Up-109/25
Natisni
Opravilna št.:
Up-109/25
Datum odločitve:
10. 3. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.109.25
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Celju št. I Kp 96224/2024 z dne 10. 2. 2025 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Celju št. II Ks 96224/2024 z dne 16. 1. 2025 

Sklep Višjega sodišča v Celju št. I Kp 96224/2024 z dne 10. 2. 2025
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Celju št. I Kp 96224/2024 z dne 10. 2. 2025 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Celju št. II Ks 96224/2024 z dne 16. 1. 2025 se sprejme v obravnavo.
Sklep Višjega sodišča v Celju št. I Kp 96224/2024 z dne 10. 2. 2025 se razveljavi in zadeva se vrne Višjemu sodišču v Celju v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Stališče, da bi moral pritožnik takoj po prejemu predloga za podaljšanje hišnega pripora zahtevati obvestilo o sestavi senata, da bi še pred odločitvijo senata podal zahtevo za izločitev sodnice, saj naj bi bil v nasprotnem primeru prekludiran z uveljavljanjem očitkov o pristranskosti sodnice, je v nasprotju s pravico do nepristranskega sodnika iz prvega odstavka 23. člena Ustave, če mu tega bremena ne nalaga zakon.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata.
Pravna podlaga:
Člen 23.1, Ustava [URS]
Člen 55.b.2.1, 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
A. B., C.
Datum vloge:
19. 2. 2025
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
druge rešitve, razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34056
Dokument v PDF obliki:
Up-109-25.pdf
159 KB
Prenesite datoteko
Up-109/25-5
10. 3. 2025
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v
postopku za preizkus ustavne pritožbe in v postopku odločanja o ustavni pritožbi A. B., C., ki ga zastopa Edvard Ermenc, odvetnik v Žalcu, na seji 10. marca 2025
odločil:
1. Ustavna pritožba zoper sklep Višjega sodišča v Celju št. I Kp 96224/2024 z dne 10. 2. 2025 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Celju št. II Ks 96224/2024 z dne 16. 1. 2025 se sprejme v obravnavo.
2. Sklep Višjega sodišča v Celju št. I Kp 96224/2024 z dne 10. 2. 2025 se razveljavi in zadeva se vrne Višjemu sodišču v Celju v novo odločanje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Senat Okrožnega sodišča v Celju je odločil, da se pritožniku (v času izvršitve kaznivih dejanj starejšemu mladoletnemu, sedaj polnoletnemu) iz pripornega razloga po 3. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo in 53/24 – v nadaljevanju ZKP) podaljša hišni pripor za dva meseca, to je do vključno 17. 3. 2025 do 8.00 ure. Višje sodišče v Celju je pritožnikovo pritožbo zoper ta sklep zavrnilo.
2.
Pritožnik zatrjuje kršitev pravic iz 23. in 25. člena Ustave ter 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). Navaja, da je predsednica senata, ki je odločal o predlogu za podaljšanje hišnega pripora, kot dežurna preiskovalna sodnica predhodno sodelovala tudi pri izdaji sklepa, s katerim mu je bil odrejen pripor. S tem naj bi si navedena sodnica vnaprej ustvarila mnenje o predmetu odločanja, zato naj bi bil pri odločanju o podaljšanju pripora podan dvom o nepristranskosti njenega odločanja oziroma vsaj okrnjen videz njene nepristranskosti. Navedene okoliščine naj bi pritožnik uveljavljal v pritožbi zoper sklep o podaljšanju hišnega pripora, vendar naj se Višje sodišče do pritožbenih ugovorov ne bi opredelilo oziroma naj bi uporabilo napačno pravno argumentacijo. Pritožnik poudarja, da v času od prejema sklepa o odreditvi pripora do prejema sklepa o podaljšanju hišnega pripora ni mogel podati zahteve za izločitev sodnice, ker ni bilo znano, ali bo sploh podan predlog za podaljšanje hišnega pripora, kakšna bo sestava senata, ki bo odločal o tem predlogu, in ali bo pri odločanju o utemeljenosti predloga državne tožilke za podaljšanje hišnega pripora sodelovala sodnica, ki je predhodno odredila pripor. Ker naj bi pritožnik za dejstvo, zaradi katerega je podan dvom o nepristranskosti odločanja, prvič izvedel šele ob prejemu sklepa o podaljšanju hišnega pripora, iz katerega je bila razvidna sestava senata, naj bi bila s tem, ko je navedeno okoliščino oporekal v pritožbi, vloženi zoper navedeni sklep senata prvostopenjskega sodišča, izpolnjena zahteva iz drugega odstavka 41. člena ZKP, da mora stranka zahtevati izločitev sodnika ali sodnika porotnika takoj, ko izve razlog za izločitev. Pritožnik zatrjuje, da je stališče Višjega sodišča, da bi morale stranke pred odločitvami same preverjati sestavo posameznih senatov, napačno in nerealno ter da takšna obveznost obrambe ne izhaja iz nobenega zakonskega določila.
3. Na zatrjevanja pritožnika o podanem dvomu o nepristranskosti predsednice senata pri odločanju o podaljšanju hišnega pripora je pritožbeno sodišče odgovorilo, da je zahteva za izločitev sodnika omejena na določeno fazo postopka ter da pritožnik v pritožbenem postopku ne more več zahtevati izločitve prvostopenjskega sodnika, temveč lahko v pritožbi uveljavlja le kršitve pravil postopka glede izločitve sodnika, še te pa z določenimi omejitvami. Okoliščine, za katere pritožnik meni, da vzbujajo dvom o nepristranskosti predsednice senata in zato predstavljajo razlog za njeno izločitev pri odločanju o podaljšanju hišnega pripora, naj bi bile pritožniku znane že vse od prejema sklepa o odreditvi pripora. Pritožbeno sodišče navaja, da bi pritožnik lahko po prejemu predloga državne tožilke za podaljšanje hišnega pripora zahteval obvestilo o sestavi senata za mladoletnike, ki bo odločal o predlogu, ter zahtevo za izločitev sodnice podal takoj, ko bi bil s sestavo senata seznanjen, ne pa šele v pritožbi zoper izpodbijani sklep. Ker tega ni storil in je navedbe v tej smeri podal šele v pritožbi zoper izpodbijani sklep, po mnenju pritožbenega sodišča pritožnik s takšnimi navedbami ne more uspeti, saj naj pritožbeno sodišče ne bi presojalo okoliščin za zatrjevano nepristranskost predsednice senata sodišča prve stopnje, ko zahteva za njeno izločitev pred tem sploh ni bila podana.
B. – I.
4. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo zoper sklep Višjega sodišča v Celju št. I Kp 96224/2024 z dne 10. 2. 2025 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Celju št. II Ks 96224/2024 z dne 16. 1. 2025 na podlagi prve alineje drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) sprejel v obravnavo (1. točka izreka) in takoj nadaljeval z odločanjem o njeni utemeljenosti oziroma s presojo, ali so bile z izpodbijanima sklepoma kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
B. – II.
5. Ustavno sodišče je o enakem ustavnopravnem primeru že odločilo z odločbo št. Up-96/15, U-I-208/18 z dne 12. 3. 2020 (Uradni list RS, št. 55/20, in OdlUS XXV, 3), v kateri je med drugim navedlo naslednja stališča:
(i) Po prvem odstavku 23. člena Ustave je med drugim vsakomur zagotovljena pravica, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu odloča nepristransko sodišče. Pravica do nepristranskega sodnika je eno od osrednjih ustavnih jamstev vsakega poštenega sojenja (
fair trial
), tudi v kazenskem postopku. Iz njega izhaja zahteva, da sodnik s stranko ali s spornim predmetom ne sme biti povezan tako, da bi to lahko povzročilo ali pa vsaj ustvarilo upravičen dvom, da sodnik v sporu ne more več odločiti objektivno, nepristransko in z izključnim upoštevanjem pravnih kriterijev. Nepristranskost pomeni, da tisti, ki odloča, ni zainteresiran za izid postopka ter je odprt za dokaze in predloge strank. Da bi sodnik lahko odločal nepristransko, ne sme imeti vnaprej ustvarjenega mnenja o predmetu odločanja. Odločitev sodišča mora biti sprejeta na podlagi dejstev in razlogov, ki so jih stranke predstavile v sodnem postopku, ne pa na podlagi informacij zunaj takega postopka. Pristranskost je dajanje prednosti eni stranki, ki pomeni hkrati neenako obravnavanje, nasprotno zahtevi po enakosti orožij strank iz 22. člena Ustave, ki velja tudi v kazenskem postopku.
(ii) Pri presoji, ali je bila posamezniku v postopku zagotovljena pravica do nepristranskega sodnika, je Ustavno sodišče sprejelo subjektivni in objektivni test Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP), na podlagi katerega to sodišče presoja zatrjevane kršitve pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 6. člena EKČP. Medtem ko gre pri subjektivnem testu za ugotavljanje osebnega prepričanja odločujočega sodnika (pri čemer velja izpodbojna domneva, da je sodnik nepristranski), gre pri objektivnem testu za presojo, ali obstajajo na strani sodnika okoliščine, ki lahko pri razumnem človeku ustvarijo upravičen dvom o njegovi nepristranskosti. Pri uresničevanju pravice do nepristranskega sojenja ni pomembno zgolj to, da je nepristranskost sojenja dejansko zagotovljena, temveč se mora ta odražati tudi navzven. Zato ima poseben pomen t. i. videz nepristranskosti sojenja. V nasprotnem primeru je lahko ogroženo tako zaupanje javnosti v nepristranskost sodišč nasploh kot tudi zaupanje strank v nepristranskost sojenja v posamezni zadevi. Vendar vtis, ki si ga ustvari stranka, ni odločilen. Dvom o nepristranskosti sodišča mora biti upravičen v objektivnem smislu.
(iii) Pravice do nepristranskega sodnika z navedeno ustavnopravno vsebino ni mogoče uresničevati neposredno na podlagi Ustave (prvi odstavek 15. člena Ustave). Spada med pravice, ki so po sami naravi takšne, da je treba način njihovega uresničevanja nujno predpisati z zakonom (drugi odstavek 15. člena Ustave). Zakonodajalec mora zagotoviti ustrezno zakonsko podlago, ki bo posamezniku ali pravni osebi v vsakem posameznem primeru zagotovila učinkovito uresničevanje te pravice. Eden od najpomembnejših procesnih zakonskih institutov, ki služijo zagotovitvi pravice do nepristranskega sojenja, je institut izločitve sodnika. Zakonske določbe, ki ga urejajo, so neposredno namenjene uresničevanju te človekove pravice. Zato mora zakonodajalec jasno in pomensko določljivo (2. člen Ustave) opredeliti ne le razloge, iz katerih mora biti sodnik izločen od sodnega odločanja, temveč tudi postopek, po katerem se odloča o izločitvi, bodisi na predlog samega sodnika, ki meni, da bi moral biti izločen, bodisi na zahtevo stranke, ki s tem uresničuje eno svojih osrednjih ustavnih jamstev. Izločitev sodnika, če obstajajo za to razlogi, je sodniška dolžnost, kar je poudarilo tudi Ustavno sodišče. To je za poštenost sodnega postopka pomembno. Ni pa mogoče pritrditi stališču, da strankina zahteva za izločitev sodnika le dopolnjuje sodnikovo dolžnost predlagati svojo izločitev, kadar to okoliščine primera narekujejo. Pravica do nepristranskega sodišča je samostojna pravica stranke, ki jo uveljavlja na podlagi svoje presoje vseh okoliščin.
6. V zadevi št. Up-96/15, U-I-208/18 je Ustavno sodišče obravnavalo položaj, ko je ZKP na eni strani uveljavil prekluzijo uveljavljanja varstva pravice do nepristranskega sodnika, če stranka do nejavne seje pritožbenega senata ni zahtevala izločitve sodnika, na drugi strani pa ni uredil niti obveznosti sodišča, da stranko obvesti o sestavi senata, niti obveznosti stranke, da posebej zahteva, naj jo sodišče obvesti o poimenski sestavi senata. V zvezi s tem je Ustavno sodišče poudarilo, da v primeru, ko zakon sankcionira opustitev ravnanja pred sejo senata s prekluzijo kasnejšega uveljavljanja človekove pravice, mora jasno in pomensko določljivo bodisi zavezati sodišče, naj stranke obvesti o poimenski sestavi senata, ki bo odločil o pritožbi, bodisi strankam samim naložiti breme takih pravočasnih poizvedb. Ker pa ZKP postopka izločitve sodnika višjega sodišča ni urejal na tak način in tako ni omogočal učinkovitega uresničevanja pomembnega ustavnega jamstva do nepristranskega sodnika, je v navedeni odločbi Ustavno sodišče ugotovilo neskladje s pravico iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
7. Drugače kot v zadevi št. Up-96/15, U-I-208/18, pa ima v obravnavani zadevi pritožnik zoper sklep o podaljšanju pripora na voljo učinkovito pravno sredstvo, tj. pritožbo, v kateri lahko uveljavlja očitke o domnevni nepristranskosti sodnice prvostopenjskega sodišča, ne da bi bil z uveljavljanjem teh razlogov prekludiran. Glede na prvo poved drugega odstavka 41. člena ZKP mora namreč stranka zahtevati izločitev sodnika ali sodnika porotnika takoj, ko izve za razlog izločitve, vendar najpozneje do konca glavne obravnave. V času odločanja o podaljšanju hišnega pripora je bila zadeva šele v fazi pripravljalnega postopka in tako do absolutne prekluzije, ki nastopi ob koncu glavne obravnave, ni prišlo. Ker je bil pritožnik o sestavi senata seznanjen šele s prejemom sklepa o podaljšanju hišnega pripora ter je očitke o tem uveljavljal v prvem pravnem sredstvu, ki ga je imel, tj. v pritožbi zoper navedeni sklep, pa je mogoče tudi v zvezi s prvim pogojem ("takoj, ko izve za razlog izločitve") šteti, da je očitke o kršitvi pravice do nepristranskega sojenja uveljavljal pravočasno.
8. V obravnavani zadevi je pritožbeno sodišče na pravočasen očitek, da je pri odločanju sodelovala sodnica, ki bi morala biti izločena, odgovorilo, da bi moral pritožnik po prejemu predloga za podaljšanje hišnega pripora zahtevati obvestilo o sestavi senata za mladoletnike ter nato še pred odločanjem senata o podaljšanju hišnega pripora podati zahtevo za izločitev sodnice. Ker tega ni storil, temveč je očitke o pristranskosti predsednice senata sodišča prve stopnje uveljavljal šele v pritožbi zoper izpodbijani sklep, naj bi bil z navedenim očitkom prekludiran, zato pritožbeno sodišče navedb o tem ni presojalo. Takšno stališče pritožbenega sodišča je v nasprotju s stališči iz odločbe Ustavnega sodišča št. Up-96/15, U-I-208/18 in pomeni kršitev pravice do nepristranskega sodnika iz prvega odstavka 23. člena Ustave. V kolikor zakon ne določa, da bi moral pritožnik pod pretnjo prekluzije sam pravočasno zahtevati, da ga sodišče poimensko seznani s sestavo senata, ki bo odločal o predlogu za podaljšanje hišnega pripora, mu tega bremena tudi ne more naložiti sodišče.
[1]
9. Enako kot je bilo ugotovljeno v odločbi Ustavnega sodišča št. Up-96/15, U-I-208/18, je bila torej tudi v obravnavani zadevi pritožniku kršena pravica iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Ker je Ustavno sodišče o enakem ustavnopravnem primeru že odločilo tako, da je pritožniku ugodilo, je senat Ustavnega sodišča ugodil tudi ustavni pritožbi v tej zadevi. Senat Ustavnega sodišča je izpodbijani sklep Višjega sodišča v Celju razveljavil in zadevo vrnil temu sodišču v novo odločanje (2. točka izreka).
C.
10. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi prve alineje drugega odstavka 55.b člena in tretjega odstavka 59. člena ZUstS ter prve alineje drugega odstavka 46. člena v zvezi s petim odstavkom 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: predsednik senata Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA) ter člana dr. Katja Šugman Stubbs in Marko Šorli. Odločbo je sprejel soglasno.
Dr. Dr. Klemen Jaklič
(Oxford ZK, Harvard ZDA)
Predsednik senata
[1]
Po presoji Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) stranki tudi ni mogoče nalagati bremena, naj na zalogo oziroma iz previdnosti izloča sodnika, ne da bi vnaprej vedela, da bo ta sodnik dejansko odločal v njeni zadevi (glej sodbi ESČP v zadevah
Golubović proti Hrvaški
z dne 27. 11. 2012, 39. točka obrazložitve, in
Hit d. d. Nova Gorica proti Sloveniji
z dne 5. 6. 2014, 29. točka obrazložitve).
⇒