Up-995/21
Natisni
Opravilna št.:
Up-995/21
Datum odločitve:
7. 4. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.995.21
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 2064/2020 z dne 15. 4. 2021 in II. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 1186/2018 z dne 4. 2. 2020
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 2064/2020 z dne 15. 4. 2021 in II. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 1186/2018 z dne 4. 2. 2020 s razveljavita
in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
Evidenčni stavek:
Pravici pritožnikov do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe strank upošteva, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev lahko bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti odločbe načeloma lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, vendar to lahko velja le, če je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev in se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih navedb stranke. Z vidika vsebine in obsega dolžnosti sodišča do opredelitve do strankinih navedb in dolžnosti obrazložene sodne odločbe je pomembno tudi to, da sodišče nacionalne predpise razlaga ustavnoskladno, torej ob sprejetem izhodišču uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah tudi z njenim upoštevanjem v luči načela skladne razlage. Ker iz obrazložitve prvostopenjske sodbe ni mogoče razbrati, na kakšen način je bil izpolnjen standard pojasnilne dolžnosti v smislu zahtev Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, je prvostopenjsko sodišče kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe.
Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja predvideva Direktiva 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah ob upoštevanju meril Sodišča Evropske unije, ni mogoče spregledati, da so pritožniki v pritožbi med drugim opozarjali na strokovno kvalificirano poznavanje valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke, kar so povezovali s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti (tj. objektivizirano merilo dobre vere). Teh okoliščin ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Omenjene trditve pritožnikov že na podlagi prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah in meril, ki jih je za njegovo razlago razvilo Sodišče Evropske unije, pomenijo upoštevne elemente presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Iz navedenega razloga omenjene navedbe pritožnikov niso nebistvene, očitno neutemeljene ali neupoštevne. S tem ko se pritožbeno sodišče pri obravnavi nepoštenosti do navedenih vidikov ni opredelilo, je kršilo pravico pritožnikov do opredelitve iz 22. člena Ustave.
Iz obrazložitve pritožbenega sodišča, ki je kot upoštevno materialnopravno podlago za odločitev izrecno štelo Zakon o varstvu potrošnikov v povezavi z (minimalnimi) jamstvi Direktive 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, ni mogoče razbrati, zakaj je za ugotovitev, da pogodbeni pogoj v obravnavanem primeru ni nepošten, pomembna odsotnost ponazoritve materializacije valutnega tveganja. Slednjega je namreč tudi pritožbeno sodišče izhodiščno že umestilo v kreditno pogodbo z ugotovitvijo, da so valutno tveganje nosili pritožniki. Če se glede na sprejeto izhodišče pritožbenega sodišča (in tudi skladno z upoštevnimi minimalnimi standardi Direktive 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah) neravnotežje presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe in z vidika pogodbenega položaja pogodbenih strank, ostane pomen odsotnosti ponazoritve razvoja tega tveganja za odločitev nepojasnjen. Enako velja tudi za pomen posledic uresničitve valutnega tveganja v konkretnem primeru (količinske ekonomske presoje), ki je že z vidika pritožbenega stališča pritožnikov nepomemben za odločitev. Pritožniki, ki so že v pritožbi opozarjali na nepomembnost tega izhodišča, po presoji Ustavnega sodišča iz obrazložitve drugostopenjske sodbe ne morejo razbrati, zakaj je bil njihov zahtevek zavrnjen. To še toliko bolj velja v primeru, ko iz obrazložitve pritožbenega sodišča tudi ni mogoče razbrati pomena neizpolnjene pojasnilne dolžnosti za presojo (ne)poštenosti po alternativnih kriterijih 24. člena Zakona o varstvu potrošnikov.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
2.1.1.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Pravo Skupnosti.
2.1.3.2.2 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Sodišče Evropskih skupnosti.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Emil Levičar, Preserje, in drugi
Datum vloge:
6. 12. 2021
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34077
Dokument v PDF obliki:
Up-995-21.pdf
234 KB
Prenesite datoteko
Up-995/21-18
7. 4. 2025
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Emila Levičarja
, Preserje
, in drugih,
ki jih vse zastopa Odvetniška pisarna Robert Preininger, d. o. o., Šmarje pri Jelšah, na seji 7. aprila 2025
odločil:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 2064/2020 z dne 15. 4. 2021 in II. točka izreka delne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 1186/2018 z dne 4. 2. 2020 s razveljavita
in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožniki
[1]
so 30. 5. 2008 z banko v obliki notarskega zapisa sklenili pogodbo o potrošniškem hipotekarnem kreditu v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF) z vračilom v 240 mesečnih anuitetah. S povezanim sporazumom o zavarovanju obveznosti po navedeni kreditni pogodbi je bila v zemljiški knjigi vknjižena hipoteka in zaznamba neposredne izvršljivosti na nepremičninah v solastnini pritožnikov. V pravdi so pritožniki zahtevali ugotovitev ničnosti sklenjene kreditne pogodbe in povezanega sporazuma o zavarovanju terjatve ter izbris hipoteke.
[2]
Zahtevek so v upoštevnem delu za ustavno pritožbo utemeljevali z nepoštenostjo glavnega predmeta pogodbe v povezavi z neizpolnjeno pojasnilno dolžnostjo banke. Sodišče prve stopnje je njihov zahtevek zavrnilo. Kot materialnopravno podlago za odločanje je sodišče med drugim opredelilo Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo in 126/07 – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo in 111/07 – v nadaljevanju ZPotK) ter Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju OZ). V zvezi z razlago Direktive 93/13/EGS je sodišče poudarilo pomen sodne prakse Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU). Sodišče prve stopnje se je izrecno sklicevalo tudi na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc in drugi
, C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc
).
2. Ker je bil primarni namen kredita rešitev stanovanjskega problema za tri otroke in je tudi prvi pritožnik kredit najel kot fizična oseba, je sodišče prve stopnje pritožnike štelo za potrošnike. Dodaten namen bodoče prodaje nekaterih parcel, katerih nakup je bil ravno tako financiran z istim kreditom, je bil po presoji sodišča prve stopnje postranske narave. Sodišče prve stopnje je sprejelo izhodišče, da je presoja nepoštenosti kredita v tuji valuti mogoča šele, če pogodbene določbe niso jasne in razumljive (če pojasnilna dolžnost banke ni izpolnjena). Sodišče je ugotovilo, da je z banko v predpogodbeni fazi komuniciral le sin prvega pritožnika, ki ga je sodišče štelo za mandatarja vseh pritožnikov v smislu 766. člena OZ (sam ni bil stranka pogodbe). Ker v postopku ni bilo sporno, da je sin prvega pritožnika vse pridobljene informacije ustrezno posredoval strankam pogodbe, je sodišče obravnavalo le vprašanje (ne)izpolnitve pojasnilne dolžnosti banke v razmerju do sina prvega pritožnika (prevzemnika naročila). Sodišče je v izhodišču ugotovilo, da je bila pogodbena obveznost v kreditni pogodbi jasno določena. Navedlo je tudi vsebino izjave o prevzemu tveganja, ki se je glasila "kreditojemalec in porok s podpisom te pogodbe izrecno potrjujeta, da sta seznanjena s tveganjem, ki izhaja iz vsake morebitne spremembe tečaja CHF do EUR in lahko vpliva na njuno zmožnost vračanja tega kredita in to tveganje v celoti prevzemata". Slednje po izrecnem stališču prvostopenjskega sodišča ni zadoščalo za jasnost in razumljivost kredita v tuji valuti. Sodišče je ugotovilo, da (i) je sin prvega pritožnika izrazil željo po sklenitvi kredita v CHF; (ii) so pritožniki zaradi ugodnejše obrestne mere dobili vtis, da je kredit v CHF ugodnejši od kredita v EUR; (iii) je bil pritožnikom predstavljen tudi kredit v EUR in predložen amortizacijski načrt; (iv) so pritožniki prejeli ustno pojasnilo bančne referentke o možnosti povišanja glavnice in obroka v posledici uresničitve valutnega tveganja; (v) so pritožniki prejeli tudi opozorilo, da se načeloma kredit jemlje v valuti, v kateri stranka prejema plačo; in (vi) so morale stranke kreditov v CHF izpolnjevati strožje pogoje kreditne sposobnosti (20 odstotkov višjo boniteto). Banka po ugotovitvah sodišča pritožnikov ni zavajala. Glede na ugotovitve sodišča pritožnikom ni bilo računsko ali grafično predstavljeno, kaj bi za njihove mesečne obveznosti in tudi za končno obveznost poplačila kredita pomenilo, če bi se tečaj med CHF in EUR spremenil v določenem odstotku. Sodišče je na podlagi navedenega presodilo, da je banka v razmerju do pritožnikov izpolnila pojasnilno dolžnost.
3. Sodišče je "iz previdnosti" opravilo tudi presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v okviru minimalnih zahtev prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS. S sklicevanjem na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
je sprejelo izhodišče, da je presojo nepoštenosti treba opraviti glede na trenutek sklenitve pogodbe in ob upoštevanju vseh okoliščin, ki bi jih banka lahko poznala ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno poznejše izvajanje. Banka je po presoji sodišča ravnala v dobri veri, ker spremembe tečaja CHF ni mogla predvideti in ta tudi ni izvirala iz njene sfere. Na navedeno po presoji sodišča niso vplivala niti opozorila Banke Slovenije v letih 2005 do 2007, saj je do apreciacije prišlo zlasti v letih 2011 in 2015. Po presoji sodišča prevzem valutnega tveganja s strani pritožnikov tudi ni pomenil znatnega neravnotežja pravic in obveznosti med pogodbeniki. Sodišče je zapisalo, da je bila negotovost v zvezi z valutnim tveganjem dvosmerna in končni ekonomski učinek ob sklepanju pogodbe ni bil znan nobeni od strank pogodbe. Ugotovilo je tudi, da je bila v kreditno pogodbo vključena pogodbena klavzula, ki je tožnikom omogočala, da kadarkoli v času izvrševanja pogodbe spremenijo dogovorjeno valuto kredita. V zvezi z navedeno klavzulo je, po ugotovitvah sodišča prve stopnje, banka v letih 2011, 2012 ter 2015 pritožnikom ponudila konverzijo pod posebej ugodnimi pogoji (brez administrativnih stroškov, brez notarskih stroškov, brez ponovne cenitve in ponovnega preverjanja kreditne sposobnosti). Tako je bil po ugotovitvah sodišča leta 2012 izveden sestanek, na katerem sta bili pritožnikom predstavljeni dve ponudbi za konverzijo (najetje novega kredita v EUR s fiksno obrestno mero ali menjavo valute kredita brez stroškov), ki ju pritožniki niso sprejeli. Sodišče prve stopnje je ugotovilo tudi, da je bila leta 2016 na sestanku v zvezi z zamenjavo valute kredita druga pritožnica, ki je potrdila seznanjenost z vsemi tveganji in ni želela menjave valute kredita. Po presoji sodišča je klavzula o večvalutnem kreditu bila zadosten in primeren ukrep za odvračanje valutnega tveganja. S tem ko je banka konverzijo omogočala, je po prepričanju sodišča ravnala dobroverno in na način, ki ni vodil v znatno neravnotežje pogodbenih pravic in obveznosti. Pritožniki bi se namreč s konverzijo valutnemu tveganju v prihodnje lahko izognili, čeprav so morali vzeti v zakup do tedaj nastale izgube iz naslova tečajnih razlik. Ugotavljanje, kdaj bi bil pravi trenutek za menjavo, po prepričanju sodišča ni naloga banke, ampak odločitev stranke. Nerealno je bilo po prepričanju sodišča tudi pričakovanje, da bo banka "ujela" pravi trenutek in ob pravem času svetovala strankam, naj spremenijo valuto v času, ko je tečaj zanje (še dovolj) ugoden. Sodišče je zapisalo še, da banka od kreditov v CHF ni imela nobenih nesorazmernih premoženjskih koristi. Zaradi predpisane izravnave po bančnih predpisih iz naslova valutnih razlik ni imela dobičkov, a tudi tovrstnega tveganja ni nosila.
4. Pritožniki so v pritožbi med drugim opozarjali, da prvostopenjsko sodišče ni odgovorilo na nekatera njihova ključna naziranja. V zvezi s presojo pojasnilne dolžnosti so izrecno opozarjali, da sodišče standarda pojasnilne dolžnosti ni obrazložilo v skladu s sodno prakso SEU.
[3]
Glede presoje nepoštenosti so v pritožbi med drugim navajali, da se pogoj znatnega neravnotežja po prvem odstavku 3. člena Direktive 93/13/EGS ne sme omejiti na količinsko ekonomsko presojo, ki temelji na primerjavi skupnega zneska transakcije, ki je bila predmet pogodbe, na eni strani in stroškov, ki so bili na podlagi tega pogoja naloženi potrošniku, na drugi strani. Neravnotežje v pogodbenem razmerju so izrecno umestili v pogodbeni položaj strank z vidika njihovih pravic in obveznosti. V zvezi z merilom dobre vere so opozarjali, da mora sodišče po sodni praksi SEU upoštevati strokovno znanje in izkušnje banke glede mogočih sprememb menjalnih tečajev in tveganj pri posojilih v tuji valuti. Izrecno so zapisali, da se za ugotovitev nepoštenosti pogodbenega pogoja ne zahteva slaba vera banke v subjektivnem smislu. Obširno so utemeljevali obstoj znanj in izkušenj banke v zvezi z valutnimi tveganji, ki so jih banke v okviru rednega poslovanja dolžne obvladovati. Sklicevali so se torej na dobro vero v smislu objektiviziranega merila. Neizpolnjeno pojasnilno dolžnost so tudi izrecno povezovali z znatnim neravnotežjem v pogodbenem razmerju. Posebej so zapisali, da lahko že sorazmerno majhna, a tudi počasna (dolgotrajna), le nekaj odstotna apreciacija CHF v razmerju do EUR na letni ravni v več letih pripelje do znatnih negativnih učinkov, ki so z vidika deleža "razdolžnine" in obresti za potrošnika nesorazmerni glede na višino krepitve tečaja.
5. Ker drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v slovenski pravni red, je pritožbeno sodišče štelo, da ZVPot zagotavlja višjo raven varstva od minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS. Ker pa je prvostopenjsko sodišče opravilo tudi presojo nepoštenosti, njegovo materialnopravno napačno naziranje v zvezi z nepotrebnostjo te presoje za pritožbeno sodišče ni bilo odločilno. Za pritožbeno sodišče izpolnitev pojasnilne dolžnosti banke po zastopniku v razmerju do vseh pritožnikov ni bilo sporno, a banka pojasnilne dolžnosti po presoji pritožbenega sodišča kljub temu ni ustrezno izpolnila. Čeprav pritožnikom kredit v CHF ni bil marketinško predstavljen kot ugodnejši, sta po naziranju pritožbenega sodišča nizka obrestna mera in višji znesek kredita (ob enakem mesečnem obroku) pri njih ustvarila predstavo o ugodnejšem kreditu. Banka je po presoji pritožbenega sodišča pritožnikom predstavila zgolj abstraktna, posplošena pojasnila, dolžna pa jim je bila predstaviti konkretnejše, oprijemljivejše informacije, pomembne za oceno končne cene kredita (prevzem neomejenega in nepredvidljivega tveganja).
6. Pritožbeno sodišče pa je soglašalo s presojo prvostopenjskega sodišča o dobrovernosti banke. Čeprav je ta v trenutku sklepanja pogodbe vedela, da se tečajno razmerje lahko spremeni in je to glede na svoje znanje, izkušnje, ročnost kredita in običajno dinamiko ekonomskega cikla lahko pričakovala, po presoji pritožbenega sodišča ni mogla vedeti, kdaj in v kakšni višini se bo to zgodilo. Po naziranju pritožbenega sodišča banka tudi ni mogla pričakovati apreciacije CHF v takšnem obsegu in prav tako ni mogla vedeti, da se tveganje dolgoročno ne bo uresničilo v korist pritožnikov. Zato po naziranju pritožbenega sodišča banki ni bilo mogoče očitati zlonamernega prikrivanja. Zavedanje banke o tveganosti zadolževanja v CHF zaradi nenapovedljivosti spremembe tečaja po presoji sodišča ni mogoče enačiti s pričakovanjem velike rasti CHF proti EUR.
7. Pritožbeno sodišče je soglašalo tudi s presojo prvostopenjskega sodišča v zvezi z znatnim neravnotežjem v pogodbenem razmerju. Kot pomembno je štelo, da bi se valutno tveganje lahko odvilo tudi v korist pritožnikov, pri čemer glede na ročnost konkretnega kredita in ločeno prevzetega obrestnega bremena ocena končnega ekonomskega učinka še niti ni bila mogoča. Zapisalo je tudi, da pritožniki kredita niso potrebovali izključno zaradi rešitve stanovanjskega problema, kakor tudi, da so razpolagali z določenim presežnim kapitalom, s katerim so deloma blažili učinke tečajnih nihanj. V zvezi s presojo znatnega neravnotežja je poudarilo tudi pomen večvalutne klavzule in dejstvo, da pritožniki večkrat ponujene konverzije niso sprejeli, pri čemer niso dokazali, da bi bila konverzija nesorazmerno finančno obremenjujoča ali izvedbeno zapletena oziroma da glede na višino kredita ali svojih prejemkov niso imeli možnosti za spremembo načina financiranja. Odločitev o tem, kdaj je primeren čas za konverzijo, je po naziranju pritožbenega sodišča sodila izključno v sfero pritožnikov in banka ni bila dolžna skrbeti, da jim ponudi konverzijo ob pravem času. Pritožbeno sodišče je zapisalo, da pritožniki niso izpodbijali dokazne presoje, da so imeli učinkovit ukrep, s pomočjo katerega bi se lahko razbremenili valutnega tveganja. Namesto tega so zgolj pavšalno navrgli, da "konverzija po naravi stvari nikoli ne more biti učinkovit izid iz tveganja". Trditev pritožnikov, da lahko že sorazmerno majhna počasna in dolgotrajna apreciacija CHF napram EUR pripelje do znatnih, za posojilojemalca negativnih učinkov, ki so v nesorazmerju s samo višino apreciacije tečaja glede na strukturo obrokov z vidika deleža razdolžnine in obresti skozi celotno obdobje odplačevanja, je pritožbeno sodišče štelo za nekonkretizirano (tj. brez ponazoritve z izračunom in brez primerjave s kreditom v EUR) ter tudi dokazno nepodprto. Opozorilo je še, da pritožniki niso trdili, da bi imeli težave z odplačevanjem kredita oziroma da bi jim zaradi nezmožnosti plačevanja kredita grozilo vnovčenje hipoteke ali izguba doma. Ker je po presoji pritožbenega sodišča banka ravnala v dobri veri in ni bilo izkazano znatno neravnotežje, pogodbeni pogoj ni bil nepošten in zato tudi ne ničen. Vrhovno sodišče je predlog pritožnikov za dopustitev revizije zavrnilo.
8. Pritožniki se sklicujejo na kršitev 14., 22., 23., 25., 33. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Opozarjajo na pričakovanje stabilnega financiranja, ki mu neomejeno valutno tveganje bistveno nasprotuje. Menijo, da je banka z neodgovornim kreditiranjem na trg dala izjemno tvegan finančni produkt. Pogojevanje presoje nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe z neizpolnjeno pojasnilno dolžnostjo je po naziranju pritožnikov arbitrarno ter v nasprotju s pravom Evropske unije v povezavi z načelom zaupanja v pravo. Pritožniki se v tej zvezi sklicujejo na izhodišče minimalne harmonizacije iz 8. člena Direktive 93/13/EGS. Sklicujejo se tudi na obvestilo Vlade na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki predvideva presojo nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe tudi v primeru, ko je ta določen jasno in razumljivo.
[4]
V zvezi s presojo nepoštenosti pritožniki opozarjajo na alternativno in širšo določitev nepoštenosti pogodbenih pogojev v 24. členu ZVPot, ki naj bi v primerjavi z minimalnimi zahtevami Direktive 93/13/EGS nudil višje pravno varstvo v okviru vsebinske presoje pogodbenih pogojev.
[5]
Zato po naziranju pritožnikov niti dobra vera banke še ne pomeni poštenosti pogodbenega pogoja. Pritožniki navajajo, da sodišči prve in druge stopnje v obravnavanem primeru nista opravili presoje z vidika 23. in 24. člena ZVPot ter predvsem presoje nepoštenosti z vidika prve do tretje alineje prvega odstavka 24. člena ZVPot. V tej zvezi naj sodišči ne bi podali odgovorov na trditve pritožnikov, ki so se sklicevali na nepoštenost kredita v CHF tudi iz samostojnih razlogov povzročitve znatnega neravnotežja v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Pritožniki opozarjajo na navedbe, da (i) so tečajno tveganje nosili zgolj sami; (ii) je banka svoja valutna tveganja amortizirala skladno z bančnimi predpisi; (iii) je banka kredit izplačala v domači valuti, pri čemer ni bilo potrebe po revalorizaciji denarne izpolnitve; in (iv) je CHF valuta varnega zavetja. Sodišči naj tudi ne bi podali jasnega odgovora na trditve pritožnikov, da je banka glede na bančno strokovno znanje in izkušnje vedela oziroma vsaj mogla in morala vedeti, da lahko pride do zelo velikih tečajnih sprememb v smislu krepitve tečaja CHF napram EUR. Pritožniki poudarjajo, da je napovedovanje tečajnih sprememb z večjo ali manjšo natančnostjo za sojenje povsem brezpredmetno. Ugotovitev sodišča druge stopnje, da banka v času sklepanja kreditne pogodbe ni mogla predvideti velike spremembe tečajnega razmerja, naj bi pomenila tudi, da je banka lahko predvidela, da se tveganja pritožnikov v zvezi s tečaji dolgoročno ne bodo uresničila v njihovo korist. Sodišči bi po naziranju pritožnikov morali upoštevati, da je bil v dolgoročno potrošniško stanovanjsko kreditno pogodbo vnesen element neomejenega tveganja, ki je potencialno z obrestnim tveganjem zaradi variabilne obrestne mere in še posebej z anuitetnim načinom odplačevanja pomenil tveganje zelo velike premoženjske izgube. Ta za potrošnike pomeni tveganje dolžniške spirale in posledično tveganje revščine. Ustavni vidik takšnega položaja po naziranju pritožnikov utrjuje stališče o nepoštenosti potrošniške kreditne pogodbe brez omejitve tveganja, ki ga prinaša kredit v tuji valuti. Neomejeno valutno tveganje je po naziranju pritožnikov tudi očitno v nasprotju z utemeljenimi pričakovanji povprečnega potrošnika po stabilnem kreditiranju, ki ga v bančnem okolju utemeljeno lahko pričakujejo. Ob tem lahko zaradi odplačevanja kredita s tekočimi prihodki potrošnik obvladuje tveganje le v manjši meri.
9. Pritožniki menijo, da sta sodišči vprašanje izpolnitve pojasnilne dolžnosti presojali v nasprotju s stališči SEU v zadevi
Andriciuc
, na katera sta se sicer v svoji sodbi sklicevali. Opozarjajo, da morajo informacije banke vsebovati vsaj to, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute in povečanje tujih obrestnih mer. Banka mora tudi navesti mogoče spremembe menjalnih tečajev in tveganja v zvezi s sklenitvijo posojila v tuji valuti, pri čemer ne zadošča zgolj informacija o možnosti zviševanja ali zniževanja vrednosti tuje valute.
[6]
Pritožniki poudarjajo, da jim banka v obravnavanem primeru ni nudila nobenih informacij in z njimi pred podpisom kreditne pogodbe ni bila v stiku, čeprav je vedela, da pogodbe ne bo sklenil sin prvega pritožnika. Stališče, da so pritožniki svoja upravičenja uresničevali po mandatarju oziroma zastopniku, naj bi bilo v nasprotju z zahtevo, da mora banka zagotoviti jasnost in transparentnost pogodbenih pogojev v razmerju do vseh kreditojemalcev, ki so stranke kreditne pogodbe, in naj bi bilo zato tudi arbitrarno. Pritožniki kršitev pravice do opredelitve med drugim uveljavljajo tudi v zvezi z njihovimi trditvami o: (i) asimetrično porazdeljeni možnosti uspeha v pogodbenem razmerju; (ii) enostranski porazdelitvi tveganja ob zavarovanju banke pred valutnim tveganjem in tveganjem neplačila; (iii) njihovi nezmožnosti ocene tveganja in odsotnosti tovrstnega opozorila s strani banke; (iv) posebnem bremenu ob zgodnji depreciaciji domače valute glede na obdobje odplačevanja; in (v) predvideni nižji anuiteti (zaradi ugodnejše obrestne mere) ob zavajajočem učinku prikaza preteklih tečajnih nihanj. Posebej opozarjajo, da jim ni bilo pojasnjeno, da že sorazmerno majhna, le nekaj odstotna apreciacija CHF na letni ravni lahko skozi dolgoročno odplačevanje kredita pripelje do znatnih negativnih učinkov sprejetega tveganja, ki so v nesorazmerju s samo višino apreciacije glede na strukturo obrokov z vidika deleža "razdolžnine“ in obrestnega deleža skozi celotno obdobje odplačevanja.
10. Pritožniki se sklicujejo na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19. Opozarjajo na stališče SEU v navedeni sodbi, da pogodbeni pogoji v položaju, ko povečanje neodplačane glavnice ni uravnoteženo z obrestno mero, nalagajo potrošniku nesorazmerno breme, če zahteva po preglednosti ni izpolnjena. V teh okoliščinah glede na stališče SEU tudi ni mogoče šteti, da je prodajalec ali ponudnik, če s potrošnikom transparentno posluje, lahko razumno pričakoval, da bi potrošnik takšne pogoje sprejel v okviru posamičnih pogajanj. Pritožniki opozarjajo, da je v zvezi z zahtevo dobre vere treba upoštevati vse okoliščine, s katerimi je bil poklicni dajalec kredita lahko seznanjen ob sklenitvi pogodbe, zlasti ob upoštevanju njegovega strokovnega znanja glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, neločljivo povezanih s sklenitvijo takšnega kredita. Navajajo, da je tudi drugostopenjsko sodišče zavzelo stališče, da zanesljive in natančne napovedi glede obdobja in obsega spremembe valutnega razmerja niso mogoče, da pa je dolgoročna apreciacija na določeni točki ekonomskega ciklusa sicer lahko pričakovana. Opozarjajo, da glede na stališče SEU pogoji kreditne pogodbe, ki določajo, da se plačila v fiksnih obrokih prednostno uporabljajo za poplačilo obresti (po naziranju pritožnikov tudi v primeru anuitetnega načina odplačevanja) ter da se za poplačilo salda računa, ki se lahko znatno poveča zaradi nihanj paritete med obračunsko valuto in valuto plačila, podaljša trajanje pogodbe in poveča znesek mesečnih obrokov, v škodo potrošnika povzročajo znatno neravnotežje v pravicah in obveznostih strank, kadar je zaradi teh pogojev potrošnik izpostavljen nesorazmernemu valutnemu tveganju.
[7]
Pritožniki menijo, da je bila dokazna ocena prvostopenjskega sodišča v delu, ki se nanaša na z njihove strani predlagane priče, predloženo reklamno gradivo tožene stranke in gradivo avstrijskih organov,
[8]
samovoljna in v nasprotju s pravico do poštenega postopka. Sodišče prve stopnje naj bi na drugi strani upoštevalo izključno pričevanja pri toženi stranki zaposlenih prič.
11. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-995/21 z dne 20. 1. 2025 v delu zavrnitve primarnega zahtevka pritožnikov ustavno pritožbo sprejel v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je bilo o sprejemu obveščeno Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana v odgovor nasprotni udeleženki (tj. toženi stranki iz pravde).
12. Nasprotna udeleženka se v odgovoru sklicuje na podjetniški namen pritožnikov in meni, da bi morala biti v obravnavanem primeru uporaba ZVPot izključena. Meni, da je pojasnilno dolžnost izpolnila. Opozarja, da so pritožniki v obravnavanem primeru razpolagali z določenim presežnim kapitalom, ki so ga namenili za delno blažitev tečajnega tveganja. Navaja, da pritožniki niso socialno ogroženi in jim ne grozi izguba doma. Opozarja, da so imeli pritožniki v izhodišču tudi možnost sklenitve kreditne pogodbe v EUR, kakor tudi, da so bili med izvrševanjem kreditne pogodbe trikrat (v letih 2011, 2012 in 2015) opozorjeni in pozvani k zamenjavi valute kredita. Ob obširnem povzemanju dokaznega postopka in dokazne ocene sodišč soglaša z dokazno oceno in materialnopravno presojo sodišč. Nasprotna udeleženka meni, da bi bila uporaba pravnega standarda pojasnilne dolžnosti na način, ki bi v obravnavanem primeru zahteval prikaz zelo velike depreciacije domače valute, v nasprotju s prepovedjo povratne veljave pravnih predpisov.
[9]
Navaja, da je v obravnavanem primeru izpolnila zahteve ZPotK, s čimer naj bi se utemeljeno zanesla na to, da bodo njene terjatve na podlagi sklenjene kreditne pogodbe ostale v veljavi. Zahteva po prikazu zelo velike depreciacije domače valute naj bi bila tudi nejasna in je nasprotna udeleženka (niti na podlagi gradiv Banke Slovenije) naj ne bi mogla razumno pričakovati. Nasprotna udeleženka navaja, da Direktiva 93/13/EGS, ki naj bi (z novo obveznostjo) nadomeščala nacionalno pravo, med zasebnimi subjekti ni pravno zavezujoča. Pomenila naj bi razlago
contra legem.
Navedena zahteva naj bi nasprotni udeleženki tudi nalagala nemogoče dokazno breme, ki ga v trenutku sklepanja kreditne pogodbe naj ne bi mogla pričakovati.
[10]
Posegala naj bi tudi v njeno lastninsko pravico (terjatev po kreditni pogodbi) in svobodno gospodarsko pobudo.
13. Nasprotna udeleženka opozarja tudi, da je kreditna pogodba skladno z ZPotK vsebovala opozorilo, da se ob spremembi tečaja lahko spremenijo predvideni zneski posameznih plačil.
Navaja, da sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, ni primerljiva z obravnavanim primerom. Opozarja, da se navedena sodba nanaša na kompleksnejši finančni produkt, ki ni bil vezan na tržno obrestno mero. Dodatno se tečajno tveganje ni izražalo v višini obroka, ampak v podaljšanju ročnosti odplačevanja. Nasprotna udeleženka opozarja, da je bila obravnavana kreditna pogodba sklenjena v obliki notarskega zapisa, ki pomeni najstrožjo zahtevo obličnosti. Obširno utemeljuje, da bi morala biti uporaba Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena na podlagi njenega drugega odstavka 1. člena, ker je vsebovala vse obvezne sestavine iz 7. člena ZPotK v povezavi z načelom monetarnega nominalizma iz 371. in 372. člena OZ. Opozarja, da gibanja tečaja v naprej ni mogoče napovedati in dejansko uresničenega tečajnega tveganja tudi kot banka ni mogla predvideti. Pojasnjuje, da je učinek spremembe menjalnega tečaja v obravnavanem primeru izravnal za kreditojemalca ugoden razvoj obrestne mere.
14. Odgovor nasprotne udeleženke je bil poslan pritožnikom, ki vztrajajo pri navedbah v ustavni pritožbi in torej nepoštenosti pogodbenega pogoja.
[11]
Ponavljajo navedbe v zvezi s širšim varstvom ZVPot v primerjavi z Direktivo 93/13/EGS in nasprotujejo navedbam nasprotne udeleženke o njeni izključitvi v obravnavanem primeru.
B.
15. V ustavni pritožbi pritožniki med drugim v okviru očitka kršitve 22. člena Ustave uveljavljajo kršitev pravice do obrazložene sodne odločbe glede standarda pojasnilne dolžnosti v povezavi s presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja. Senat Ustavnega sodišča je zato opravil presojo izpodbijanih sodnih odločb z vidika skladnosti s pravico do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
16. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, da lahko stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[12]
Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti sodne odločbe lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb,
[13]
vendar le, če se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih trditev in pravnih naziranj stranke in je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev. Ob sprejetem izhodišču Direktive 93/13/EGS mora sodišče vselej preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe,
[14]
ter povezanost pomena tega izhodišča s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja.
[15]
Ustavno sodišče je glede na očitek pritožnikov svojo presojo omejilo
[16]
na vidik obrazloženosti izpodbijanih sodnih odločb z vidika razlage nacionalnega prava v luči navedenih pravnih standardov iz prava Evropske unije, ki sta jih kot merodajne za odločitev v sporu sprejeli tudi sodišči v pravdnem postopku. Sodišči sta torej morali ugotoviti dejstva, ki so v okoliščinah konkretnega primera pomembna za uporabo danih meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU, ter nato podati razloge, zakaj ugotovljena dejstva v konkretnem primeru utemeljijo izpolnjenost meril, ki opredeljujejo določen pravni pojem.
[17]
V obravnavanem primeru je glede na sprejeta izhodišča sodišč za odločitev pomemben pravni standard pojasnilne dolžnosti, njegov pomen pri presoji nepoštenosti ter vsebina te presoje, kolikor se povezuje s standardoma dobre vere in znatnega neravnotežja v povezavi z merili ZVPot.
17. Skladno s sodno prakso SEU mora nacionalno sodišče v zvezi s pojasnilno dolžnostjo na podlagi Direktive 93/13/EGS ob upoštevanju okoliščin sklenitve pogodbe preučiti, ali je bil potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške svojega kredita.
[18]
Glede zahteve po transparentnosti pogodbenih pogojev, kot izhaja iz drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, je SEU poudarilo, da te zahteve, ki je navedena tudi v 5. členu te direktive, ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost.
[19]
Finančne ustanove morajo potrošnikom posredovati informacije vsaj o tem, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer.
[20]
Ponudnik mora potrošniku navesti mogoča nihanja menjalnih tečajev in tveganja, neločljivo povezana s sklenitvijo take pogodbe.
[21]
Posebej pomembna so pojasnila o tveganjih kreditojemalca v primeru velikega znižanja vrednosti valute, ki je zakonito plačilno sredstvo v državi članici njegovega stalnega prebivališča, in zvišanja tuje obrestne mere.
[22]
Ni dovolj, da se potrošniku omogoči le, da razume, da lahko glede na nihanja menjalnega tečaja gibanje paritete med obračunsko valuto in valuto plačila povzroči neugodne posledice za njegove finančne obveznosti, ampak mu je treba omogočiti tudi, da v okviru sklenitve kredita v tuji valuti razume dejansko tveganje, ki mu je izpostavljen v celotnem pogodbenem obdobju v primeru velikega znižanja vrednosti valute, v kateri prejema dohodke, glede na obračunsko valuto.
[23]
Tako se mora povprečni potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, zavedati možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, na katero je kredit vezan, in mora oceniti morebitne pomembne ekonomske posledice za svoje finančne obveznosti.
[24]
Prav tako v okviru valutnega kreditiranja zahteve po preglednosti ni mogoče izpolniti s tem, da se potrošniku posredujejo informacije, pa čeprav obširne, če temeljijo na domnevi, da bo razmerje med obračunsko valuto in valuto plačila ostalo stabilno ves čas trajanja te pogodbe.
[25]
Kreditodajalec mora torej glede na sodno prakso SEU v sklopu pojasnil valutnega tveganja pojasniti vsaj vpliv zelo velike depreciacije domače valute (in povečanja tujih obrestnih mer) na obroke za odplačilo kredita.
18. Člen 24 ZVPot je določal, da se pogodbeni pogoji štejejo za nepoštene, če: (i) v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank ali (ii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika, ali (iii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval, ali (iii) nasprotujejo načelu poštenja in vestnosti. Ničnostno sankcijo za nepoštene pogodbene pogoje je določal drugi odstavek 23. člena ZVPot. Direktiva 93/13/EGS, ki temelji na načelu minimalne harmonizacije,
[26]
v prvem odstavku 3. člena določa, da velja pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Direktiva ne nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere je mogoče v primeru, da pogodbeni pogoj v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, ugotoviti nepoštenost tega pogoja, ne da bi bilo treba v takem primeru preveriti zahtevo dobre vere.
[27]
Presojo nepoštenosti v okviru ZVPot je treba vselej opraviti ob upoštevanju vsaj minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je v tej zvezi razvilo SEU.
19. SEU se je tudi o vsebini meril nepoštenosti pogodbenih pogojev že velikokrat izreklo. Nedovoljenost se presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe, pri čemer so upoštevne vse okoliščine, ki bi jih ponudnik (banka) lahko poznal (poznala) ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno kasnejše izvajanje, ker pogodbeni pogoj lahko pomeni neravnotežje med strankama, ki se pokaže šele v fazi izvajanja pogodbe.
[28]
Znatno neravnotežje je treba presojati glede na vsebino pogodbenega pogoja in ne glede na to, kako se v praksi uporablja.
[29]
Pri presoji znatnega neravnotežja v pravicah in obveznostih strank kreditne pogodbe je treba upoštevati vse okoliščine, s katerimi je bil poklicni dajalec kredita lahko seznanjen ob sklenitvi te pogodbe (zlasti ob upoštevanju njegovega strokovnega znanja glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, neločljivo povezanih s sklenitvijo takega kredita) in ki so lahko vplivale na poznejše izpolnjevanje pogodbe in na pravni položaj potrošnika.
[30]
S pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti nacionalno sodišče, se namreč zdi, da pogodbeni pogoji iz postopka v glavni stvari potrošniku, če prodajalec ali ponudnik ni izpolnil zahteve po preglednosti v zvezi s tem potrošnikom, nalagajo nesorazmerno tveganje v primerjavi s prejetimi storitvami in zneskom kredita, saj je posledica njihove uporabe ta, da mora potrošnik nositi stroške gibanja terminskih menjalnih tečajev.
[31]
20. Ustavno sodišče je o bistveno enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo št. Up-14/21 je ustavni pritožbi ugodilo, enako je storilo tudi v kasnejših odločbah št. Up-1181/20 z dne 3. 5. 2023, št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022, št. Up-54/19 z dne 6. 7. 2023, št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023, št. Up-810/20 z dne 4. 1. 2024, št. Up-5/21 z dne 9. 9. 2024, št. Up-232/22 z dne 9. 9. 2024, št. Up-287/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-504/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-548/21 z dne 9. 12. 2024, Up-626/21 z dne 3. 3. 2025, Up-828/21 z dne 3. 3. 2025, Up-856/21 z dne 3. 3. 2025 in Up-960/21 z dne 3. 3. 2025. Sodišči sta pritožnike v obravnavanem primeru glede na namen sklenitve kreditne pogodbe šteli za potrošnike. Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti).
[32]
Zahteva po jasnosti in razumljivosti pogodbenih pogojev in (alternativna) merila za presojo njihove nepoštenosti s posledico ničnosti so bila v trenutku sklepanja kreditne pogodbe tudi že zakonsko določena.
[33]
Ne gre torej za položaj, ko zakon minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS ne bi implementiral oziroma bi bila njegova vsebina v nasprotju z določbami navedene direktive.
21. Kot je ugotovilo že pritožbeno sodišče iz obrazložitve prvostopenjske sodbe, v obravnavanem primeru ni mogoče razbrati izpolnitve pojasnilne dolžnosti. Sodišče prve stopnje je v izhodišču štelo, da sicer jasno pogodbeno besedilo (vključno s klavzulo o prevzemu tveganja) ni zadoščalo za jasnost in razumljivost kredita v tuji valuti. Na podlagi zgoraj navedene sodne prakse SEU je očitno, da jasno pogodbeno besedilo (z izjavo o prevzemu tveganja) in odsotnost (naklepnega) zavajanja na strani banke ne zadoščata za izpolnitev standarda pojasnilne dolžnosti. Zavedanja dejanskih posledic velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na višino potrošnikovih kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita glede na merila pravnega standarda pojasnilne dolžnosti tudi ni mogoče enačiti s predstavitvijo alternativne kreditne ponudbe in golim opozorilom na možnost spremembe mesečne anuitete v posledici spremembe tečaja. Na navedeno ne vpliva niti opozorilo, da se kredit načeloma jemlje v valuti, v kateri kreditojemalec prejema plačo, in okoliščina, da so bile za sklenitev kredita v CHF predvidene strožje zahteve kreditne sposobnosti. Še posebej to velja v primeru, če so pritožniki zaradi ugodnejše obrestne mere dobili vtis, da je kredit v CHF ugodnejši od kredita v EUR. Na navedeni zaključek tudi ne more vplivati okoliščina, da so pritožniki več let po najemu kredita zavrnili možnost konverzije (pod zanje neugodnimi pogoji), saj gre v primeru pojasnilne dolžnosti očitno za obveznost banke, ki velja v predpogodbeni fazi. Glede na navedeno sodišče prve stopnje sodbe ni obrazložilo v ključnem delu presoje, s čimer je kršilo pravico pritožnice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
22. Pritožbeno sodišče je najprej sprejelo izhodišča, da (i) iz obrazložitve prvostopenjske sodbe ni mogoče razbrati izpolnitve standarda pojasnilne dolžnosti in (ii) so pritožniki že s kreditno pogodbo prevzeli neomejeno valutno tveganje.
Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja predvideva Direktiva 93/13/EGS ob upoštevanju navedenih meril SEU, ni mogoče spregledati, da so pritožniki v pritožbi med drugim opozarjali na strokovno kvalificirano poznavanje valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke, kar so povezovali s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti (tj. objektivizirano merilo dobre vere). Teh okoliščin ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Omenjene trditve pritožnikov že na podlagi prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je za njegovo razlago razvilo SEU, pomenijo upoštevne elemente presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Iz navedenega razloga omenjene navedbe pritožnikov niso nebistvene, očitno neutemeljene ali neupoštevne. S tem ko se pritožbeno sodišče pri obravnavi nepoštenosti do navedenih vidikov ni opredelilo, je kršilo pravico pritožnikov do opredelitve iz 22. člena Ustave.
23. Iz obrazložitve pritožbenega sodišča, ki je kot upoštevno materialnopravno podlago za odločitev izrecno štelo ZVPot v povezavi z (minimalnimi) jamstvi Direktive 93/13/EGS, ni mogoče razbrati, zakaj je za ugotovitev, da pogodbeni pogoj v obravnavanem primeru ni nepošten, pomembna odsotnost ponazoritve materializacije valutnega tveganja. Slednjega je namreč tudi pritožbeno sodišče izhodiščno že umestilo v kreditno pogodbo z ugotovitvijo, da so valutno tveganje nosili pritožniki. Če se glede na sprejeto izhodišče pritožbenega sodišča (in tudi skladno z upoštevnimi minimalnimi standardi Direktive 93/13/EGS) neravnotežje presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe in z vidika pogodbenega položaja pogodbenih strank, ostane pomen odsotnosti ponazoritve razvoja tega tveganja za odločitev nepojasnjen. Enako velja tudi za pomen posledic uresničitve valutnega tveganja v konkretnem primeru (količinske ekonomske presoje), ki je že z vidika pritožbenega stališča pritožnikov nepomemben za odločitev. Pritožniki, ki so že v pritožbi opozarjali na nepomembnost tega izhodišča, po presoji Ustavnega sodišča iz obrazložitve drugostopenjske sodbe ne morejo razbrati, zakaj je bil njihov zahtevek zavrnjen. To še toliko bolj velja v primeru, ko iz obrazložitve pritožbenega sodišča tudi ni mogoče razbrati pomena neizpolnjene pojasnilne dolžnosti za presojo (ne)poštenosti po alternativnih kriterijih 24. člena ZVPot.
[34]
Zato je po presoji Ustavnega sodišča tudi pritožbeno sodišče kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. Z vidika nepoštenosti pogodbenega pogoja sicer pogodbena možnost konverzije na načelni ravni ni brez pomena.
[35]
Vendar iz obrazložitve pritožbenega sodišča ni mogoče razbrati, kako bi možnost konverzije ob ugotovljeni pretežno enostranski porazdelitvi tečajnega tveganja v breme pritožnikov in realizaciji nateklih tečajnih izgub, lahko (odločilno) vplivala na presojo nepoštenosti. Iz obrazložitve tudi ni mogoče razbrati, kako bi na presojo nepoštenosti in torej ničnosti pogodbe lahko vplivale ponudbe banke (več let) po sklenitvi kreditne pogodbe.
[36]
Navedeno sicer ne pomeni, da je nujno izključena vsaka možnost upoštevnosti med izvrševanjem pogodbe ponujene konverzije pri drugih pravnih vprašanjih, s katerimi pa Ustavno sodišče ni soočeno.
[37]
Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat Ustavnega sodišča. Sodbi je v izpodbijanem delu razveljavil in zadevo vrnil v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani. Ker je senat Ustavnega sodišča sodni odločbi v izpodbijanem delu razveljavil že zaradi kršitve 22. člena Ustave, mu očitkov o drugih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
C.
24. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Odločbo je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Predsednik senata
[1]
Prvi pritožnik je bil kreditojemalec in zastavitelj, druga in tretja pritožnica sta bili porokinji, solidarni plačnici in zastaviteljici, četrta pritožnica pa zastaviteljica.
[2]
Pritožniki ne izpodbijajo odločitve sodišč v delu dajatvenega zahtevka, s katerim so v posledici ničnosti zahtevali plačilo v korist banke.
[3]
Pritožniki so se sklicevali na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc.
[4]
Pritožniki opozarjajo tudi na Smernice glede razlage in uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL C 323, 27. 9. 2019). V tej zvezi se sklicujejo tudi na sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020, ki jo vidijo kot nadaljevane sodbe SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
, C-484/08, z dne 3. 6. 2010.
[5]
Pritožniki se sklicujejo tudi na sodbo SEU v zadevi
Pereničová in Perenič
, C-453/10, z dne 15. 3. 2012.
[6]
Sklicujejo se tudi na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, z dne 10. 6. 2021.
[7]
Pritožniki se sklicujejo tudi na sodbo SEU v združenih zadevah
Profi Credit Polska
, C-84/19, C-222/19 in C-252/19, z dne 3. 9. 2020.
[8]
Sklicujejo se na gradiva Avstrijske narodne banke in Avstrijskega nadzornega organa za finančne trge.
[9]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe SEU v zadevah
"Goed Wonen"
, C-376/02, z dne 26. 4. 2005;
Amministrazione delle finanze dello Stato proti San Giorgio
, C-199/82, z dne 9. 11. 1983 in Impact, C-268/06, z dne 15. 4. 2008. Navaja tudi sodbo Splošnega sodišča Evropske unije v zadevi
Corneli proti ECB
, T-502/19, z dne 12. 10. 2022. Sklicuje se tudi na sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevah
Hanževački proti Hrvaški
z dne 5. 9. 2023 in
Petko Petkov proti Bolgariji
z dne 19. 2. 2013.
[10]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe ESČP v zadevah
Wyszyński proti Poljski
z dne 24. 3. 2022,
Todorov in drugi proti Bolgariji
z dne 13. 7. 2021,
Lelas proti Hrvaški
z dne 20. 5. 2010,
Rotaru proti Romuniji
z dne 4. 5. 2000,
Rola proti Sloveniji
z dne 4. 6. 2019,
Pintar in drugi proti Sloveniji
z dne 14. 9. 2021,
R.Sz. proti Madžarski
z dne 2. 7. 2013
, Microintelect OOD proti Bolgariji
z dne 4. 3. 2014,
Markus proti Latviji
z dne 11. 6. 2020,
Centro Europa 7 S.r.l. in Di Stefano proti Italiji
z dne 7. 6. 2012 in
Krivtsova proti Rusiji
z dne 12. 7. 2022.
[11]
Dodatno se sklicujejo se na sklep SEU v zadevi
Eurobank Bulgaria
, C-117/23, z dne 18. 10. 2023.
[12]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22).
[13]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09), 10. točka obrazložitve.
[14]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS; prim. sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020, 46. in 47. točka obrazložitve.
[15]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22), 20. točka obrazložitve. Posebej glede povezave med zahtevo po preglednosti in nepoštenostjo v primeru glavnega predmeta pogodbe glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021, 90.–103. točka obrazložitve. Glede umestitve te povezave v okviru nacionalne presoje glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, predvsem 78. točko obrazložitve, ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, predvsem 15.
–21. točko obrazložitve
.
[16]
Pri tem senat Ustavnega sodišča opozarja, da je glede pomena pojasnilne dolžnosti pri presoji in glede same presoje (ne)poštenosti pogodbenih pogojev treba upoštevati odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21.
[17]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/13 z dne 23. 1. 2014 (Uradni list RS, št. 14/14, in OdlUS XX, 32), 11. točka obrazložitve. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21. Sodba SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, C-448/17, z dne 20. 9. 2018, na katero se sklicuje nasprotna udeleženka, se ni nanašala na kredit v tuji valuti.
[18]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 49.–51. točka obrazložitve
,
zadevi
OTP Bank in OTP Faktoring,
C-51/17, z dne 20. 9. 2018 (v nadaljevanju zadeva OTP), 74., 75. in 78. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 70. in 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49.–51. točka obrazložitve. Navedenih sodb SEU sicer z izjemo zadeve
Andriciuc
sodišči v postopku nista mogli upoštevati, saj so bile izdane po izdaji izpodbijanih sodb, vendar jih senat Ustavnega sodišča v tej odločbi navaja, ker so upoštevne z vidika aktualne razlage Direktive 93/13/EGS. Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PDEU), imajo
ex tunc
pravni učinek in izražajo, kar je v normi prava Evropske unije
ab initio
. Glej K. Lenaerts, I. Maselis, K. Gutman, EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford 2014, str. 246.
[19]
Sodbi SEU v zadevah
Kásler
in Káslerné Rábai
, C-26/13, z dne 30. 4. 2014, 71. in 72. točka obrazložitve, in
Bucura
, C-348/14, z dne 9. 7. 2015, 52. točka obrazložitve.
[20]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 49. točka obrazložitve. Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
OTP
, 74. točka obrazložitve, in tam navedeno sodno prakso.
[21]
Prim. sodbe SEU v zadevah
Andriciuc
, 50. točka obrazložitve, in
OTP
, 75. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, 50. in 51. točka obrazložitve.
[22]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 48. točka obrazložitve.
[23]
Prav tam, 51. točka obrazložitve.
[24]
Prim. sodbo SEU v zadevi
OTP
, 78. točka obrazložitve, podobno tudi sodba SEU v zadevi
A. S.A.
, C-212/20, z dne 18. 11. 2021, 42. in 43. točka obrazložitve.
[25]
Sodbi SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od
C-776/19
do C-782/19, 74. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 53. točka obrazložitve.
[26]
Prim. 8. člen Direktive 93/13/EGS in sodbo SEU v zadevi
Verein für Konsumenteninformation
, C-191/15, z dne 28. 7. 2016, 55. točka obrazložitve.
[27]
Sodba SEU v zadevi
NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR, C
-405/21, z dne 13. 10. 2022.
[28]
Tako sodba SEU v zadevi
Bucura
, 48. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[29]
Sklep SEU v zadevi
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria
, C-602/13, z dne 11. 6. 2015, 50. točka obrazložitve.
[30]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 54. točka obrazložitve.
[31]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 69. točka obrazložitve.
[32]
Nobeno sodišče v postopku torej ni zavzelo stališča, da je uporaba pravnih standardov Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena. Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
Trapeza Peiraios,
C-243/20, z dne 21. 12. 2021, 51.–63. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 37/2023 z dne 20. 3. 2024, 9.–26. točka obrazložitve.
[33]
Glej 22., 23. in 24. člen ZVPot. Tudi ZPotK je v tretjem odstavku 21. člena izrecno določal, da se ne glede na določbe tega zakona uporabljajo tudi določbe drugih predpisov, ki so ugodnejše za potrošnika.
[34]
Glede ustavne dimenzije pojasnilne dolžnosti glej podrobneje odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 23.–29. točka obrazložitve.
[35]
Glej prav tam, op. št. 118.
[36]
Podobno kot SEU pojasnjuje za primer novacije, ki bi načeloma morala doseči položaj, kot da nepošteni pogodbeni pogoj nikoli ni obstajal, oziroma temeljiti na potrošnikovem informiranem soglasju ob dodatnem pogoju, da ni nepošten tudi nov dogovor. Prim. sodbo SEU v zadevi
Bank BPH
, C-19/20, z dne 29. 4. 2021, 50. točko obrazložitve.
[37]
Sodišče prve stopnje se je na ponudbo banke h konverziji sklicevalo v zvezi z utemeljitvijo poštenosti pogodbenega pogoja in torej ne v zvezi z morebitnim vplivom na vrnitvene zahtevke (prim. drugi odstavek 82. člena OZ).