U-I-28/26
Natisni
Opravilna št.:
U-I-28/26
Datum odločitve:
16. 4. 2026
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2026:U.I.28.26
Akt:
Uredba o podporah električni energiji, proizvedeni iz obnovljivih virov energije in v soproizvodnji toplote in električne energije z visokim izkoristkom (Uradni list RS, št. 26/22 in 9/25), 10. odst. 21. čl. in 3. odst. 26. čl. 

Uredba o spremembi in dopolnitvi Uredbe o podporah električni energiji, proizvedeni iz obnovljivih virov energije in v soproizvodnji toplote in električne energije z visokim izkoristkom (Uradni list RS, št. 9/25), 3. čl.
Izrek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti desetega odstavka 21. člena in tretjega odstavka 26. člena Uredbe o podporah električni energiji, proizvedeni iz obnovljivih virov energije in v soproizvodnji toplote in električne energije z visokim izkoristkom (Uradni list RS, št. 26/22 in 9/25) ter 3. člena Uredbe o spremembi in dopolnitvi Uredbe o podporah električni energiji, proizvedeni iz obnovljivih virov energije in v soproizvodnji toplote in električne energije z visokim izkoristkom (Uradni list RS, št. 9/25) se zavrže.
Evidenčni stavek:
Pobudnik nima pravovarstvene potrebe za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti predpisa, ki je prenehal veljati, če je bila protiustavnost tega predpisa že ugotovljena z odločbo Ustavnega sodišča.
Geslo:
1.5.51.1.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrženje pobude - Ker ni pravnega interesa.
1.4.51.5.1 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke (v vseh postopkih razen v postopku ustavne pritožbe) - Pravovarstvena potreba v primeru, ko je predpis prenehal veljati - Pred začetkom postopka.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 25.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
podzakonski akt
Vlagatelj:
Resalta, d. o. o., Ljubljana
Datum vloge:
16. 2. 2026
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje
Dokument:
US34383
Dokument v PDF obliki:
U-I-28-26.pdf
167 KB
Prenesite datoteko
U-I-28-26 - Odklonilno LM dr. Knez.pdf
121 KB
Prenesite datoteko
U-I-28/26-8
16. 4. 2026
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude družbe Resalta, d. o. o., Ljubljana, ki jo zastopata Aleš Jurak, Ljubljana, in Maja Komazec, Škofljica, na seji 16. aprila 2026
sklenilo:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti desetega odstavka 21. člena in tretjega odstavka 26. člena Uredbe o podporah električni energiji, proizvedeni iz obnovljivih virov energije in v soproizvodnji toplote in električne energije z visokim izkoristkom (Uradni list RS, št. 26/22 in 9/25) ter 3. člena Uredbe o spremembi in dopolnitvi Uredbe o podporah električni energiji, proizvedeni iz obnovljivih virov energije in v soproizvodnji toplote in električne energije z visokim izkoristkom (Uradni list RS, št. 9/25) se zavrže.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pobudnica navaja, da izpodbija 1., 2. in 3. člen Uredbe o spremembi in dopolnitvi Uredbe o podporah električni energiji, proizvedeni iz obnovljivih virov energije in v soproizvodnji toplote in električne energije z visokim izkoristkom (v nadaljevanju Uredba/25). Zatrjuje, da so izpodbijane določbe v neskladju z 2., 3., 14., 22., 120., 153. in 155. členom Ustave, s 3.a členom Ustave v zvezi s tretjim odstavkom 4. člena Pogodbe o Evropski uniji (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PEU), s tretjim odstavkom 108. člena Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PDEU) ter s prvim odstavkom 6. člena in točko (e) šestega odstavka 21. člena Direktive (EU) 2018/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov (prenovitev) (UL L 328, 21. 12. 2018, in nasl.). Pobudnica pojasnjuje, da je kot promotorka
[1]
na javni poziv Agencije prijavila dve skupini projektov in pridobila dva pravnomočna sklepa Agencije o potrditvi projekta.
[2]
Navaja, da jo je Uredba/25 prikrajšala za že pridobljeno pravico do podpore v višini iz pravnomočnih sklepov o potrditvi projekta. Izpodbijani predpis naj bi ji objektivno onemogočil realizacijo projektov, pridobitev deklaracije proizvodnih naprav in pridobitev odločbe o dodelitvi podpore. Omejitev višine podpore iz Uredbe/25 naj bi za njena projekta pomenila poslovanje z izgubo, za kar naj ne bi bilo mogoče pridobiti investitorjev ali bančnega financiranja. Pobudnica poudarja, da je sklep o potrditvi projekta po vsebini odločba o njeni pravici do podpore. Predlaga odpravo izpodbijanega podzakonskega akta in določitev načina izvršitve odločitve Ustavnega sodišča tako, da triletni rok za pridobitev deklaracije za proizvodno napravo začne teči od datuma odločitve Ustavnega sodišča, ali (podredno) tako, da Ustavno sodišče določi, da navedeni rok v času od uveljavitve do razveljavitve izpodbijanih določb ni tekel. Pobudnica je po vložitvi pobude vložila še njeno dopolnitev, v kateri dodatno utemeljuje ustavnopravno nujnost zahtevanega načina izvršitve.
B.
2. Ustavno sodišče je štelo, da pobudnica izpodbija deseti odstavek 21. člena in tretji odstavek 26. člena Uredbe o podporah električni energiji, proizvedeni iz obnovljivih virov energije in v soproizvodnji toplote in električne energije z visokim izkoristkom (v nadaljevanju Uredba), torej določbi, ki sta bili dodani oziroma spremenjeni s 1. in 2. členom Uredbe/25, in 3. člen Uredbe/25, ki se glasi: "Določbi novega desetega odstavka 21. člena in spremenjenega tretjega odstavka 26. člena uredbe se uporabljata za vse projekte, za katere do uveljavitve te uredbe še ni izdana odločba o dodelitvi podpore v skladu s 26. členom uredbe".
[3]
Ustavno sodišče je štelo, da pobudnica navedene določbe podzakonskega predpisa izpodbija v delu, v katerem se nanašajo nanjo, torej kolikor se navedene določbe nanašajo na projekte proizvodnih naprav, za katere: (a) do vključno 14. 2. 2025 še ni bila izdana odločba o dodelitvi podpore in (b) je do vključno 14. 2. 2025 že obstajal pravnomočen sklep Agencije o potrditvi projekta.
3. Uredba (kakor tudi ZSROVE) v času vložitve pobude ni več veljala.
[4]
Vendar se za pobudnico in druge subjekte v njenem položaju tako ZSROVE kot Uredba še uporabljata. Prvi odstavek 118. člena ZSROVE-1 določa, da se projekti, ki so bili izbrani s sklepom o potrditvi projekta v skladu s 23. členom ZSROVE (torej tudi projekta pobudnice), izvajajo in zaključijo v skladu z določbami ZSROVE. Četrta alineja 133. člena ZSROVE-1 pa določa, da se Uredba še naprej uporablja do izteka obdobja izvajanja podporne sheme v skladu s 118. členom ZSROVE-1.
4. Pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti lahko da, kdor izkaže svoj pravni interes ob vložitvi pobude (prvi odstavek 24. člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS). Po drugem odstavku navedenega člena je pravni interes podan, če predpis ali splošni akt, izdan za izvrševanje javnih pooblastil, katerega oceno pobudnik predlaga, neposredno posega v njegove pravice, pravne interese oziroma v njegov pravni položaj. Ustavno sodišče praviloma presoja le veljavne predpise. Če pa se z zahtevo ali s pobudo izpodbija predpis ali splošni akt, izdan za izvrševanje javnih pooblastil, ki v času vložitve zahteve ali pobude ne velja več, niso pa bile odpravljene posledice njegove protiustavnosti oziroma nezakonitosti, Ustavno sodišče odloči o njegovi ustavnosti oziroma zakonitosti. Pri podzakonskih predpisih ali splošnih aktih, izdanih za izvrševanje javnih pooblastil, Ustavno sodišče odloči, ali ima njegova ugotovitev učinek razveljavitve ali odprave (prvi odstavek 47. člena ZUstS).
5. S sklepom št. U-I-99/25 z dne 11. 9. 2025 je Ustavno sodišče sprejelo pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti desetega odstavka 21. člena in tretjega odstavka 26. člena Uredbe ter 3. člena Uredbe/25 pobudnice (Solis skupina, d. o. o., Logatec), ki je bila v bistveno podobnem dejanskem in pravnem položaju kot pobudnica iz tu obravnavane zadeve.
[5]
6. Deseti odstavek 21. člena in tretji odstavek 26. člena Uredbe ter 3. člen Uredbe/25 so v izpodbijanem delu učinkovali na pravni položaj pobudnice. Pobudnici namreč glede na njene navedbe iz pobude do dneva uveljavitve Uredbe/25 ni bila izdana odločba o dodelitvi podpore, zato sta se deseti odstavek 21. člena in tretji odstavek 26. člena Uredbe uporabljala tudi za njen projekt, kar določa ravno 3. člen Uredbe/25. Poleg tega je pobudnici kot promotorki pred uveljavitvijo Uredbe/25 Agencija pravnomočno potrdila dva projekta proizvodnih naprav po ceni električne energije, ki je presegala referenčne stroške proizvodnje električne energije za ustrezno tehnologijo in velikostni razred za več kot deset odstotkov. Deseti odstavek 21. člena in tretji odstavek 26. člena Uredbe ter 3. člen Uredbe/25 so za tak primer Agenciji narekovali izdajo odločbe o dodelitvi podpore, v kateri je, ne glede na sklep o potrditvi projekta, določena cena električne energije, ki presega referenčne stroške proizvodnje za to tehnologijo in velikostni razred za največ deset odstotkov.
7. Iz enakih razlogov, kot so veljali za pobudnico v zadevi št. U-I-99/25,
[6]
je treba sprejeti stališče, da so sporne določbe Uredbe in Uredbe/25 v izpodbijanem delu neposredno učinkovale na pravni položaj pobudnice v obravnavanem primeru. Če bi Ustavno sodišče štelo, da mora pobudnica pred vložitvijo pobude za začetek postopka za oceno ustavnosti dokončati investiciji in nato poskusiti v upravnem sporu z očitki o protiustavnosti izpodbijanih določb izpodbiti (bodočo) odločbo o dodelitvi podpore, bi jo to v okoliščinah primera izpostavilo zelo visoki negotovosti glede poslovnega uspeha njenih investicij, katerih prvotni pogoji so bili potrjeni v pravnomočnih upravnih aktih, izdanih pred uveljavitvijo spornih določb podzakonskega akta.
8. Zgoraj navedeno bi načeloma pomenilo, da mora Ustavno sodišče pobudo sprejeti v obravnavo in o njej vsebinsko odločiti. Vendar je za pravni interes pobudnice ključnega pomena dejstvo, da je Ustavno sodišče z odločbo št. U-I-99/25 z dne 19. 3. 2026 (Uradni list RS, št. 285/26) odločilo: (a) da so bili deseti odstavek 21. člena in tretji odstavek 26. člena Uredbe ter 3. člen Uredbe/25, kolikor so se nanašali na projekte proizvodnih naprav, za katere do vključno 14. 2. 2025 še ni bila izdana odločba o dodelitvi podpore in je do vključno 14. 2. 2025 že obstajal pravnomočen sklep Agencije o potrditvi projekta, v neskladju z Ustavo; (b) da ima ugotovitev neskladja z Ustavo učinek razveljavitve; (c) da mora Agencija pri odločanju o dodelitvi podpore projektom proizvodnih naprav, na katere se nanaša ugotovitev neskladja z Ustavo, uporabiti tretji odstavek 26. člena Uredbe o podporah električni energiji, proizvedeni iz obnovljivih virov energije in v soproizvodnji toplote in električne energije z visokim izkoristkom (Uradni list RS, št. 26/22). Pogoji za vsebinsko odločanje o pobudi za začetek postopka za oceno ustavnosti neveljavnih določb Uredbe in Uredbe/25 iz prvega odstavka 47. člena ZUstS niso izpolnjeni. Z odločbo št. U-I-99/25 so bile odpravljene posledice njihove zatrjevane protiustavnosti za pobudnico in druge subjekte v njenem položaju.
9. Ustavno sodišče je z navedeno odločbo ugotovilo neskladje z Ustavo z učinkom razveljavitve določb Uredbe in Uredbe/25, ki jih izpodbija tudi pobudnica, in je tudi določilo način izvršitve svoje odločbe prav zato, da bi Agencija lahko ustavno skladno odločila o dodelitvi podpore za potrjene projekte iz javnega poziva iz meseca decembra 2023 (med njimi sta tudi projekta pobudnice).
[7]
Tako je v odločbi št. U-I-99/25 odločilo, kljub temu da je pobudnica Solis skupina, d. o. o., Logatec, predlagala odpravo izpodbijanih določb,
[8]
tako kot njihovo odpravo predlaga tudi pobudnica v obravnavanem primeru.
[9]
10. Pobudnica ni konkretizirala in dokazala svojih splošnih trditev, da v nastalem položaju, glede na ureditev iz petega odstavka 23. člena ZSROVE,
[10]
njene pravice niso učinkovito zaščitene. Tako je navedla zgolj, da je za njena projekta "treba izdati gradbeno dovoljenje", ni pa pojasnila, ali se načrtovani proizvodni napravi po predpisih o graditvi objektov uvrščata med zahtevne ali nezahtevne objekte (od česar je odvisno, ali je deklaracijo za proizvodno napravo treba pridobiti v treh ali petih letih od vročitve promotorju sklepa o potrditvi projekta). Poleg navedenega pobudnica ni obrazložila, zakaj zanjo ne bi bila ustrezna možnost, ki jo ponuja peti odstavek 118. člena ZSROVE-1, ki se nanaša prav na projekte, ki so bili izbrani s sklepom o potrditvi projekta v skladu s 23. členom ZSROVE.
[11]
Možnost izstopa iz stare podporne sheme in vstopa v novo podporno shemo pomeni tudi upoštevnost tretjega odstavka 41. člena ZSROVE-1, ki določa drugačne roke za pridobitev deklaracije za proizvodno napravo, ki se določijo šele v pogodbi med upravičencem in centrom za podpore.
11. Nazadnje pobudnica svoj pravni interes za vsebinsko odločitev o pobudi utemeljuje predvsem s predlaganim načinom izvršitve odločbe Ustavnega sodišča, s katerim naj bi Ustavno sodišče spremenilo že določeni način izvršitve odločbe št. U-I-99/25. Ustavno sodišče je že odločilo, da glede na njegovo umestitev v sistem delitve oblasti pobudniki v razmerju do Ustavnega sodišča ne morejo imeti pravno izvršljivega zahtevka za normiranje – za začasni prevzem zakonodajne funkcije – in da odločitev o tem, ali je treba v odločbi, s katero je odločeno o ustavnosti nekega predpisa ali po njeni izdaji, določiti tudi način izvršitve, sprejme Ustavno sodišče vselej po uradni dolžnosti. Ne obstaja ustavna zahteva po obstoju posebnih pravnih sredstev, s katerimi bi lahko zainteresirane osebe od Ustavnega sodišča zahtevale, naj Ustavno sodišče prevzema zakonodajno pristojnost in ureja kompleksna življenjska razmerja.
[12]
12. Iz več razlogov je torej treba sprejeti sklep, da to, da je pobudnica predlagala drugačen način izvršitve odločitve o ugotovitvi protiustavnosti izpodbijanega predpisa od že sprejetega, samo po sebi ne utemeljuje pravnega interesa za ponovno oceno ustavnosti neveljavnega podzakonskega akta, za katerega je Ustavno sodišče že z učinkom razveljavitve ugotovilo, da je bil v neskladju z Ustavo. Glede na navedeno pobudnica ne izkazuje pravnega interesa za začetek postopka za oceno ustavnosti desetega odstavka 21. člena in tretjega odstavka 26. člena Uredbe ter 3. člena Uredbe/25 in je Ustavno sodišče pobudo zavrglo.
[13]
C.
13. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi tretjega odstavka 25. člena ZUstS in prve alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki mag. Nina Betetto, dr. Primož Gorkič, Tamara Kek, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, mag. Marko Starman, dr. Rok Svetlič in dr. Katja Šugman Stubbs. Sklep je sprejelo z osmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Knez, ki je dal odklonilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Iz 37. točke prvega odstavka 3. člena Zakona o spodbujanju rabe obnovljivih virov energije (Uradni list RS, št. 121/21, 189/21 in 102/24 – v nadaljevanju ZSROVE) je izhajalo, da je promotor pravna ali fizična oseba, ki na razpis Agencije za energijo (v nadaljevanju – Agencija) za vstop v podporno shemo prijavi projekt, zasnovan kot posamezni projekt ali skupina projektov, za katere bo pozneje pridobil investitorje, ki se bodo pod promotorjevimi pogoji pridružili izvedbi teh projektov in bodo po postavitvi proizvodnih naprav v primeru izpolnjevanja pogojev iz sklepa Agencije o potrditvi promotorjevega projekta upravičeni do dodelitve podpore. Peti odstavek 23. člena ZSROVE je določal, da je za izvedbo projekta oziroma posamičnega projekta iz skupine projektov, za katere promotor prejme sklep o potrditvi projekta, lahko investitor tudi promotor.
[2]
Sklepa, oba izdana 26. 9. 2024, pobudnica prilaga pobudi.
[3]
Uredba/25 je začela veljati 15. 2. 2025.
[4]
Glej četrto alinejo 133. člena in 136. člen Zakona o spodbujanju rabe obnovljivih virov energije (Uradni list RS, št. 112/25 – v nadaljevanju ZSROVE-1).
[5]
V 13. točki izreka navedenega sklepa je Ustavno sodišče navedlo, da bo pobudo vsebinsko obravnavalo, kolikor se navedene določbe nanašajo na projekte proizvodnih naprav, za katere: (a) do vključno 14. 2. 2025 še ni bila izdana odločba o dodelitvi podpore in (b) je do vključno 14. 2. 2025 že obstajal pravnomočen sklep Agencije o potrditvi projekta.
[6]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. U-I-99/25, 9.–12. točka obrazložitve.
[7]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-99/25, 73. točka obrazložitve.
[8]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. U-I-99/25, 4. točka obrazložitve.
[9]
Smiselno glede na to, da je predpis prenehal veljati, gre za ugotovitev protiustavnosti z učinkom odprave.
[10]
Določba se je glasila: "Investitor, ki prejme sklep o potrditvi projekta, ali investitor, ki se vključi v izvedbo projekta oziroma posamičnega projekta iz skupine projektov, za katere je promotor prejel sklep o potrditvi projekta, mora pridobiti deklaracijo za proizvodno napravo v treh letih od vročitve sklepa investitorju ali promotorju, v nasprotnem primeru ni upravičen do podpore za potrjeni projekt. Za projekte, ki se po predpisih o graditvi objektov uvrščajo med zahtevne objekte, lahko investitor ali promotor že v vlogi za razpis agencijo zaprosi za daljši rok, ki pa ne sme biti daljši od petih let. Za izvedbo projekta oziroma posamičnega projekta iz skupine projektov, za katere promotor prejme sklep o potrditvi projekta, je lahko investitor tudi promotor. Investitor ali promotor, ki prejme sklep o zavrnitvi projekta, lahko z istim projektom ponovno kandidira na naslednjih javnih pozivih".
[11]
Določba se glasi: "Projekti, vključeni v podporno shemo iz prvega odstavka tega člena, lahko izstopijo iz podporne sheme in vstopijo v novo podporno shemo, opredeljeno v III. poglavju tega zakona, pod pogoji, veljavnimi za novo podporno shemo v času njihovega prehoda".
[12]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. U-I-155/17 z dne 14. 12. 2017, 22. in 23. točka obrazložitve.
[13]
Primerjaj s sklepom Ustavnega sodišča št. U-I-62/24 z dne 12. 7. 2024, 6. točka obrazložitve.
⇒
Številka:
U-I-28/26-9
Datum:
22. 4. 2026
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNIKA DR. RAJKA KNEZA
K SKLEPU ŠT.
U-I-28/26
Z DNE 16. 4. 2026
I.
1. Odločitve o zavrženju pobude zaradi neobstoječega pravnega interesa nisem podprl. Drži, da je Ustavno sodišče v zadevi
Solis
(št. U-I-99/25) že ugotovilo protiustavnost izpodbijanih določb in določilo način izvršitve. Vendar iz tega še ne sledi avtomatično, da so bile odpravljene tudi vse posledice protiustavnosti za vsakega pobudnika v istem dejanskem in pravnem položaju. Jedro pobude v predmetni zadevi ni ponovno odpiranje istih vsebinskih vprašanj (višina podpore), temveč vprašanje, ali je bil z načinom izvršitve v zadevi
Solis
dejansko odpravljen tisti del posledic, ki se veže na tek (prekluzivnih) rokov za pridobitev deklaracije.
2. Zato v tem primeru po moji oceni ne gre za vprašanje,
kaj vsebinsko
bi morala Agencija za energijo uporabiti pri določitvi podpore (to je odločba v zadevi
Solis
rešila z napotilom na uporabo prejšnjega pravila), temveč za vprašanje,
kako
se ugotovljena protiustavnost v praksi odpravi iz časovnega zornega kota. Ta "
kako
" namreč vsebuje nujno tudi časovno komponento: pravni položaj je lahko vsebinsko popravljen, a hkrati dejansko izpraznjen, če se ne odpravi tudi izgubljeni čas, ki se meri z roki, vezanimi na pridobitev deklaracije. Vendar sklep prav tega ne presoja: namesto vprašanja, ali so časovne posledice odpravljene, predlog pobudnice kvalificira kot nedopusten zahtevek za normiranje. Na načelni ravni se strinjam, da pobudniki nimajo pravno izvršljivega zahtevka za normiranje, vendar pa v tej zadevi pobudnica ne uveljavlja zahtevka normiranja, temveč opozarja na neodpravljeno posledico.
[1]
To pa je nekaj drugega oziroma drugačno vprašanje.
II.
3. Rok za pridobitev deklaracije je v sistemu podpor ključen pogoj: brez deklaracije ni mogoče pridobiti odločbe o dodelitvi podpore, brez posamičnega akta pa tudi ne običajne poti sodnega varstva. Če v času veljavnosti protiustavne ureditve vlagatelj zaradi objektivne ekonomske neizvedljivosti (kot v tem primeru
[2]
) ne more (razumno) nadaljevati investicije, je čas v tem obdobju za vlagatelja izgubljen.
[3]
Če ta čas kljub poznejši sanaciji vsebine šteje v prekluzivni rok, lahko vlagatelj pravico izgubi še pred tem, ko je protiustavna ureditev odpravljena.
4. Takšna izguba časa se v pravilu preprečuje z začasnim zadržanjem izvrševanja izpodbijane ureditve. V zadevi
Solis
začasno zadržanje izpodbijanih določb, kasneje ugotovljenih kot protiustavnih, ni bilo izglasovano. V takšnih razmerah je pravno varstvo učinkovito le, če način izvršitve po odločitvi Ustavnega sodišča upošteva izgubljeni čas in ga vlagatelju "povrne" (v pravu, drugače kot v življenju nasploh, ko je čas za vedno izgubljen, je to mogoče); bodisi tako, da se obdobje od uveljavitve sporne ureditve do odločitve Ustavnega sodišča ne všteje v tek roka, bodisi tako, da se rok podaljša za to obdobje. Menim, da ni treba v vsakem posameznem primeru ugotavljati, ali je "dovolj" eno ali dve leti; merilo mora biti objektivno: čas, ki je bil izgubljen zaradi protipravnega poslabšanja pravnega položaja do ustavnosodne sanacije.
5. Zato razlogi iz sklepa, s katerimi se zavrača pravni interes (npr. očitki nekonkretiziranosti glede tega, ali gre za tri- ali petletni rok, ali napotitev na izstop iz stare sheme in vstop v novo, še nedoločeno shemo), menim, niso odločilni.
[4]
Jedro pobude ni predvidevanje prihodnje ureditve, temveč odprava že nastale časovne posledice ugotovljene protiustavnosti. Pobudnica je, menim, dovolj substancirano in utemeljeno izpostavila, da brez časovne sanacije obstaja realno tveganje nepovratne izgube pravice, kar pomeni, da posledice protiustavnosti niso odpravljene.
III.
6. Ko Ustavno sodišče določi način izvršitve, s tem v nujnem obsegu prevzame normativno vlogo, primerljivo z zakonodajalčevo. Ta vloga terja, da se upoštevajo tudi očitna odprta vprašanja, ki odločilno vplivajo na učinkovitost saniranja protiustavnih določb. Ne vidim prepričljivega razloga, zakaj načina izvršitve ne bi bilo mogoče dopolniti ali pojasniti, če se izkaže, da prejšnji način izvršitve ne vodi do učinkovitega varstva. Zato menim, da bi moralo Ustavno sodišče pobudo sprejeti v obravnavo oziroma vsaj presoditi, ali je treba način izvršitve iz zadeve št. U-I-99/25 dopolniti tako, da se povrne izgubljeni čas.
7. Ob tem pripominjam, in ni brez teže, da, če bi bili v zadevi
Solis
dovolj previdni, bi to vprašanje lahko rešili že v načinu izvršitve tiste zadevne odločbe. A ta pomanjkljivost se lahko odpravi; Ustavno sodišče si namreč z nekim načinom izvršitve ne zapre vrat za novega (dopolnjenega) v novi zadevi. Način izvršitve namreč ni (precedenčna) vsebinska odločitev o ustavnopravnem vprašanju, ki bi jo v novi zadevi rešilo drugače (tega načeloma ne more storiti, razen če bi imelo ustavno dopustne razloge za spremembo svoje prakse). Način izvršitve se nanaša na funkcionalno ureditev izvršitve, ki je vezana na učinkovitost sanacije. Kadar Ustavno sodišče oblikuje način izvršitve svoje odločbe, je v položaju zakonodajalca in podobno, kot lahko zakonodajalec večkrat posega v zakon, ki ga je iz tega ali onega razloga potrebno dopolniti, velja tudi za Ustavno sodišče.
dr. Rajko Knez
Sodnik
[1]
V 11. točki obrazložitve se sklicuje na sklep Ustavnega sodišča št. U-I-155/17 z dne 14. 12. 2017: "Ustavno sodišče je že odločilo, da glede na njegovo umestitev v sistem delitve oblasti pobudniki v razmerju do Ustavnega sodišča ne morejo imeti pravno izvršljivega zahtevka za normiranje – za začasni prevzem zakonodajne funkcije, in da odločitev o tem, ali je treba v odločbi, s katero je odločeno o ustavnosti nekega predpisa, ali po njeni izdaji, določiti tudi način izvršitve, sprejme Ustavno sodišče vselej po uradni dolžnosti. Ne obstaja ustavna zahteva po obstoju posebnih pravnih sredstev, s katerimi bi lahko zainteresirane osebe od Ustavnega sodišča zahtevale, naj prevzema zakonodajno pristojnost in ureja kompleksna življenjska razmerja." Vendar v tej zadevi pobudnica ne uveljavlja pravice do naknadnega normiranja, temveč opozarja na neodpravljeno posledico že ugotovljene protiustavnosti; zato se vprašanje ne izčrpa v odločitvi št. U-I-155/17.
[2]
Tisto, kar pobudnica problematizira, je specifično: časovno okno za pridobitev deklaracije (tri oziroma pet let), ki je po sistemu ZSROVE in Uredbe pogoj za izdajo odločbe o dodelitvi podpore. Solis odločba sama povzema, da je sklep o potrditvi projekta vseboval tudi rok za pridobitev deklaracije, in sistemsko pojasni, da je peti odstavek 23. člena ZSROVE določal triletni rok (oziroma do pet let pri zahtevnih objektih). Pobudnica v tej zadevi zato niti ne zahteva drugačne ureditve podpornih pogojev, ampak predlaga, naj se (zaradi učinkov protiustavne ureditve in negotovosti financiranja) rok premakne oziroma naj se določi, da v določenem obdobju ni tekel.
[3]
V takih okoliščinah se lahko pravica do pravnega sredstva (25. člen Ustave) in standard učinkovitega pravnega sredstva (13. člen EKČP) tudi izjalovita, ker prizadeti zaradi teka roka sploh ne pride do posamičnega akta, zoper katerega bi lahko uporabil pravno sredstvo.
[4]
Razlogi, s katerimi sklep dodatno zavrača pogoj izpolnjenega pravnega interesa v tem kontekstu, menim, nimajo velike teže. Prvič, vprašanje, ali gre za tri ali petletni rok, ne zadene jedra: pravno upoštevno merilo ni ali tri ali pet let, temveč koliko časa je bilo objektivno izgubljenega zaradi poslabšane ureditve do ustavnosodne sanacije. Sklep pa prav na tej razliki gradi očitek nekonkretiziranosti. Nadalje, napotitev na "izstop iz stare sheme in vstop v novo", kjer se roki določijo šele pogodbeno, ne more biti argument proti pravovarstveni potrebi. V prihodnosti bo nek drug režim in dodatna negotovost (tudi časovno), ki je ne štejem kot odpravo posledic protiustavnosti. Prav tako po moji oceni ni odločilno, ali pobudnica dokaže, kako nanjo vpliva nov zakon; jedro njene pobude ni špekulacija o prihodnjih (še nedorečenih) shemah, temveč sanacija pretečenega obdobja negotovosti in njegovih učinkov na roke. Tako bi sam razumel dosledni pristop.