Up-169/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-169/22
Datum odločitve:
22. 9. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.169.22
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 889/2020 z dne 13. 4. 2021 in sodba Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1162/2018 z dne 13. 11. 2019
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 889/2020 z dne 13. 4. 2021 in sodba Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1162/2018 z dne 13. 11. 2019 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
Evidenčni stavek:
Pravici pritožnice do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe strank upošteva, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev lahko bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti odločbe načeloma lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, vendar to lahko velja le, če je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev in se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih navedb stranke. Z vidika vsebine in obsega dolžnosti sodišča do opredelitve do strankinih navedb in dolžnosti obrazložene sodne odločbe je pomembno tudi to, da sodišče nacionalne predpise razlaga ustavnoskladno, torej ob sprejetem izhodišču uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah tudi z njenim upoštevanjem v luči načela skladne razlage. Ker iz obrazložitve prvostopenjske sodbe ni mogoče razbrati obrazložitve merila dobre vere glede na sicer sprejeto zavezujočo naravo Direktive 93/13/EGS, je sodišče prve stopnje kršilo pravico pritožnice do obrazložene sodne odločbe. Hkrati je presojo znatnega neravnotežja sodišče prve stopnje ob upoštevanju zgolj zneskov v valuti švicarskih frankov obrazložilo ob zanikanju tečajnega tveganja in torej mimo meril presoje znatnega neravnotežje Direktive 93/13/EGS. Na podlagi navedenega sodišče prve stopnje svoje presoje ni obrazložilo glede na sprejeta materialnopravna stališča. Zato je kršilo pravico pritožnice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja predvideva Direktiva 93/13/EGS ob upoštevanju navedenih meril Sodišča Evropske unije, ni mogoče spregledati, da je pritožnica v redni pritožbi med drugim opozarjala na strokovno kvalificirano poznavanje valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke, kar je povezovala s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti (tj. objektivizirano merilo dobre vere). Teh okoliščin ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Omenjene trditve pritožnice že na podlagi prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je za njegovo razlago razvilo Sodišče Evropske unije, pomenijo upoštevne elemente presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Enako velja tudi za merilo znatnega neravnotežja, ki ga je pritožnica v redni pritožbi izrecno povezovala s pogodbenim položajem in porazdelitvijo tečajnega tveganja. S tem ko se pritožbeno sodišče pri obravnavi nepoštenosti do navedenih vidikov ni opredelilo, je kršilo pravico pritožnice do opredelitve iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Marinka Černe, Ljubljana
Datum vloge:
4. 2. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34219
Dokument v PDF obliki:
Up-169-22.pdf
188 KB
Prenesite datoteko
Up-169/22-16
22. 9. 2025
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Marinke Černe, Ljubljana, ki jo zastopa Odvetniška pisarna Robert Preininger, d. o. o., Šmarje pri Jelšah, na seji
22. septembra 2025
odločil:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 889/2020 z dne 13. 4. 2021 in sodba Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 1162/2018 z dne 13. 11. 2019 se razveljavita in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnica je s toženo stranko v pravdi (banko) 27. 3. 2008 sklenila stanovanjsko kreditno pogodbo, katere predmet je bil kredit v znesku 102 tisoč švicarskih frankov (v nadaljevanju CHF), ki ga je morala vrniti v 240 mesečnih obrokih. Kredit je bil namenjen obnovi stanovanja. Za zavarovanje njenih obveznosti po navedeni kreditni pogodbi je bila ustanovljena tudi hipoteka na nepremičnini, ki je bila v lasti pritožnice in njenega moža. V pravdi je pritožnica zahtevala ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe (tudi notarskega zapisa) in pogodbe o zastavitvi nepremičnine ter vrnitev zatrjevanih preplačil. Zahtevek je utemeljevala z nepoštenostjo kredita v tuji valuti v povezavi z neizpolnjeno pojasnilno dolžnostjo. Sodišče prve stopnje je zahtevek pritožnice zavrnilo. V izhodišču je kot upoštevno materialnopravno podlago za odločanje opredelilo Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju OZ), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo in 126/07 – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo in 111/07 – v nadaljevanju ZPotK) ter tudi Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS) s sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) na njeni podlagi. Sprejelo je izhodišče, da je presoja nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe v smislu ZVPot mogoča le, če bil ta določen nejasno. Po izvedenem dokaznem postopku je sodišče zaključilo, da banka v obravnavanem primeru pojasnilne dolžnosti ni izpolnila. Presojo nepoštenosti je nato opravilo v okviru meril Direktive 93/13/EGS. Za presojo dobre vere je po naziranju sodišča ključno, ali je kot bančni strokovnjak lahko predvidela, da se tveganje, ki ga je prevzela pritožnica, dolgoročno ne bo realiziralo v njeno korist, da je torej verjetnost negativnega gibanja tečaja pomembno večja kot verjetnost pozitivnega gibanja. Ker banka ni razpolagala z informacijami o bodočem gibanju tečaja CHF v razmerju do EUR in ni mogla predvideti njegove bistvene apreciacije v letu 2015, po naziranju sodišča ni ravnala v slabi veri. Navedeni zaključek po presoji sodišča pomembno utemeljuje tudi okoliščina, da je imela pritožnica možnost izbire med posojilom v EUR in CHF, pri čemer se je za slednjega odločila sama. To je sodišče prve stopnje štelo za razumljivo, ker je bil tovrsten kredit v trenutku sklepanja pogodbe bolj ugoden zaradi nižjega obroka in nižje obrestne mere. Zapisalo je tudi, da zaradi dolžnosti obvladovanja tveganj tudi banka zaradi nihanja tečaja ni ustvarjala dobička. Ker je bila kreditna pogodba sklenjena v CHF, je z vidika načela enake vrednosti dajatev po naziranju sodišča ključna presoja, koliko CHF mora pritožnica vrniti in ne koliko to znaša v EUR. Sodišče je zapisalo še, da pritožnica ni zatrjevala znatnega neravnotežja v trenutku sklepanja pogodbe.
2. Pritožnica je v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo med drugim izpostavila, da je merilo dobre vere po Direktivi 93/13/EGS objektivizirano (z vidika strokovnih znanj in izkušenj banke) ter v tesni povezavi z znatnim neravnotežjem. Samo napovedovanje tečajnih sprememb, bodisi kratkoročno ali dolgoročno ali z večjo ali manjšo natančnostjo, po izrecnem naziranju pritožnice za odločitev ni bilo odločilno. Pritožnica je zapisala, da se je sodišče prve stopnje zmotno posvetilo zgolj dejstvu, ali je banka lahko napovedala prav takšne spremembe, do katerih je dejansko prišlo po sklenitvi kreditne pogodbe, pri tem pa je po naziranju pritožnice prezrlo ključno vprašanje, kaj je banka lahko vedela ali morala in mogla vedeti glede mogočih sprememb tečajev glede na njeno strokovno znanje in izkušnje. Znatno neravnotežje je pritožnica v rednem pritožbenem postopku izrecno povezala s pogodbenim položajem in torej pravicami in obveznostmi strank glede na sklenjeno kreditno pogodbo. Poudarila je, da se vprašanje znatnega neravnotežja ne sme omejiti na količinsko ekonomsko presojo, ki temelji na primerjavi skupnega zneska transakcije, ki je bila predmet pogodbe, na eni strani in stroškov, ki so bili na podlagi tega pogoja naloženi potrošniku, na drugi.
3. Sodišče druge stopnje je pritožbo pritožnice zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Soglašalo je s presojo prvostopenjskega sodišča, da banka ni ravnala v nasprotju z merilom dobre vere. Trditveno in dokazno breme o slabi veri banke je umestilo na stran pritožnice. Zapisalo je, da niti največji akterji v svetovnem bančništvu ne morejo predvideti in še manj zanesljivo napovedati gibanja (sprememb) valutnih razmerij na dolgi rok. Zato banka v trenutku sklepanja kreditne pogodbe ni mogla razpolagati z informacijami glede višine in obsega gibanja tečaja CHF v celotnem (dvajsetletnem) obdobju odplačevanja kredita. Zato tudi ni mogla predvideti, da se tečajno tveganje, ki ga je prevzela pritožnica, dolgoročno ne bo uresničilo v njeno korist oziroma da je verjetnost negativnega gibanja tečaja za pritožnico pomembno večja od verjetnosti pozitivnega gibanja tečaja. Zapisalo je tudi, da pritožnica v pritožbi ni obrazloženo izpodbijala ugotovitve prvostopenjskega sodišča in da ni dokazala znatnega neravnotežja v pogodbenih pravicah in obveznostih pravdnih strank v času sklepanja kreditne pogodbe. Pritožbeni očitki pritožnice, ki so se povezovali z neizpolnjeno pojasnilno dolžnostjo, so bili po naziranju pritožbenega sodišča neupoštevni. Sodišče druge stopnje je zapisalo, da banka ob sklenitvi pogodbe ni mogla z gotovostjo napovedati gibanja tečaja CHF v pozitivno ali negativno smer ter pritožnici ni prikrila nobenih bistvenih informacij, s katerimi je razpolagala. Vrhovno sodišče je pritožničin predlog za dopustitev revizije zavrnilo.
4. Pritožnica se v ustavni pritožbi sklicuje na kršitev drugega odstavka 14. člena ter 22., 23., 25., 33., 50. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Poudarja, da se je v pravdnem postopku ves čas sklicevala na namen stanovanjskega kredita ter na neobičajno, nepredvidljivo in neomejeno tveganje v dolgoročnem kreditnem razmerju, ki ga tudi v luči izrazite informacijske asimetrije v nasprotju z banko ni zmogla ovrednotiti in obvladati. Navaja, da v pogodbeno razmerje vnesen element neomejenega tveganja nasprotuje namenu stabilnosti financiranja (obnove) stanovanjske nepremičnine, ki pomeni premoženjsko podlago njene eksistence. Odločitev sodišč vidi kot poseg v socialno funkcijo lastninske pravice v zvezi z načelom socialne države. Navaja, da sodišči na njene navedbe v tej zvezi nista odgovorili. Ravno tako naj bi sodišči, čeprav sta ugotovili, da pojasnilna dolžnost ni bila izpolnjena, to dejstvo potisnili v ozadje in se osredotočili le na zmožnosti predvidevanja in napovedovanja valutnih sprememb s strani banke v smislu presoje dobre vere, ki pa naj bi jo obravnavali zgolj v subjektivnem pomenu. Sodišči naj se ne bi opredelili do navedb in dokazov pritožnice, da so bili nepredvidljivi dogodki, ki so povzročili visoko rast tečaja CHF, vendarle takšni, da je banka z njimi glede na dolgoletne izkušnje z valutnimi posli v dolgoročnem kreditnem razmerju lahko računala. Pritožnica opozarja, da sodišči sploh nista opravili presoje nepoštenosti z vidika prve do tretje alineje prvega odstavka 24. člena ZVPot. Poudarja, da sodišči nista odgovorili niti na njene navedbe v zvezi z obstojem znatnega neravnotežja v zvezi s prevzemom valutnega tveganja izključno na strani pritožnice. Sodišči tudi naj ne bi upoštevali izhodišča, da opustitev pojasnilne dolžnosti že sama po sebi pomeni, da pogodbeni pogoj, ki ni bil pojasnjen, nasprotuje načelu vestnosti in poštenja oziroma bistveno vpliva na presojo nepoštenosti.
[1]
Pritožnica opozarja na objektiviziran standard dobre vere, ki ga v smislu presoje nepoštenosti povezuje tudi z neizpolnjeno pojasnilno dolžnostjo. Posebej poudarja, da sodišči prve in druge stopnje nista odgovorili na njene za odločitev ključne navedbe, da je banka glede na njeno bančno strokovno znanje in izkušnje vedela oziroma vsaj mogla in morala vedeti, da lahko pride do zelo velikih tečajnih sprememb v prid krepitve CHF. Enako opozarja tudi v zvezi z navedbo glede odsotnosti pojasnila, da že sorazmerno majhna, le nekaj odstotna apreciacija CHF napram EUR na letni ravni skozi dolgoročno odplačevanje kredita lahko privede do znatnih, za posojilojemalca negativnih učinkov sprejetega tečajnega tveganja, ki so v nesorazmerju s samo višino apreciacije tečaja glede na strukturo obrokov z vidika deleža razdolžnine (glavnice) in obrestnega deleža skozi celotno obdobje odplačevanja. Kršitev pravice do opredelitve obsežno uveljavlja med drugim tudi v zvezi z v postopku podanimi navedbami o (i) neomejenosti in realnosti tveganja z asimetrično porazdeljeno možnostjo uspeha v pogodbenem razmerju; (ii) dejanski enostranski porazdelitvi tveganja ob zavarovanju banke pred valutnim tveganjem in tveganjem neplačila; (iii) nezmožnosti ocene tveganja na strani pritožnikov in odsotnosti tovrstnega opozorila s strani banke; in (iv) predvideni nižji anuiteti (zaradi ugodnejše obrestne mere) ter podanim vtisom ugodnejšega kredita (v primerjavi s kreditom v EUR).
5. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-169/22 z dne 16. 6. 2025 ustavno pritožbo pritožnice sprejel v obravnavo.
V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS)
je bilo o sprejemu obveščeno Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana v odgovor nasprotni udeleženki (tj. toženi stranki iz pravde).
6. Nasprotna udeleženka navaja, da pritožnica izraža nestrinjanje z materialnopravnimi izhodišči sodišč oziroma z njuno dokazno oceno, kar pa ne more pomeniti kršitve ustavnih procesnih jamstev. Opozarja na neizkazanost navedb pritožnice, da je banka glede na svoje strokovno znanje in izkušnje vedela oziroma vsaj mogla ali morala vedeti, da lahko pride do zelo velikih tečajnih sprememb v prid krepitve CHF. Navaja, da je pritožbeno sodišče na navedbe pritožnice, ki jih izpostavlja v ustavni pritožbi, odgovorilo, pri čemer jih z vidika dobre vere ni štelo kot pomembne. Nasprotna udeleženka opozarja, da je tudi pritožnica nepoštenost pogodbenega pogoja v postopku utemeljevala le na podlagi meril Direktive 93/13/EGS. Navaja, da je ob sklenitvi pogodbe upoštevala vse zahteve ZPotK in tudi predpisano obličnost, ki je vključevala tudi pouk notarja o pravnih posledicah sklenitve kreditne pogodbe. Meni, da je zaradi predpisane vsebine kreditne pogodbe po ZPotK uporaba Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena na podlagi drugega odstavka 1. člena navedene direktive. Navaja, da je tveganje neomejeno tudi v primeru kreditov z variabilno obrestno mero. Ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe in poseg v lastninsko pravico (terjatev) banke naj bi bila v nasprotju z razumevanjem, da bi morala breme socialne države nositi država in ne v obravnavanem primeru zgolj banka. Slednje naj bi bilo v nasprotju z načelom sorazmernosti.
7. Odgovor nasprotne udeleženke je bil poslan pritožnici, ki vztraja pri navedbah v ustavni pritožbi.
B.
8. Pritožnica v okviru očitka kršitve 22. člena Ustave med drugim
uveljavlja kršitev pravic do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe v zvezi z upoštevnostjo neizpolnjene pojasnilne dolžnosti ter presojo nepoštenosti v okviru minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS. Senat Ustavnega sodišča je zato opravil presojo izpodbijanih sodnih odločb z vidika skladnosti s pravicama do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
9. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, da lahko stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[2]
Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti sodne odločbe lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb,
[3]
vendar le, če se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih trditev in pravnih naziranj stranke in je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev. Ob sprejetem izhodišču Direktive 93/13/EGS mora sodišče vselej preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe,
[4]
ter povezanost pomena tega izhodišča s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja.
[5]
Sodišči sta torej morali ugotoviti dejstva, ki so v okoliščinah konkretnega primera pomembna za uporabo danih meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU, ter nato podati razloge, zakaj ugotovljena dejstva v konkretnem primeru utemeljijo izpolnjenost meril, ki opredeljujejo določen pravni pojem.
[6]
V obravnavanem primeru je bila glede na sprejeta izhodišča sodišč pomembna presoja nepoštenosti kredita v tuji valuti, vključno z dejstvom, da banka glede na ugotovitev sodišč pojasnilne dolžnosti ni izpolnila. Glede na materialnopravna stališča sodišč je vsebina te presoja določena tudi z meriloma dobre vere in znatnega neravnotežja iz Direktive 93/13/EGS v povezavi z merili ZVPot.
10. Člen 24 ZVPot je določal, da se pogodbeni pogoji štejejo za nepoštene, če: (i) v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank ali (ii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika, ali (iii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval, ali (iii) nasprotujejo načelu poštenja in vestnosti. Ničnostno sankcijo za nepoštene pogodbene pogoje je določal drugi odstavek 23. člena ZVPot. Direktiva 93/13/EGS, ki temelji na načelu minimalne harmonizacije,
[7]
v prvem odstavku 3. člena določa, da velja pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Direktiva ne nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere je mogoče v primeru, da pogodbeni pogoj v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, ugotoviti nepoštenost tega pogoja, ne da bi bilo treba v takem primeru preveriti zahtevo dobre vere.
[8]
Presojo nepoštenosti v okviru ZVPot je treba vselej opraviti ob upoštevanju vsaj minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je v tej zvezi razvilo SEU.
11. SEU se je o vsebini meril nepoštenosti pogodbenih pogojev že velikokrat izreklo. Nepoštenost se presoja ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve ter zlasti ob upoštevanju poklicne strokovnosti in znanja banke
[9]
glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, neločljivo povezanih s sklenitvijo kredita v tuji valuti.
[10]
Nepoštenost se presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe, pri čemer so upoštevne vse okoliščine, ki bi jih ponudnik (banka) lahko poznal (poznala) ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno kasnejše izvajanje, ker pogodbeni pogoj lahko pomeni neravnotežje med strankama, ki se pokaže šele v fazi izvajanja pogodbe.
[11]
Znatno neravnotežje je treba presojati glede na vsebino pogodbenega pogoja in ne glede na to, kako se v praksi uporablja.
[12]
Pri presoji znatnega neravnotežja v pravicah in obveznostih strank kreditne pogodbe je treba upoštevati vse okoliščine, s katerimi je bil poklicni dajalec kredita lahko seznanjen ob sklenitvi te pogodbe (zlasti ob upoštevanju njegovega strokovnega znanja glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, neločljivo povezanih s sklenitvijo takega kredita) in ki so lahko vplivale na poznejše izpolnjevanje pogodbe in na pravni položaj potrošnika.
[13]
S pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti nacionalno sodišče, lahko pogodbeni pogoji iz postopka v glavni stvari potrošniku, če prodajalec ali ponudnik ni izpolnil zahteve po preglednosti v zvezi s tem potrošnikom, nalagajo nesorazmerno tveganje v primerjavi s prejetimi storitvami in zneskom kredita, saj je posledica njihove uporabe ta, da mora potrošnik nositi stroške gibanja terminskih menjalnih tečajev.
[14]
12. Ustavno sodišče je o bistveno enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo št. Up-14/21 je ustavni pritožbi ugodilo, enako je storilo tudi v kasnejših odločbah št. Up-1181/20 z dne 3. 5. 2023, št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022, št. Up-54/19 z dne 6. 7. 2023, št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023, št. Up-810/20 z dne 4. 1. 2024, št. Up-5/21 z dne 9. 9. 2024, št. Up-232/22 z dne 9. 9. 2024, št. Up-287/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-504/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-548/21 z dne 9. 12. 2024, št. Up-626/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-828/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-856/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-960/21 z dne 3. 3. 2025 in št. Up-995/21 z dne 7. 4. 2025. Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti).
[15]
Zahteva po jasnosti in razumljivosti pogodbenih pogojev in (alternativna) merila za presojo njihove nepoštenosti s posledico ničnosti so bila v trenutku sklepanja kreditne pogodbe tudi že zakonsko določena.
[16]
Ne gre torej za položaj, ko zakon minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS ne bi implementiral oziroma bi bila njegova vsebina v nasprotju z določbami navedene direktive.
13. Sodišče prve stopnje je presodilo, da banka v obravnavanem primeru pojasnilne dolžnosti ni izpolnila. Pritožbeno sodišče v to presojo ni posegalo. Presojo nepoštenosti je sodišče prve stopnje nato oprlo zgolj na merila Direktive 93/13/EGS, ki pomeni akt minimalne harmonizacije. V tem okviru je merilo dobre vere razumelo v smislu zmožnosti banke v naprej predvideti gibanje tečaja v škodo pritožnice oziroma vsaj znatno večjo verjetnost za gibanje v navedeni smeri (torej v subjektivnem smislu). Ker banka ni razpolagala z informacijami o bodočem gibanju tečaja CHF v razmerju do EUR in ni mogla predvideti njegove bistvene apreciacije v letu 2015, po naziranju sodišča ni ravnala v slabi veri. Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja predvideva Direktiva 93/13/EGS ob upoštevanju sodne prakse SEU, je očitno, da je merilo dobre vere v znatni meri objektivizirano (zlasti ob upoštevanju strokovnega znanja banke glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, neločljivo povezanih s sklenitvijo takega kredita).
Pri merilu dobre vere gre za pravni standard (vsebino pravne norme) in ne dejansko ugotovitev, ki bi jo bilo treba izkazati.
Sodišče prve stopnje merila dobre vere torej ni obrazložilo glede na sicer sprejeto zavezujočo naravo Direktive 93/13/EGS, pri čemer hkrati pomena neizpolnjene pojasnilne dolžnosti v okviru presoje nepoštenosti ni niti obravnavalo. To še posebej velja glede na ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bila za odločitev o kreditu pomembna nižja obrestna mera in izhodiščno tudi ponujena nižja v EUR preračunana anuiteta kredita v CHF (v primerjavi s kreditom v EUR). Hkrati je presojo znatnega neravnotežja sodišče prve stopnje ob upoštevanju zgolj zneskov v valuti CHF obrazložilo ob zanikanju tečajnega tveganja in torej mimo meril presoje znatnega neravnotežje Direktive 93/13/EGS. Na podlagi navedenega sodišče prve stopnje svoje presoje ni obrazložilo glede na sprejeta materialnopravna stališča. Zato je kršilo pravico pritožnice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
14. Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja predvideva Direktiva 93/13/EGS ob upoštevanju navedenih meril SEU, ni mogoče spregledati, da je pritožnica v redni pritožbi med drugim opozarjala na strokovno kvalificirano poznavanje valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke, kar je povezovala s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti (tj. objektivizirano merilo dobre vere). Teh okoliščin ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Omenjene trditve pritožnice že na podlagi prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je za
njegovo razlago razvilo SEU, pomenijo upoštevne elemente presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Enako velja tudi za merilo znatnega neravnotežja, ki ga je pritožnica v redni pritožbi izrecno povezovala s pogodbenim položajem in porazdelitvijo tečajnega tveganja.
Tudi pomen odsotnosti ponazoritve tega tveganja na strani pritožnice je ob upoštevanju ključnega pomena presoje neravnotežja glede na trenutek sklenitve pogodbe in ob upoštevanju pogodbenega položaja strank ostal nepojasnjen. S tem ko se pritožbeno sodišče pri obravnavi nepoštenosti do navedenih vidikov ni opredelilo, je kršilo pravico pritožnice do opredelitve iz 22. člena Ustave. Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat Ustavnega sodišča. Sodbi je v izpodbijanem delu razveljavil in zadevo vrnil v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani. Ker je senat Ustavnega sodišča sodni odločbi v izpodbijanem delu razveljavil že zaradi kršitve 22. člena Ustave,
mu očitkov o drugih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
C.
15. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Odločbo je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Predsednik senata
[1]
Pritožnica se v tej zvezi sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22, in OdlUS XXVII, 36), ki jo tudi obširno povzema. Sklicuje se tudi na sodbo SEU v zadevi
A. S.A.
, C-212/20, z dne 18. 11. 2021.
[2]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22).
[3]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09), 10. točka obrazložitve.
[4]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS; prim. sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020, 46. in 47. točka obrazložitve.
[5]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 20. točka obrazložitve. Posebej glede povezave med zahtevo po preglednosti in nepoštenostjo v primeru glavnega predmeta pogodbe glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021, 90.–103. točka obrazložitve. Glede umestitve te povezave v okviru nacionalne presoje glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, predvsem 78. točko obrazložitve, ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, predvsem 15.
–21. točko obrazložitve
.
[6]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/13 z dne 23. 1. 2014 (Uradni list RS, št. 14/14, in OdlUS XX, 32), 11. točka obrazložitve. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21.
[7]
Prim. 8. člen Direktive 93/13/EGS in sodbo SEU v zadevi
Verein für Konsumenteninformation
, C-191/15, z dne 28. 7. 2016, 55. točka obrazložitve.
[8]
Sodba SEU v zadevi
Nova kreditna banka Maribor,
C-405/21, z dne 13. 10. 2022.
[9]
Tako SEU že v zadevi
Andriciuc
, 56. točka obrazložitve.
[10]
Tako sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance SA
, C-609/19, z dne 10. 6. 2021, 64. točka obrazložitve (SEU se tukaj izrecno sklicuje tudi na sodbo v zadevi
Andriciuc
, 56. točka obrazložitve).
[11]
Tako sodba SEU v zadevi
Bucura
, C-348/14, z dne 9. 7. 2015, 48. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[12]
Sklep SEU v zadevi
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria
, C-602/13, z dne 11. 6. 2015, 50. točka obrazložitve.
[13]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 54. točka obrazložitve.
[14]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 69. točka obrazložitve.
[15]
Nobeno sodišče v postopku torej ni zavzelo stališča, da je uporaba pravnih standardov Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena. Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
Trapeza Peiraios,
C-243/20, z dne 21. 12. 2021, 51.–63. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 37/2023 z dne 20. 3. 2024, 9.–26. točka obrazložitve.
[16]
Glej 22., 23. in 24. člen ZVPot. Tudi ZPotK je v tretjem odstavku 21. člena izrecno določal, da se ne glede na določbe tega zakona uporabljajo tudi določbe drugih predpisov, ki so ugodnejše za potrošnika.