U-I-191/23
Natisni
Opravilna št.:
U-I-191/23
Datum odločitve:
18. 12. 2024
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2024:U.I.191.23
Akt:
Zakon o zaščiti živali (Uradni list RS, št. 38/13 – uradno prečiščeno besedilo, 92/20, 159/21 in 109/23) (ZZZiv), 5., 6. in 7. odst. 31. čl.
Izrek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti petega, šestega in sedmega odstavka 31. člena Zakona o zaščiti živali (Uradni list RS, št. 38/13 – uradno prečiščeno besedilo, 92/20, 159/21 in 109/23) se zavrne.
Evidenčni stavek:
Če je pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti (in zakonitosti) predpisa očitno neutemeljena, jo Ustavno sodišče zavrne.
Geslo:
1.5.51.1.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrnitev pobude - Ker je očitno neutemeljena.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 26.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
MALA HIŠA, zavetišče za živali, d. o. o., Moravske Toplice, in drugi
Datum vloge:
21. 9. 2023
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrnitev
Dokument:
US34017
Dokument v PDF obliki:
U-I-191-23.pdf
170 KB
Prenesite datoteko
U-I-191-23_Pritrdilno LM dr. Šugman Stubbs.pdf
99 KB
Prenesite datoteko
U-I-191-23 - Odklonilno LM dr. Kogovšek Šalamon.pdf
113 KB
Prenesite datoteko
U-I-191-23 - Odklonilno LM dr. Mežnar.pdf
99 KB
Prenesite datoteko
U-I-191/23-8
18. 12. 2024
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude družbe MALA HIŠA, zavetišče za živali, d. o. o., Moravske Toplice, in drugih, ki jih vse zastopa Dušan Medved, odvetnik v Krškem, na seji 18. decembra 2024
sklenilo:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti petega, šestega in sedmega odstavka 31. člena Zakona o zaščiti živali (Uradni list RS, št. 38/13 – uradno prečiščeno besedilo, 92/20, 159/21 in 109/23) se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pobudniki navajajo, da izpodbijajo 31. člen Zakona o zaščiti živali (v nadaljevanju ZZZiv), in sicer "še zlasti" peti, šesti in sedmi odstavek navedenega člena, ki določajo pravila glede kritja stroškov v zvezi z živalmi v zavetiščih. Pojasnjujejo, da gre za ureditev, ki je bila spremenjena z Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o zaščiti živali (Uradni list RS, št. 159/21 – v nadaljevanju ZZZiv-E). Zatrjujejo neskladje izpodbijanih določb z 72. členom in prvim odstavkom 74. člena ter 155. členom Ustave, pa tudi s 1., 2. in 27. členom ZZZiv ter 15.a členom Stvarnopravnega zakonika (Uradni list RS, št. 87/02, 91/13 in 23/20 – v nadaljevanju SPZ). Navajajo, da mora po novi ureditvi stroške dnevne oskrbe za čas od 30. do 120. dneva, ko je žival v zavetišču, kriti imetnik zavetišča. Šlo naj bi za stroške zagotavljanja potreb po hrani in vodi ter ustrezne veterinarske oskrbe. Enako naj bi veljalo za oskrbo živali, ki imajo lastnike, vendar so jim te odvzete v inšpekcijskih postopkih. Pobudniki zatrjujejo, da je prišlo do občutnega in nesprejemljivega povečanja finančnega pritiska na imetnike zavetišč, ki izvajajo oskrbo živali v zavetiščih kot gospodarsko javno službo v javnem interesu na podlagi koncesijskih pogodb. Po prej veljavni ureditvi naj bi se zapuščeno žival lahko usmrtilo po 30 dneh od dneva, ko je bila nameščena v zavetišče, če je ni bilo možno oddati.
2. Izpodbijana ureditev naj bi bila v neskladju s pravico do zdravega življenjskega okolja. Odgovornost za zaščito živali kot čutečih bitij naj bi bila na ljudeh. Zapuščenim živalim naj bi bilo treba zagotoviti pomoč in oskrbo, za kar naj bi bile odgovorne država in občine. Dodatnega finančnega bremena naj ne bi bilo mogoče prevaliti na imetnike zavetišč, ki dodatnih stroškov ne zmorejo pokrivati. To naj bi vodilo v zapiranje zavetišč, kar naj bilo v škodo živalim. Oskrba zapuščenih in odvzetih živali naj bi bila bistvenega pomena za vzdrževanje zdravega življenjskega okolja.
3. Kršitev pravice do svobodne gospodarske pobude pobudniki utemeljujejo z navedbami, da so zavetišča po zakonu in koncesijskih pogodbah dolžna zagotoviti mesta zapuščenim in odvzetim živalim, pri čemer pa nimajo nikakršne možnosti, da bi zahtevala plačilo dodatnih stroškov od države oziroma občin, niti višjih stroškov ne morejo prevaliti na nikogar. Pobudniki pojasnjujejo, da zavetišča delujejo v javnem interesu, vendar morajo hkrati poslovati rentabilno, v skladu s splošnimi ekonomskimi načeli. Od zavetišč naj bi se pričakovalo, da delujejo neekonomično in z velikimi finančnimi izgubami. Izvajalci oskrbe živali v zavetiščih naj v prihodnje ne bi več želeli sklepati novih koncesijskih pogodb.
4. Kršitev prepovedi povratne veljave pravnih aktov pobudniki utemeljujejo z navedbami, da izpodbijana ureditev močno in občutno posega v položaj izvajalcev javne službe oskrbe zapuščenih ter odvzetih živali, ki naj bi že imeli sklenjene koncesijske pogodbe. Te naj bi vsebovale določene pogoje glede na dosedanjo ureditev financiranja, ki izvajalcev ni silila nositi stroškov oskrbnine za živali, ki so bile v zavetišču več kot 30 dni. Nove finančne zahteve naj bi bile nerealne.
5. Pobudniki predlagajo, naj Ustavno sodišče izpodbijano ureditev razveljavi, predlagajo pa tudi zadržanje njenega izvrševanja do končne odločitve Ustavnega sodišča.
6. Predlog za začasno zadržanje izvrševanja izpodbijane ureditve je Ustavno sodišče zavrnilo s sklepom št. U-I-191/23 z dne 12. 10. 2023, ker pogoji iz prvega odstavka 39. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) niso bili izpolnjeni.
B.
Pravni interes
7. Pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti predpisa ali splošnega akta, izdanega za izvrševanje javnih pooblastil, lahko da, kdor izkaže pravni interes ob vložitvi pobude (prvi odstavek 24. člena ZUstS). Ta je podan, če predpis ali splošni akt, izdan za izvrševanje javnih pooblastil, katerega oceno pobudnik predlaga, neposredno posega v njegove pravice, pravne interese oziroma v njegov pravni položaj (drugi odstavek 24. člena ZUstS). Ker pobudo vlaga več pobudnikov, za izpolnjenost pogoja pravnega interesa zadošča, da pravni interes izkaže (vsaj) en pobudnik.
8. Pobudnica MALA HIŠA, zavetišče za živali, d. o. o., Moravske Toplice, navaja, da izvaja oskrbo zapuščenih živali in da ima (med drugim) z Mestno občino Murska Sobota sklenjeno Koncesijsko pogodbo za opravljanje obvezne občinske gospodarske javne službe pomoči, oskrbe in namestitve zapuščenih živali v zavetišču na območju Mestne občine Murska Sobota z dne 14. 12. 2022 (v nadaljevanju koncesijska pogodba). Koncesijska pogodba je tudi priložena pobudi in iz nje izhaja, da koncesijsko razmerje traja osem let s pričetkom 1. 1. 2023 (prvi odstavek 12. člena koncesijske pogodbe). Pobudnica je torej izkazala, da je imetnica zavetišča v smislu tretjega odstavka 27. člena ZZZiv ter da izvaja s tem povezane naloge oziroma dejavnosti. To pomeni, da je že na podlagi same izpodbijane ureditve (ne da bi moral biti na njeni podlagi izdan še posamični akt) zavezana nositi sporne stroške oskrbe živali.
9. V primeru, če imetnik zavetišča ravna v nasprotju s šestim odstavkom 31. člena ZZZiv, takšno ravnanje izpolnjuje znake prekrška po 17. točki prvega odstavka 45. člena ZZZiv, za katerega je v skladu s tem členom ZZZiv predpisana globa. Vendar iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da je pravni interes za vložitev pobude izkazan, četudi pobudnik pobude ne vloži skupaj z ustavno pritožbo zoper posamični pravni akt, ki se opira na zanj ustavno sporne določbe splošnega akta, če bi pobudnik izdajo takega posamičnega akta lahko izzval zgolj tako, da bi ravnal v nasprotju s prisilnimi predpisi,
[1]
oziroma tako, da bi se izpostavil nesprejemljivemu pravnemu tveganju.
[2]
Iz tega razloga Ustavno sodišče tudi v primerih, ko bi pobudnik izdajo posamičnega akta lahko dosegel le tako, da bi izpolnil znake prekrška, šteje, da je pravni interes za začetek postopka za oceno ustavnosti splošnega akta podan.
[3]
10. Po povedanem je treba navedeni pobudnici priznati pravni interes za vloženo pobudo. Z vprašanjem, ali tudi drugi pobudniki izkazujejo pravni interes, se Ustavnemu sodišču ni bilo treba ukvarjati, saj zadostuje, da pravni interes izkaže eden od pobudnikov.
Obseg presoje
11. Upoštevaje vsebino očitkov je Ustavno sodišče štelo, da pobudniki izpodbijajo peti, šesti in sedmi odstavek 31. člena ZZZiv, kolikor omejujejo stroške v zvezi z zapuščenimi živalmi,
[4]
ki jih krijejo občine, na 30 dni. Peti odstavek 31. člena ZZZiv določa, da občina krije stroške odlova in prevoza živali, veterinarskega pregleda živali ob namestitvi, veterinarske oskrbe živali ob namestitvi, če je ta potrebna, označitve, sterilizacije in kastracije živali ter stroške dnevne oskrbe živali
[5]
v zavetišču za prvih 30 dni, razen v primerih iz tretjega odstavka tega člena.
[6]
Šesti odstavek 31. člena ZZZiv določa, da po 30. dnevu od namestitve krije nadaljnje stroške dnevne oskrbe živali imetnik zavetišča, v katerem je žival nameščena. Sedmi odstavek 31. člena ZZZiv določa, da v primerih iz tretjega odstavka tega člena krije stroške za prvih 30 dni občina, za katero izvaja javno službo oskrbe zapuščenih živali zavetišče, ki živali ne more sprejeti, po 30. dnevu pa krije stroške imetnik zavetišča, ki živali ne more sprejeti.
12. Med postopkom pred Ustavnim sodiščem je bil sprejet Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o zaščiti živali (Uradni list RS, št. 109/23 – ZZZiv-F), ki izpodbijane ureditve ne spreminja.
Presoja očitkov
13. Drugi odstavek 26. člena ZUstS določa, da Ustavno sodišče pobudo zavrne, če je očitno neutemeljena ali če od odločitve ni pričakovati rešitve pomembnega pravnega vprašanja.
14. Pobudniki zatrjujejo neskladje izpodbijane ureditve z ustavnim varstvom okolja po 72. členu Ustave, ki v prvem odstavku določa, da ima vsakdo v skladu z zakonom pravico do zdravega življenjskega okolja. Država skrbi za zdravo življenjsko okolje ter v ta namen zakon določa pogoje in načine za opravljanje gospodarskih in drugih dejavnosti (drugi odstavek 72. člena Ustave). V skladu s tretjim odstavkom 72. člena Ustave varstvo živali pred mučenjem ureja zakon. Določitev pravil o delitvi stroškov oskrbe živali, ki jim pobudniki nasprotujejo, ker naj bi jim nalagala nevzdržno finančno breme, še ne pomeni, da je država opustila svoje dolžnosti na zadevnem področju zaščite živali. Zakon določa, da se zapuščenim živalim zagotavljajo pomoč, oskrba in namestitev v zavetiščih
[7]
ter da je zagotavljanje zavetišč lokalna zadeva javnega pomena, ki se izvršuje kot javna služba.
[8]
Občina je tista, ki odloči, ali bo sama zagotovila zavetišče ali pa bo to storila s podelitvijo koncesije.
[9]
Trditev o visokih stroških oskrbe živali in neučinkovitem sistemu pobudniki ne konkretizirajo, temveč so njihove navedbe splošne in z njimi ni mogoče utemeljevati domnevnega neskladja izpodbijane ureditve s pozitivnimi obveznostmi države iz 72. člena Ustave. Očitka pobudnikov o neskladju izpodbijane ureditve z 72. členom Ustave ni mogoče preizkusiti.
15. Po mnenju pobudnikov je izpodbijana ureditev v neskladju s pravico do svobodne gospodarske pobude iz prvega odstavka 74. člena Ustave. Svobodna gospodarska pobuda je zagotovljena vsem gospodarskim subjektom pri njihovem gospodarskem poslovanju in pomeni predvsem svobodno ustanovitev gospodarskega subjekta (pod zakonskimi pogoji), njegovo vodenje v skladu z ekonomskimi načeli (upoštevaje prisilne predpise), svobodno izbiro dejavnosti, s katero gospodarski subjekti uresničujejo svoje pridobitne interese v konkurenci na tržišču, izbiro poslovnih partnerjev in podobno, ne glede na velikost, statusno obliko ali druge značilnosti.
[10]
Za pobudnike je sporno, da občina krije stroške dnevne oskrbe živali samo za prvih 30 dni, odkar je žival v zavetišču. Vendar to ne pomeni, da imetniki zavetišč v nadaljevanju nosijo te stroške ves čas, dokler je žival v zavetišču. Če zapuščene živali ni mogoče oddati, po 120-ih dneh od dneva, ko je bila nameščena v zavetišče, stroške dnevne oskrbe živali krije Republika Slovenija.
[11]
To pomeni, da nosijo imetniki zavetišč navedene stroške 90 dni ali približno tri mesece, po tem pa stroške nosi država, kar navajajo tudi pobudniki, takšna ureditev pa je imetnikom zavetišč v korist. Po prej veljavni ureditvi (pred uveljavitvijo ZZZiv-E) so se imetniki zavetišč z usmrtitvijo živali dejansko lahko izognili stroškom, ki bi jih sicer morali nositi sami vse od 30. dneva naprej oziroma dokler bi bila žival živa.
[12]
Ali je bila praksa takšna ter kakšen vpliv je imela možnost usmrtitve živali na poslovanje imetnikov zavetišč, pobudniki niti ne pojasnijo. Kot je bilo že navedeno, trditve o visokih stroških niso konkretizirane. Pobudniki ne prikažejo oziroma ne opredelijo višine stroškov daljše oskrbe živali in ne obrazložijo, kako ti stroški vplivajo na njihovo poslovanje. Navedbam pobudnikov, da jim izpodbijana ureditev onemogoča svobodno odločanje pri poslovanju v skladu z ekonomskimi načeli, zato ni mogoče slediti. Pri tem ni mogoče spregledati, da imetniki zavetišč pridobivajo sredstva za vzpostavitev in delovanje zavetišč iz različnih virov.
[13]
Za utemeljitev zatrjevane protiustavnosti ne zadostuje posplošeno zatrjevanje, da izpodbijana ureditev za imetnike zavetišč pomeni poslovanje z izgubo oziroma da ne omogoča nadaljnjega izvajanja dejavnosti. Očitek pobudnikov o neskladju izpodbijane ureditve s prvim odstavkom 74. člena Ustave je očitno neutemeljen.
16. Pobudniki navajajo, da je izpodbijana ureditev v neskladju s 155. členom Ustave, ki v prvem odstavku določa, da zakoni, drugi predpisi in splošni akti ne morejo imeti učinka za nazaj (prepoved retroaktivnosti), v drugem odstavku navedenega člena pa je navedena izjema od te splošne prepovedi. Ob uveljavitvi ZZZiv-E naj bi imeli pobudniki kot imetniki zavetišč že sklenjene koncesijske pogodbe z občinami (pobudi so tudi priložene nekatere pogodbe, ki so bile sklenjene pred uveljavitvijo ZZZiv-E). ZZZiv-E je bil sprejet 22. 9. 2021 in velja od 16. 10. 2021. To pomeni, da je bil za začetek uporabe izpodbijane ureditve določen trenutek po njeni uveljavitvi. Izpodbijana ureditev ne učinkuje tako, da bi za nazaj posegala v pravne položaje ali pravna dejstva, ki bi bili zaključeni v času veljavnosti prejšnjega pravnega akta. Za koncesijska razmerja je značilno, da se nanašajo na izpolnjevanje obveznosti ali opravljanje storitev (lahko tudi ponavljajoče se) skozi daljše časovno obdobje, ki kot tako v času veljavnosti prejšnjega pravnega akta še ni bilo zaključeno (
negotia pendentia
). Na ugotovitev, da v času veljavnosti prejšnjega pravnega akta pravno razmerje še ni bilo zaključeno, tudi ne vpliva, če so bile v posameznih primerih že izdane (pravnomočne) odločbe o podelitvi koncesije. Pravnomočna odločba o podelitvi neke pravice, četudi gre za pridobljeno pravico, sama po sebi ne zagotavlja, da se ta odločba v prihodnje, pod pogoji, določenimi z zakonom, ne bo nikoli več spremenila.
[14]
Tudi očitek pobudnikov o neskladju izpodbijane ureditve s 155. členom Ustave je torej očitno neutemeljen.
17. V zvezi z zatrjevanim neskladjem med izpodbijano ureditvijo in 1., 2. in 27. členom ZZZiv (zaščita živali in skrb za zapuščene živali) ter 15.a členom SPZ (ki določa, da živali niso stvari, temveč čuteča živa bitja) je treba navesti, da Ustavno sodišče ni pristojno ocenjevati medsebojne skladnosti zakonov, razen če bi bila posledica neskladja med dvema ali več zakoni taka notranja nasprotja znotraj pravnega reda, da bi že kršila načelo pravne države (2. člen Ustave). V obravnavanem primeru pa je očitno, da tak položaj ni podan.
18. Iz vsega navedenega izhaja, da je pobuda očitno neutemeljena, zato jo je Ustavno sodišče zavrnilo.
C.
19. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi drugega odstavka 26. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, Dr. Dr. Klemen   (Oxford ZK, Harvard ZDA), dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Sklep je sprejelo s šestimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovali sodnici Mežnar in Kogovšek Šalamon, ki sta dali odklonilni ločeni mnenji. Sodnica Šugman Stubbs je dala pritrdilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-192/16 z dne 7. 2. 2018 (Uradni list RS, št. 15/18, in OdlUS XXIII, 2), 19. točka obrazložitve.
[2]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-194/17 z dne 22. 3. 2018, 13. točka obrazložitve.
[3]
Sklepa Ustavnega sodišča št. U-I-107/15 z dne 7. 2. 2019, 17. točka obrazložitve, in št. U-I-40/17 z dne 18. 12. 2019, 21. točka obrazložitve.
[4]
Zapuščene živali so najdene, oddane ali odvzete hišne živali (33. točka 5. člena ZZZiv).
[5]
Stroški dnevne oskrbe obsegajo zagotavljanje potreb po hrani, vodi in ustrezno veterinarsko oskrbo (deveti odstavek 31. člena ZZZiv).
[6]
Tretji odstavek 31. člena ZZZiv določa, da če je občina zagotovila predpisano število mest za zapuščene živali, vendar zavetišče zapuščenih živali ne more sprejeti, uradni veterinar odredi namestitev živali v drugo najbližje zavetišče na stroške imetnika zavetišča, ki živali ne more sprejeti.
[7]
Prvi odstavek 27. člena ZZZiv.
[8]
Drugi odstavek 27. člena ZZZiv.
[9]
Glej tretji odstavek 27. člena ZZZiv. Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-377/22 z dne 1. 2. 2024 (Uradni list RS, št. 13/24), 18. točka obrazložitve.
[10]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-59/03 z dne 13. 5. 2004 (Uradni list RS, št. 58/04 in 61/04, ter OdlUS XIII, 33), 7. točka obrazložitve.
[11]
Osmi odstavek 31. člena ZZZiv.
[12]
Peti odstavek 31. člena ZZZiv je pred uveljavitvijo ZZZiv-E določal: "Če zapuščene živali ni možno oddati, se lahko po 30 dneh od dneva, ko je bila nameščena v zavetišče, usmrti." Glej tudi Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zaščiti živali z dne 5. 5. 2021, EPA: 1867 – VIII, str. 5.
[13]
Glej na primer 31.a in 33. člen ZZZiv.
[14]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-193/19 z dne 6. 5. 2021 (Uradni list RS, št. 81/21, in OdlUS XXVI, 15), 9. točka obrazložitve.
⇒
Številka:
U-I-191/23-9
Datum:
9. 1. 2025
PRITRDILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. KATJE ŠUGMAN STUBBS
K SKLEPU ŠT.
U-I-191/23
Z DNE 18. 12. 2024
Lahko sem podprla izrek sklepa, s katerim smo zavrnili pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti petega, šestega in sedmega odstavka 31. člena Zakona o zaščiti živali.
Izpodbijane določbe zahtevajo, da morajo stroške dnevne oskrbe
[1]
živali v času od 30. do 120. dneva, odkar je žival prišla v zavetišče, kriti imetniki zavetišča. Pobudniki trdijo, da naj bi s tem prišlo do občutnega in nesprejemljivega povečanja finančnega pritiska na imetnike zavetišč. Pred ZZZiv-E se je namreč zapuščeno žival lahko usmrtilo v 30 dneh od dneva namestitve v zavetišče, če živali ni bilo mogoče oddati. Pobudniki zatrjujejo, da je dolžnost financiranja oskrbe zapuščenih živali na državi in občinah, ne pa na zavetiščih, ki morajo prevzeti kar trimesečno oskrbo iz svojih sredstev.
Strinjam se z vsemi nosilnimi razlogi odločitve, čeprav po drugi strani lahko tudi razumem skrb za finančno vzdržnost imetnikov zavetišč. Vendar pa sem lahko glasovala za izrek, ker so navedbe v zvezi s finančnimi posledicami povsem pavšalne in abstraktne. Pobudniki niso izkazali, kakšne konkretne finančne posledice bodo utrpeli zaradi takšne ureditve finančnega bremena in niso pokazali, da bi jih to breme (morebiti) pahnilo na rob insolventnosti. Če bi to dokazali, bi se nagibala k drugačnemu izreku.
Vodilo moje odločitve v tej zadevi pa je predvsem skrb za živali, kar je povzdignjeno tudi v ustavno načelo (četrti odstavek 72. člena Ustave). V tej luči je tudi več kot le nekolikanj nenavadno, da so bili imetniki zavetišč precej bolj zadovoljni s staro ureditvijo, ki je dovoljevala usmrtitev živali po 30 dneh, če je ni bilo mogoče oddati. Argument za to ureditev pa je bila izognitev finančnemu bremenu.
dr. Katja Šugman Stubbs, l.r.
Sodnica
[1]
Gre za stroške vode, hrane in ustrezne veterinarske oskrbe.
⇒
Številka:
U-I-191/23-10
Datum:
13. 1. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. NEŽE KOGOVŠEK ŠALAMON
K SKLEPU ŠT.
U-I-191/23
Z DNE 18. 12. 2024
1. Sklepa št. U-I-191/23 nisem podprla, saj menim, da pobudniki utemeljeno opozarjajo na ustavnopravno problematične vidike ureditve plačevanja oskrbe zapuščenih živali iz 31. člena Zakona o zaščiti živali (ZZZiv).
[1]
V sklepu so pavšalno zavrnjeni argumenti pobudnikov, da je ureditev v neskladju z 72. členom Ustave, ki v okviru pravice do zdravega življenjskega okolja varuje tudi dobrobit živali, in v neskladju s 74. členom ustave, ki varuje svobodno gospodarsko pobudo.
2. Četrti odstavek 72. člena Ustave določa, da varstvo živali pred mučenjem ureja zakon, v našem primeru torej ZZZiv. Kot je Ustavno sodišče že večkrat pojasnilo, iz dejstva, da Ustava zahteva zakonodajno ureditev varstva živali, logično sledi, da je varstvo živali ustavno varovana vrednota in da pomeni vsebino ustavno dopustnega javnega interesa.
[2]
Predmet urejanja po ZZZiv je odgovornost ljudi za zaščito živali, to je zaščito njihovega življenja, zdravja in dobrega počutja; zakon določa pravila za dobro ravnanje z živalmi; določa, kaj se šteje za mučenje živali in katera ravnanja oziroma posegi na živalih so prepovedani; določa pogoje, ki jih je treba za zaščito živali zagotoviti pri reji živali, prevozu, izvajanju določenih posegov in poskusov na živalih, zakolu in usmrtitvi živali; ureja postopek, pravice in obveznosti v primerih, ko gre za zapuščene živali; določa pogoje za društva, ki na področju zaščite živali delujejo v javnem interesu; določa nagrade in priznanja na področju zaščite živali; ureja nadzorstvo nad izvajanjem tega zakona ter kazenske sankcije za kršitelje določb tega zakona.
[3]
Slovenski ustavni red sicer ne zahteva, da bi živali uživale enako pravno varstvo kot človeška bitja, zahteva pa njihovo varstvo. Ustava ne dopušča, da bi se živalim brez utemeljenega razloga povzročalo trpljenje, bolezen ali smrt ali da bi se živalim povzročalo trpljenje, ki se mu je mogoče brez večjih tehničnih težav in nesorazmernih stroškov izogniti. Opredelitev ustavno zapovedanega varstva živali pred mučenjem po stališčih Ustavnega sodišča zajema tudi prizadevanja zakonodajalca, da prepreči, ublaži ali omili telesno neprijetne občutke bolečine, stresa in strahu, ki jih živalim povzroča človek.
[4]
3. Navedena ustavnopravna doktrina, ki se je razvila na področju varstva in dobrobiti živali, usmerja v razmislek, ali izpodbijana ureditev dejansko pomeni spoštovanje in uresničevanje skrbi za dobrobit živali. Zakonska ureditev vzpostavlja položaj, ki po eni strani naslovnike zakona (zavetišča za živali) zavezuje k sprejemu zapuščenih živali, po drugi strani pa jim za celotno časovno obdobje, v katerem so dolžni skrbeti za živali, ne zagotavlja finančnega nadomestila, prek katere bi lahko zagotovili ustrezno oskrbo. Finančno nadomestilo zakon zagotavlja samo deloma, za oskrbo v vmesnem obdobju 90 dni pa so zavetišča za živali dolžna poskrbeti iz lastnih sredstev. Razumeti je mogoče, da s tem zakonska ureditev želi spodbuditi zavetišča k čimvečji aktivnosti iskanja posvojiteljev za živali, vendar to zaradi velikega števila zapuščenih živali in neposvojljivosti nekaterih živali ni vedno možno. Cilj spodbujanja zavetišč k iskanju posvojiteljev bi bilo mogoče doseči tudi z milejšim ukrepom (npr. z nižjim zneskom nadomestila za to obdobje), ne pa z odsotnostjo vsakršnega nadomestila. Ker gre večinoma za neprofitne organizacije, ki jih običajno žene etična zavest in ne želja po zaslužku, je temu prilagojen tudi način njihovega delovanja, ki ni dobičkarsko usmerjen. Kot pobudniki utemeljeno opozarjajo, jih ureditev postavlja v pravno težak položaj, saj se obveznosti ne morejo izogniti, obveznost pa od njih v določenem obdobju zahteva tudi zagotavljanje sredstev za vso oskrbo (zagotavljanje prehrane, zdravstvenega varstva, namestitve in vzpostavljanje pogojev, v katerih živali ne bodo izpostavljene mučenju, kakor zahteva Ustava), za katere morajo poskrbeti sami. Enostavna spletna raziskava pokaže, da ta sredstva poskušajo pridobiti z licitacijami, donacijami in sponzorstvi, kar je težko oceniti kot ustrezen način za spoštovanje ustavnopravnih in zakonskih obveznosti zavetišč. Tak način financiranja oskrbe živali bi bil ustrezen, če bi se z njimi zagotavljal nadstandard, ne pa osnovna minimalna oskrba v časovnem obdobju 90 dni, ko ne občina ne država nista po zakonu dolžni zagotoviti nikakršnega  financiranja.
4. Ne strinjam se s stališčem iz sklepa, da bi pobudniki le s konkretiziranimi izračuni visokih stroškov oskrbe utemeljili neskladje z Ustavo. Zakon pobudnikom za sporno obdobje obveznega nameščanja zapuščenih živali ne zagotavlja nikakršnih sredstev, zato je brez pomena, kakšen je točen in konkretiziran znesek dejanskih stroškov oskrbe živali v spornem obdobju, pri vsem tem pa je tudi splošno znano, da so stroški oskrbe živali znatni. Zato se tudi ne morem strinjati s stališčem iz sklepa, da je celotna ureditev zavetiščem v korist. Iz pobude in splošno dostopnih informacij o stanju zavetišč je razvidno, da jih ureditev spravlja v pravno stisko (saj se ne morejo izogniti obveznostim, ki jim jih nalaga zakon, razen če zaprejo dejavnost ali odpovedo koncesijsko pogodbo, za nespoštovanje določb zakona pa so predpisane tudi sankcije), potencialno pa tudi ekonomsko stisko, kakor navajajo pobudniki v pobudi. Tega ne more spremeniti dejstvo, da lahko pobudniki pridobivajo sredstva za delovanje iz različnih virov, saj nobeden od teh virov pobudnikom ni po zakonu zagotovljen za oskrbo živali v spornem obdobju 90 dni.
5. V tem pogledu je ureditev lahko sporna tudi z vidika 74. člena Ustave (svobodna gospodarska pobuda, pri čemer se gospodarska dejavnost ne sme izvajati v nasprotju z javno koristjo), na kar utemeljeno opozarjajo pobudniki. Ustavnopravno sporno je, če zakon organizaciji nalaga zakonske obveznosti, ne zagotovi pa sredstev za izvajanje teh obveznosti na način, da bi se zagotavljala dobrobit živali, kar bi bilo v javno korist. Zavetišča so glede na svoje zakonske obveznosti in obveznosti iz koncesijskih pogodb, ki so jih sklenile z občinami za izvajanje gospodarske javne službe oskrbe zapuščenih živali, dolžna zagotoviti mesto za zapuščeno žival, v spornem obdobju pa nimajo pravice zahtevati povračila stroškov za oskrbo. Šteti, da je ureditev skladna s 74. členom Ustave, ker zavetišča lahko svobodno pridobivajo sredstva za zagotavljanje oskrbe živali, bi bilo nedosledno, saj po drugi strani ne morejo svobodno zavrniti sprejema živali. Nalaganje zakonskih obveznosti zasebnikom pač zahteva tudi zagotovitev finančnih sredstev za njihovo izpolnjevanje. Glede na vse navedeno se ne morem strinjati s tem, da bi bila pobuda očitno neutemeljena, zato sklepa št. U-I-191/23 nisem podprla.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Sodnica
[1]
Uradni list RS, št. 38/13 – uradno prečiščeno besedilo, 21/18 – ZNOrg, 92/20, 159/21 in 109/23.
[2]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-140/14-21 z dne 25. 4. 2018, 26. točka obrazložitve, in sklep Ustavnega sodišča št. U-I-137/04-11 z dne 9. 9. 2004, 13. točka obrazložitve.
[3]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-137/04-11 z dne 9. 9. 2004, 13. točka obrazložitve.
[4]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-140/14-21 z dne 25. 4. 2018, 26. točka obrazložitve.
⇒
Številka:
U-I-191/23-11
Datum:
9. 1. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNICE DR. ŠPELCE MEŽNAR K SKLEPU ŠT.
U-I-191/23
Z DNE 18. 12. 2024
1. Nisem se mogla strinjati z večino, da je pobuda očitno neutemeljena. Menim, da bi si vsebinsko presojo zaslužile najmanj trditve o neskladju izpodbijane ureditve s četrtim odstavkom 72. člena Ustave, ki zagotavlja varstvo živali pred mučenjem.
2. Predpis, s katerim država zasebnikom (imetnikom zavetišč) naloži stroške trimesečne oskrbe zapuščenih živali (stroške prvih 30 dni krije občina, od 120. dneva dalje pa država), pri tem pa ne uredi virov, iz katerih naj takšno oskrbo zavetišča financirajo, je z vidika živalske dobrobiti ustavno sumljiv. Če imetnik zavetišča ni sposoben zagotoviti finančnih sredstev za nujno (minimalno) dnevno oskrbo (hrano, zavetišče in veterinarsko varstvo), je lahko prisiljen v izbiro rešitev, ki so za živali še mnogo slabše: varčevanje pri potrebni hrani in namestitvi, nezadostno veterinarsko varstvo, izpustitev živali na prosto ali celo (najslabše) usmrtitev. Ne gre torej le za to, da nova ureditev za pobudnike predstavlja višje stroške poslovanja,
[1]
pač pa tudi in predvsem za to, da nova ureditev poslabšuje varstvo živalske dobrobiti.
3. Zavzemala sem se, da bi pobudo sprejeli v obravnavo in očitek o neskladju z 72. členom Ustave obravnavali po vsebini.
dr. Špelca Mežnar
Sodnica
[1]
Težko je zato tudi soglašati z ugotovitvijo večine (15. točka obrazložitve na 6. strani), da je nova ureditev, po kateri morajo pobudniki nositi stroške trimesečne oskrbe, ki jih po prejšnji ureditvi niso bremenili, "imetnikom zavetišč v korist".