po naziranju pritožbenega sodišča ne morejo biti merodajne za oceno nepoštenosti pogodbenega pogoja. Tudi neravnotežje v pravicah in obveznostih je po naziranju pritožbenega sodišča v obravnavanem primeru nastalo kasneje, med trajanjem pogodbe, iz vzroka, ki je nastal po sklenitvi pogodbe (zaradi naknadne spremembe deviznega tečaja). Vrhovno sodišče je pritožnikov predlog za dopustitev revizije zavrnilo.
5. Pritožnik uveljavlja kršitev drugega odstavka 14. člena ter 22., 23., 25., 33., 50. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Navaja, da je pričakoval stabilno financiranje, ki mu element neomejenega tveganja v dolgoročnem kreditnem razmerju bistveno nasprotuje. Opozarja na grozečo izgubo stanovanjske nepremičnine. Meni, da je treba že skladno z ZVPot presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti tudi v primeru, če je ta jasen in razumljiv. Drugačno stališče sodišč naj bi bilo arbitrarno. Sodišči naj bi dodatno spregledali, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv. V tej zvezi se pritožnik sklicuje tudi na sodbo SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid,
C-484/08, z dne 3. 6. 2010. Opozarja tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov.
[3]
6. Pritožnik ob sklicevanju na zadevo
Andriciuc
meni, da sodišči nista obrazložili izpolnjenosti pravnega standarda pojasnilne dolžnosti. Sodišči naj bi upoštevali predvsem pogodbeno besedilo, ne pa tudi dolžnosti banke, da predloži informacije, na podlagi katerih bi bil pritožnik zmožen oceniti potencialno znatne ekonomske posledice za lastne finančne obveznosti. Pritožnik poudarja, da je SEU v zadevi
Andriciuc
in novejši sodni praksi
[4]
izrazilo svoje stališče, da morajo biti potrošnikom posredovane informacije, ki morajo zadostovati vsaj za predstavo o tem, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute in tujih obrestnih mer. Opozarja tudi na stališče SEU v navedeni sodbi, da ne zadošča zgolj informacija o možnosti zviševanja ali zniževanja vrednosti tuje valute, v kateri je bilo sklenjeno posojilo. Sodiščema očita tudi protislovje v smislu, da naj mu bi bilo valutno tveganje v danem primeru (kot laiku) razumljivo in bi se ga moral zavedati, medtem ko naj bi bila apreciacija tečaja za banko (strokovnjaka) popolnoma nepričakovana. Opozarja na svoje trditve v postopku, da je banka (glede na svoje strokovno znanje in izkušnje) lahko povsem realno pričakovala, da bo do znatnih tečajnih nihanj v kontekstu enostranske porazdelitve valutnega tveganja tudi prišlo. Navaja, da tudi možnost konverzije nikakor ne izkazuje ustrezno opravljene pojasnilne dolžnosti banke, še manj pa dejstva, da naj bi se pritožnik zavedal tveganja. Opozarja na izhodiščno pogodbeno neravnotežje, na katerega naknadna (v trenutku v celoti realiziranega tveganja) možnost konverzije, ki je tudi sicer odvisna od soglasja banke, ne vpliva. Opozarja tudi na alternativno določenost kriterijev za presojo nepoštenosti, ki jih predvideva 24. člen ZVPot ter minimalne kriterije, ki so bili v zvezi z dobro vero in znatnim neravnotežjem opredeljeni v sodni praksi SEU. Uveljavlja tudi kršitev pravice do opredelitve, med drugim, v zvezi s trditvami o: (i) neomejenosti in realnosti tveganja z asimetrično porazdeljeno možnostjo uspeha v pogodbenem razmerju; (ii) dejanski enostranski porazdelitvi tveganja ob zavarovanju banke pred valutnim tveganjem in tveganjem neplačila; (iii) nezmožnosti ocene tveganja na strani pritožnika in odsotnosti tovrstnega opozorila s strani banke; (iv) posebnem bremenu ob zgodnji depreciaciji domače valute glede na obdobje odplačevanja; in (v) predvideni nižji anuiteti (zaradi ugodnejše obrestne mere) ob zavajajočem učinku prikaza preteklih tečajnih nihanj. Pritožnik meni, da je bila dokazna ocena prvostopenjskega sodišča v delu, ki se nanaša na z njegove strani predlagane priče, predloženo reklamno gradivo tožene stranke in gradivo avstrijskih organov,
[5]
samovoljna in v nasprotju s pravico do poštenega postopka. Prvostopenjsko sodišče naj bi tudi opustilo izvedbo po njegovem naziranju ključnih dokazov, in sicer opozorila Banke Slovenije iz leta 2005 ter letnega poročila Unicredit banke Slovenija, d. d., Ljubljana, iz leta 2006.
B.
7. Senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe zoper sklep Vrhovnega sodišča ni sprejel v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS)
(1. točka izreka).
8. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo v delu, ki se nanaša na odločitev sodišč o primarnem zahtevku, sprejel v obravnavo (2. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile z izpodbijanima sodbama kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
C.
9. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena ZUstS ter petega odstavka v zvezi s tretjo alinejo tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: namestnik predsednika senata dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Namestnik predsednika senata
[1]
Sodišče se sklicuje tudi na sodbo št. II Ips 197/2018 z dne 20. 12. 2018, v kateri je Vrhovno sodišče štelo, da je dokazno breme v zvezi s pojasnilno dolžnostjo prešlo na potrošnika, ker je banka v konkretnem primeru dokazala, da je bila pojasnilna dolžnost v določeni meri opravljena.
[2]
Pritožnik se je skliceval tudi na sodbo SEU v zadevi
OTP Bank in OTP Faktoring
, C-51/17, z dne 20. 9. 2018.
[3]
Sklicuje se tudi na pravno mnenje Inštituta za upravno pravo z dne 3. 8. 2020, ki ga prilaga ustavni pritožbi.
[4]
Pritožnik se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, z dne 10. 6. 2021, 50. točka obrazložitve in tam navedeno sodno prakso.
[5]
Sklicuje se na gradiva avstrijske narodne banke in avstrijskega nadzornega organa za finančne trge.
⇒
Up-856/21-35
3. 3. 2025
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Aleksandra Drinića, Izola,
ki ga zastopa Odvetniška pisarna Aleš Majcenovič, d. o. o., Maribor
, na seji 3. marca 2025
odločil:
1. Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 1434/2020 z dne 18. 11. 2020 in II. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 2629/2017 z dne 14. 1. 2020 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
2. Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnik je 27. 2. 2008 s toženo stranko (banko) sklenil kreditno pogodbo za stanovanjski kredit v znesku 247.500 švicarskih frankov (v nadaljevanju CHF), ki ga je moral vrniti v 360 mesečnih anuitetah. Za zavarovanje obveznosti po kreditni pogodbi je bila ustanovljena in vknjižena hipoteka na stanovanjski nepremičnini, v kateri živi pritožnik skupaj z družino. V pravdi je pritožnik v upoštevnem delu zahteval ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe ter neveljavnost in izbris vknjižene hipoteke. Navedeno je v upoštevnem delu
[1]
utemeljeval s kršitvijo pojasnilne dolžnosti banke in nepoštenostjo kredita v tuji valuti.
2. Sodišče prve stopnje je njegov zahtevek zavrnilo. V izhodišču je kot upoštevno materialnopravno podlago za odločanje opredelilo Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju OZ), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo in 126/07 – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo in 111/07 – ZPotK) ter tudi Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS) s sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) na njeni podlagi. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da (i) je bilo pogodbeno besedilo napisano v slovnično jasnem in razumljivem jeziku; (ii) je pritožnik podpisal izjavo o prevzemu valutnega tveganja, v kateri je potrdil, da je seznanjen z valutnim tveganjem in ga sprejema; (iii) je banka pritožniku enakovredno predstavila kredite, ki so bili del njene takratne ponudbe (tudi kredit v EUR); (iv) je bilo pritožniku pojasnjeno, da se mesečna anuiteta v posledici spremembe tečaja in/ali obrestne mere lahko spremeni in se je pritožnik te možnosti zavedal; ter da (v) se je pritožnik za kredit v CHF odločil zaradi ugodnosti pri obrestni meri in je bil zato tudi pripravljen prevzeti valutno tveganje. Banka pritožniku po ugotovitvah sodišča ni zagotavljala minimalnega tečajnega tveganja. Prvostopenjsko sodišče je še ugotovilo, da je bil pritožnik po več letih odplačevanja kredita s spremenljivimi anuitetami v EUR, v trenutku, ko je tečajno razmerje doseglo zanj že bistveno neugodno raven, opozorjen na izpostavljenost valutnemu tveganju ter da mu je bila s strani banke ponujena zamenjava valute, a se zanjo ni odločil. Razumevanje tečajnega tveganja s strani pritožnika je prvostopenjsko sodišče utemeljilo tudi z dejstvom, da so se obroki odplačila tekom pogodbe zaradi nihanja tečaja redno spreminjali. Ker je banka na podlagi navedenega izkazala, da je pojasnilno dolžnost v določeni meri izpolnila, naj bi tako procesno dokazno breme prešlo na pritožnika.
[2]
Na podlagi navedenega je po naziranju prvostopenjskega sodišča banka izpolnila svojo pojasnilno dolžnost.
[3]
Sodišče je zapisalo tudi, da so bila valutna tveganja v primeru kreditov v tuji valuti v času pred odobritvijo spornih kreditov splošno znano dejstvo. Po naziranju prvostopenjskega sodišča banka tudi ni ravnala nepošteno, ker tudi sama ni mogla predvideti valutnih sprememb, do kakršnih je prišlo po sklenitvi pogodbe. Kot pomembno je sodišče v tej zvezi štelo tudi, da banka na tečajno razmerje ni mogla vplivati. V zvezi z znatnim neravnotežjem v pogodbenem razmerju je sodišče zapisalo, da je tudi banka nosila valutno tveganje, pri čemer zaradi izravnave valutne pozicije po bančnih predpisih tudi ni ustvarjala dobička. Znatno neravnotežje je po naziranju sodišča nastopilo šele po sklenitvi pogodbe, ko se je anuiteta v škodo pritožnika povečala zaradi spremembe tečajnega razmerja. Ker sodišče v ravnanju banke ni zasledilo zavajanja ali špekulativnih namenov, ni ugotovilo kršitve načela vestnosti in poštenja v smislu 5. člena OZ.
3. Pritožnik je v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo v izhodišču navajal, da slovensko pravo v zvezi z načelom minimalne harmonizacije iz 8. člena Direktive 93/13/EGS zahteva presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja tudi v primeru, če je ta določen jasno in razumljivo. Med drugim je opozarjal, da banka ni izkazala izpolnitve pojasnilne dolžnosti v skladu z merili, ki jih je SEU opredelilo v zadevi
Andriciuc in drugi,
C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc)
.
[4]
V tem okviru je posebej poudaril dolžnost pojasnila vpliva zelo velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na obroke za odplačilo kredita. Opozarjal je tudi na tesno povezavo med nepreglednostjo pogodbenega pogoja in njegovo nepoštenostjo. Vztrajal je tudi na objektiviziranem merilu dobre vere v smislu Direktive 93/13/EGS, ki je bistveno opredeljena s strokovnimi znanji in izkušnjami banke. Poudaril je tudi, da presoja znatnega neravnotežja v pogodbenem razmerju ne more biti povezana s količinsko ekonomsko presojo.
4. Sodišče druge stopnje je pritožbo pritožnika zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. V izhodišču je sprejelo materialnopravno podlago, ki jo je opredelilo že prvostopenjsko sodišče. Ker je prvostopenjsko sodišče presojo nepoštenosti opravilo (z vidika dobre vere in uravnoteženosti), je bil po naziranju pritožbenega sodišča očitek pritožnika, da ZVPot zahteva presojo nepoštenosti tudi v primeru jasnosti in razumljivosti glavnega predmeta pogodbe, brezpredmeten. Sodišče druge stopnje je soglašalo tudi s presojo prvostopenjskega sodišča, da je bila pojasnilna dolžnost v obravnavanem primeru izpolnjena. Zahteva po izdelavi simulacij vpliva različnih vrednosti CHF na anuitete za daljše časovno obdobje bi bila po naziranju pritožbenega sodišča pretirana in je tudi sodba SEU v zadevi
Andriciuc
ne zahteva. Ker je bil po prepričanju pritožbenega sodišča hud padec vrednosti EUR približno sedem let po sklenitvi pogodbe tudi za banko nepredvidljiv, naj ta ne bi ravnala v slabi veri. Okoliščine, ki so nastale po sklenitvi pogodbe, pa za njih banka v trenutku sklepanja pogodbe ni vedela niti ni mogla vedeti in tudi ne nanje vplivati, po naziranju pritožbenega sodišča ne morejo biti merodajne za oceno nepoštenosti pogodbenega pogoja. Tudi neravnotežje v pravicah in obveznostih je po naziranju pritožbenega sodišča v obravnavanem primeru nastalo kasneje, med trajanjem pogodbe, iz vzroka, ki je nastal po sklenitvi pogodbe (zaradi naknadne spremembe tečajnega razmerja). Pritožbeno sodišče je opozorilo, da je pritožnik več let odplačeval kredit in ni zahteval njegove konverzije v EUR kljub temu, da mu je banka leta 2011 ponudila zamenjavo valute. Vrhovno sodišče je pritožnikov predlog za dopustitev revizije zavrnilo.
5. Pritožnik uveljavlja kršitev drugega odstavka 14. člena ter 22., 23., 25., 33., 50. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Navaja, da je pričakoval stabilno financiranje, ki mu element neomejenega tveganja v dolgoročnem kreditnem razmerju bistveno nasprotuje. Opozarja na grozečo izgubo stanovanjske nepremičnine. Meni, da je treba že skladno z ZVPot presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti tudi v primeru, če je ta jasen in razumljiv. Drugačno stališče sodišč naj bi bilo arbitrarno. Sodišči naj bi dodatno spregledali, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv. V tej zvezi se pritožnik sklicuje tudi na sodbo SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid,
C-484/08, z dne 3. 6. 2010. Opozarja tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov.
[5]
6. Pritožnik ob sklicevanju na zadevo
Andriciuc
meni, da sodišči nista obrazložili izpolnjenosti pravnega standarda pojasnilne dolžnosti. Sodišči naj bi upoštevali predvsem pogodbeno besedilo, ne pa tudi dolžnosti banke, da predloži informacije, na podlagi katerih bi bil pritožnik zmožen oceniti potencialno znatne ekonomske posledice za lastne finančne obveznosti. Pritožnik poudarja, da je SEU v zadevi
Andriciuc
in novejši sodni praksi
[6]
izrazilo svoje stališče, da morajo biti potrošnikom posredovane informacije, ki morajo zadostovati vsaj za predstavo o tem, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute in tujih obrestnih mer. Opozarja tudi na stališče SEU v navedeni sodbi, da ne zadošča zgolj informacija o možnosti zviševanja ali zniževanja vrednosti tuje valute, v kateri je bilo sklenjeno posojilo. Sodiščema očita tudi protislovje v smislu, da naj mu bi bilo valutno tveganje v danem primeru (kot laiku) razumljivo in bi se ga moral zavedati, medtem ko naj bi bila apreciacija tečaja za banko (strokovnjaka) popolnoma nepričakovana. Opozarja na svoje trditve v postopku, da je banka (glede na svoje strokovno znanje in izkušnje) lahko povsem realno pričakovala, da bo do znatnih tečajnih nihanj v kontekstu enostranske porazdelitve valutnega tveganja tudi prišlo. Navaja, da tudi možnost konverzije nikakor ne izkazuje ustrezno opravljene pojasnilne dolžnosti banke, še manj pa dejstva, da naj bi se pritožnik zavedal tveganja. Opozarja na izhodiščno pogodbeno neravnotežje, na katerega naknadna (v trenutku v celoti realiziranega tveganja) možnost konverzije, ki je tudi sicer odvisna od soglasja banke, ne vpliva. Opozarja tudi na alternativno določenost kriterijev za presojo nepoštenosti, ki jih predvideva 24. člen ZVPot, ter minimalne kriterije, ki so bili v zvezi z dobro vero in znatnim neravnotežjem opredeljeni v sodni praksi SEU. Uveljavlja tudi kršitev pravice do opredelitve, med drugim, v zvezi s trditvami o: (i) neomejenosti in realnosti tveganja z asimetrično porazdeljeno možnostjo uspeha v pogodbenem razmerju; (ii) dejanski enostranski porazdelitvi tveganja ob zavarovanju banke pred valutnim tveganjem in tveganjem neplačila; (iii) nezmožnosti ocene tveganja na strani pritožnika in odsotnosti tovrstnega opozorila s strani banke; (iv) posebnem bremenu ob zgodnji depreciaciji domače valute glede na obdobje odplačevanja; in (v) predvideni nižji anuiteti (zaradi ugodnejše obrestne mere) ob zavajajočem učinku prikaza preteklih tečajnih nihanj. Pritožnik meni, da je bila dokazna ocena prvostopenjskega sodišča v delu, ki se nanaša na z njegove strani predlagane priče, predloženo reklamno gradivo tožene stranke in gradivo avstrijskih organov,
[7]
samovoljna in v nasprotju s pravico do poštenega postopka. Prvostopenjsko sodišče naj bi tudi opustilo izvedbo po njegovem naziranju ključnih dokazov, in sicer opozorila Banke Slovenije iz leta 2005 ter letnega poročila Unicredit banke Slovenija, d. d., Ljubljana, iz leta 2006.
7. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-856/21 z dne 9. 12. 2024 ustavno pritožbo pritožnika sprejel v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je bilo o sprejemu obveščeno Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana v odgovor nasprotni udeleženki (tj. toženi stranki iz pravde).
8. Nasprotna udeleženka meni, da pritožnik izpodbija predvsem ugotovljeno dejansko stanje oziroma uveljavlja zgolj kršitve materialnega (zakonskega) prava. Navaja, da sta sodišči odločali ob upoštevanju pravilnih materialnopravnih podlag in obstoječe sodne prakse SEU. Sklicuje se na sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 74/2023 z dne 20. 3. 2024, kjer naj bi Vrhovno sodišče ob enakem dejanskem stanju potrdilo izpolnjenost pojasnile dolžnosti. Na podlagi izvedenega dokaznega postopka nasprotna udeleženka meni, da je bilo tako tudi v obravnavanem primeru. Opozarja, da je pritožnik po sklenitvi tudi zavrnil ponujeno možnost menjave valute. Ob tem navaja, da možnost konverzije vpliva na presojo znatnega neravnotežja. Opozarja, da je cilj Direktive 93/13/EGS zaščititi potrošnike pred nepoštenimi pogoji in ne zagotoviti ekonomske koristi potrošnikom.
[8]
Meni, da je sklicevanje potrošnika na Direktivo 93/13/EGS glede na ponujeno konverzijo nedopustno in pomeni njeno zlorabo. V tej zvezi se sklicuje na sodno prakso SEU, ki se nanaša na primere privolitve potrošnika v nepoštene pogodbene pogoje.
[9]
Nasprotna udeleženka predlaga, naj Ustavno sodišče pritožniku naloži plačilo stroškov za pripravo odgovora na ustavno pritožbo.
9. Odgovor nasprotne udeleženke je bil poslan pritožniku, ki vztraja pri navedbah v ustavni pritožbi. Navaja, da se je SEU na Priporočilo Evropskega odbora za sistemska tveganja z dne 21. septembra 2011 o dajanju posojil v tujih valutah (UL C 342, 22. 11. 2011 – v nadaljevanju Priporočilo ESRB) sklicevalo v okviru lastnih stališč v zvezi z razlago Direktive 93/13/EGS. Ponavlja, da ZVPot zagotavlja višje varstvo potrošnikov od Direktive 93/13/EGS tudi pri presoji nepoštenosti pogodbenih pogojev. Opozarja na objektivnost kriterija dobre vere pri navedeni presoji. Navaja, da možnost konverzije (refinanciranja kredita v EUR) potrošniku ne zagotavlja učinkovite obrambe pred posledicami valutnega tveganja, saj predpostavlja njegovo zmožnost vnaprejšnje napovedi trenutka spremembe tečaja v njegovo škodo. Opozarja, da slednjega glede na trditve v postopku ne zmore niti banka kot finančni strokovnjak. Če naj bi bil ugovor konverzije banke utemeljen, bi morala slednja po naziranju pritožnika dokazati, kakšna pojasnila o pomenu in učinku konverzije v povezavi z mehanizmom pogodbenega pogoja kredita, vezanega na CHF, je ob sklenitvi kreditne pogodbe podala pritožniku.
B.
10. V ustavni pritožbi pritožnik v okviru očitka kršitve 22. člena Ustave med drugim uveljavlja tudi kršitev pravice do obrazložene sodne odločbe v zvezi s standardom pojasnilne dolžnosti. Slednjega povezuje tudi s presojo nepoštenosti. Senat Ustavnega sodišča je zato opravil presojo izpodbijanih sodnih odločb z vidika skladnosti s pravico do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
11. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, da lahko stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[10]
Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti sodne odločbe lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb,
[11]
vendar le, če se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih trditev in pravnih naziranj stranke in je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev. Ob sprejetem izhodišču Direktive 93/13/EGS mora sodišče vselej preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe,
[12]
ter povezanost pomena tega izhodišča s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja.
[13]
Ustavno sodišče je glede na očitek pritožnika svojo presojo omejilo
[14]
na vidik neobrazloženosti izpodbijanih sodnih odločb z vidika razlage nacionalnega prava v luči navedenega pravnega standarda iz prava Evropske unije, ki sta ga kot merodajnega za odločitev v sporu sprejeli tudi sodišči v pravdnem postopku. Sodišči sta torej morali ugotoviti dejstva, ki so v okoliščinah konkretnega primera pomembna za uporabo danih meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU, ter nato podati razloge, zakaj ugotovljena dejstva v konkretnem primeru utemeljijo izpolnjenost meril, ki opredeljujejo določen pravni pojem (v obravnavanem primeru pravni standard pojasnilne dolžnosti).
[15]
12. Skladno s sodno prakso SEU mora nacionalno sodišče v zvezi s pojasnilno dolžnostjo na podlagi Direktive 93/13/EGS
[16]
ob upoštevanju okoliščin sklenitve pogodbe preučiti, ali je bil potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške svojega kredita.
[17]
Glede zahteve po transparentnosti pogodbenih pogojev, kot izhaja iz drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, je SEU poudarilo, da te zahteve, ki je navedena tudi v 5. členu te direktive, ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost.
[18]
Finančne ustanove morajo potrošnikom posredovati informacije vsaj o tem, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer.
[19]
Ponudnik mora potrošniku navesti mogoča nihanja menjalnih tečajev in tveganja, neločljivo povezana s sklenitvijo take pogodbe.
[20]
Posebej pomembna so pojasnila o tveganjih kreditojemalca v primeru velikega znižanja vrednosti valute, ki je zakonito plačilno sredstvo v državi članici njegovega stalnega prebivališča, in zvišanja tuje obrestne mere.
[21]
Ni dovolj, da se potrošniku omogoči le, da razume, da lahko glede na nihanja menjalnega tečaja gibanje paritete med obračunsko valuto in valuto plačila povzroči neugodne posledice za njegove finančne obveznosti, ampak mu je treba omogočiti tudi, da v okviru sklenitve kredita v tuji valuti razume dejansko tveganje, ki mu je izpostavljen v celotnem pogodbenem obdobju v primeru velikega znižanja vrednosti valute, v kateri prejema dohodke, glede na obračunsko valuto.
[22]
Tako se mora povprečni potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, zavedati možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, na katero je kredit vezan, in mora oceniti morebitne pomembne ekonomske posledice za svoje finančne obveznosti.
[23]
Prav tako v okviru valutnega kreditiranja zahteve po preglednosti ni mogoče izpolniti s tem, da se potrošniku posredujejo informacije, pa čeprav obširne, če temeljijo na domnevi, da bo razmerje med obračunsko valuto in valuto plačila ostalo stabilno ves čas trajanja te pogodbe.
[24]
Kreditodajalec mora torej glede na sodno prakso SEU v sklopu pojasnil valutnega tveganja pojasniti vsaj vpliv zelo velike depreciacije domače valute (in povečanja tujih obrestnih mer) na obroke za odplačilo kredita.
13. Ustavno sodišče je o v bistvenem enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo št. Up-14/21 je ustavni pritožbi ugodilo, enako je storilo tudi v kasnejših odločbah št. Up-1181/20 z dne 3. 5. 2023, št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022, št. Up-54/19 z dne 6. 7. 2023, št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023, št. Up-810/20 z dne 4. 1. 2024, št. Up-5/21 z dne 9. 9. 2024, št. Up-232/22 z dne 9. 9. 2024, št. Up-287/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-504/21 z dne 7. 10. 2024 in št. Up-548/21 z dne 9. 12. 2024. Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti). Iz obrazložitve izpodbijanih odločitev ni mogoče razbrati, katero pojasnilo ali gradivo banke je pri pritožniku moglo in moralo povzročiti ne le, da se je abstraktno zavedal tečajnega nihanja in možnosti spremembe višine obrokov kredita, ampak da se je moral in mogel konkretno zavedati dejanskih posledic velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na višino njegovih kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita. Na podlagi zgoraj navedene sodne prakse SEU je očitno, da jasno pogodbeno besedilo (z izjavo o prevzemu valutnega in obrestnega tveganja) ter odsotnost  zavajanja banke (z zagotavljanjem zgolj minimalnega tečajnega nihanja) ne zadoščata za izpolnitev standarda pojasnilne dolžnosti. Enako velja tudi za ugotovitev, da je banka pritožniku predstavila alternativno kreditno ponudbo v EUR. Zavedanja dejanskih posledic velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na višino potrošnikovih kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita glede na sprejeta merila pravnega standarda pojasnilne dolžnosti tudi ni mogoče enačiti z zavedanjem potrošnika o možnem (neugodnem) vplivu tečajnega razmerja na višino mesečne anuitete. Dolžnost obrazložitve pojasnilne dolžnosti tudi ni mogoče nadomestiti s sklicevanjem na splošno znana dejstva, saj slednje pomeni njeno zanikanje. Navedene pomanjkljivosti obrazložitve tudi ne more nadomestiti sklicevanje prvostopenjskega sodišča na obrnjeno dokazno breme, saj je dokazno breme za izpolnitev pojasnilne dolžnosti jasno na strani banke.
[25]
Pojasnilne dolžnosti, ki pomeni obveznost v predsklenitveni fazi, ravno tako ni mogoče utemeljiti s sklicevanjem na dejstvo, da so se obroki odplačevanja kredita po sklenitvi pogodbe spreminjali (tudi) v odvisnosti od tečajnega razmerja. Enako velja za pogodbeno predvideno konverzijo (možnost refinanciranja kredita v EUR) in ravnanje (ponudbo) banke po sklenitvi pogodbe.
Iz obrazložitve sodišč namreč ni mogoče razbrati, kako bi pogodbena možnost konverzije (možnost refinanciranja obstoječega stanja kredita v EUR) lahko vplivala na presojo pojasnilne dolžnosti. Z vidika nepoštenosti pogodbenega pogoja
[26]
sicer pogodbena možnost konverzije na načelni ravni ni nujno brez pomena,
[27]
a slednjega brez posebne obrazložitve sodišča v tej zvezi ni mogoče kar domnevati. V tej zvezi iz obrazložitve tudi ni mogoče razbrati, kako bi lahko ponudba banke (več let) po sklenitvi pogodbe (odločilno) vplivala na presojo nepoštenosti in torej ničnosti kreditne pogodbe.
[28]
Navedeno sicer ne pomeni, da je nujno izključena vsaka možnost upoštevnosti med izvrševanjem pogodbe ponujene konverzije pri drugih pravnih vprašanjih, s katerimi pa Ustavno sodišče ni soočeno.
[29]
Glede na navedeno sodišče prve stopnje sodbe ni obrazložilo v ključnem delu presoje izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti, s čimer je kršilo pravico pritožnika do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnika v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse SEU ni izpolnjen. S tem sta prvo- in drugostopenjsko sodišče kršili pravico iz 22. člena Ustave. Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat Ustavnega sodišča. Sodbi je v izpodbijanemu delu razveljavil in vrnil v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani (1. točka izreka). Ker je senat Ustavnega sodišča sodbi v izpodbijanem delu razveljavil že zaradi kršitve 22. člena Ustave, mu očitkov o drugih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
14. V skladu s prvim odstavkom 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Ta določba se po prvem odstavku 49. člena ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebej utemeljeni razlogi, ti pa niso izkazani. Senat Ustavnega sodišča je zato o predlogu nasprotne udeleženke za povrnitev stroškov postopka pred Ustavnim sodiščem odločil, kot izhaja iz 2. točke izreka te odločbe.
C.
15. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS
v sestavi:
predsednik senata
dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Predsednik senata
[1]
Pritožnik ne izpodbija odločitve sodišč v delu presoje oderuštva, nedovoljenosti kredita v tuji valuti in nedopustnosti pravne podlage.
[2]
Sodišče prve stopnje se je sklicevalo na sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 197/2018 z dne 20. 12. 2018.
[3]
Sodišče se sklicuje tudi na sodbo št. II Ips 197/2018 z dne 20. 12. 2018, v kateri je Vrhovno sodišče štelo, da je dokazno breme v zvezi s pojasnilno dolžnostjo prešlo na potrošnika, ker je banka v konkretnem primeru dokazala, da je bila pojasnilna dolžnost v določeni meri opravljena.
[4]
Pritožnik se je skliceval tudi na sodbo SEU v zadevi
OTP Bank in OTP Faktoring
, C-51/17, z dne 20. 9. 2018 (v nadaljevanju zadeva
OTP
).
[5]
Sklicuje se tudi na pravno mnenje Inštituta za upravno pravo z dne 3. 8. 2020, ki ga prilaga ustavni pritožbi.
[6]
Pritožnik se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, z dne 10. 6. 2021, 50. točka obrazložitve in tam navedeno sodno prakso.
[7]
Sklicuje se na gradiva avstrijske narodne banke in avstrijskega nadzornega organa za finančne trge.
[8]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
Kanyeba
, C-349/18, z dne 7. 11. 2019.
[9]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe SEU v zadevah
Dziubak
, C-260/18, z dne 3. 10. 2019, 54. točka obrazložitve, in
Ibercaja Banco
, C-452/18, z dne 9. 7. 2020, 21.–30. točka obrazložitve, ter v združenih zadevah
Sales Sinués
, C-381/14 in C-385/14, z dne 14. 4. 2016, 25. točka obrazložitve.
[10]
Prav tam.
[11]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09), 10. točka obrazložitve.
[12]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS; prim. sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020, 46. in 47. točka obrazložitve.
[13]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22), 20. točka obrazložitve. Posebej glede povezave med zahtevo po preglednosti in nepoštenostjo v primeru glavnega predmeta pogodbe glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021, 90.–103. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, predvsem 78. točko obrazložitve, ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, predvsem 15.–21. točko obrazložitve.
[14]
Pri tem senat Ustavnega sodišča opozarja, da je glede pomena pojasnilne dolžnosti pri presoji in glede same presoje (ne)poštenosti pogodbenih pogojev treba upoštevati odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21.
[15]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/13 z dne 23. 1. 2014 (Uradni list RS, št. 14/14, in OdlUS XX, 32), 11. točka obrazložitve. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21. Sodba SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, C-448/17, z dne 20. 9. 2018, na katero se sklicuje nasprotna udeleženka, se ni nanašala na kredit v tuji valuti.
[16]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 49.–51. točka obrazložitve
,
zadevi
OTP
, 74., 75. in 78. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 70. in 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49.–51. točka obrazložitve. Navedenih sodb SEU sicer z izjemo zadeve
Andriciuc
sodišči v postopku nista mogli upoštevati, saj so bile izdane po izdaji izpodbijanih sodb, vendar jih senat Ustavnega sodišča v tej odločbi navaja, ker so upoštevne z vidika aktualne razlage Direktive 93/13/EGS. Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PDEU), imajo
ex tunc
pravni učinek in izražajo, kar je v normi prava Evropske unije
ab initio
. Glej K. Lenaerts, I. Maselis, K. Gutman, EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford 2014, str. 246.
[17]
Prim. sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
, 47. točka obrazložitve.
[18]
Sodbi SEU v zadevah
Kásler in Káslerné Rábai
, C-26/13, z dne 30. 4. 2014, 71. in 72. točka obrazložitve, in
Bucura
, C-348/14, z dne 9. 7. 2015, 52. točka obrazložitve.
[19]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 49. točka obrazložitve. Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
OTP
, 74. točka obrazložitve in tam navedeno sodno prakso.
[20]
Prim. sodbe SEU v zadevah
Andriciuc
, 50. točka obrazložitve, in
OTP
, 75. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, 50. in 51. točka obrazložitve.
[21]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 48. točka obrazložitve.
[22]
Prav tam, 51. točka obrazložitve.
[23]
Prim. sodbo SEU v zadevi
OTP
, 78. točka obrazložitve, podobno tudi sodba SEU v zadevi
A. S. A.
, C-212/20, z dne 18. 11. 2021, 42. in 43. točka obrazložitve.
[24]
Sodbi SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od
C-776/19
do C-782/19, 74. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 53. točka obrazložitve.
[25]
Ustavno sodišče je iz navedenega razloga predhodno z odločbo št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023 že razveljavilo tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 197/2018 z dne 20. 12. 2018.
[26]
V zvezi s presojo nepoštenosti prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 35.–40. točka obrazložitve.
[27]
Glej odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21, op. št. 118.
[28]
Podobno kot SEU pojasnjuje za primer novacije, ki bi načeloma morala doseči položaj, kot da nepošteni pogodbeni pogoj nikoli ni obstajal, oziroma temeljiti na potrošnikovem informiranem soglasju ob dodatnem pogoju, da ni nepošten tudi nov dogovor. Prim. sodbo SEU v zadevi
Bank BPH
, C-19/20, z dne 29. 4. 2021, 50. točko obrazložitve. Na pomen potrošnikove informirane volje SEU opozarja tudi v sodbah, na katere se sklicuje nasprotna udeleženka (glej op. št. 9 k tej odločbi).
[29]
Sodišče prve stopnje se je na ponudbo banke h konverziji sklicevalo v zvezi z utemeljitvijo pojasnilne dolžnosti in torej ne v zvezi z morebitnim vplivom na vrnitvene zahtevke (prim. drugi odstavek 82. člena OZ).
⇒