Up-960/21
Natisni
Opravilna št.:
Up-960/21
Datum odločitve:
3. 3. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.960.21
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1303/2019 z dne 18. 12. 2020 in III.3., IV.3.1. do 3.7. ter V. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 1201/2016 z dne 5. 9. 2018
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1303/2019 z dne 18. 12. 2020 in III.3., IV.3.1. do 3.7. ter V. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 1201/2016 z dne 5. 9. 2018 se, kolikor se nanašajo na pritožnico, razveljavijo
in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Pravici pritožnice do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe stranke upošteva, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev lahko bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti odločbe načeloma lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, vendar to lahko velja le, če je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev in se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih navedb stranke. Z vidika vsebine in obsega dolžnosti sodišča do opredelitve do strankinih navedb in dolžnosti obrazložene sodne odločbe je pomembno tudi to, da sodišče nacionalne predpise razlaga ustavnoskladno, torej ob sprejetem izhodišču uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah tudi z njenim upoštevanjem v luči načela skladne razlage. Ker iz obrazložitve prvostopenjske sodbe ni mogoče razbrati, na kakšen način je bil izpolnjen standard pojasnilne dolžnosti v smislu zahtev te direktive, je prvostopenjsko sodišče kršilo pravico pritožnice do obrazložene sodne odločbe. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnice v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse Sodišča Evropske unije ni izpolnjen. S tem je tudi drugostopenjsko sodišče kršili pravico iz 22. člena Ustave.
Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja predvideva Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, in ob upoštevanju meril Sodišča Evropske unije za presojo nepoštenosti tudi ni mogoče spregledati, da strokovno kvalificiranega poznavanja valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke v zvezi s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Zato je po presoji Ustavnega sodišča prvostopenjsko sodišče tudi v delu presoje nepoštenosti kršilo pravico pritožnice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
 1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 34.1, 49.1, 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Majda Pučnik, Radomlje
Datum vloge:
23. 11. 2021
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, druge rešitve
Dokument:
US34061
Dokument v PDF obliki:
Up-960-21 - Sklep.pdf
132 KB
Prenesite datoteko
Up-960-21.pdf
266 KB
Prenesite datoteko
Up-960/21-19
12. 12. 2024
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe Ružice Marije Barić Bizjak, Piran in Majde Pučnik, Radomlje, ki ju obe zastopa Živa Drol Novak, odvetnica v Ljubljani, na seji dne 12. decembra 2024
sklenil
:
1. Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. II DoR 142/2021 z dne 1. 9. 2021
se ne sprejme.
2.
Ustavna pritožba prve pritožnice zoper
sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1303/2019 z dne 18. 12. 2020 v zvezi s III.1., IV.1.1. do 1.7. in V. točko izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 1201/2016 z dne 5. 9. 2018 se
ne sprejme.
3. Ustavna pritožba druge pritožnice zoper
sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1303/2019 z dne 18. 12. 2020 v zvezi s III.3., IV.3.1. do 3.7. in V. točko izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 1201/2016 z dne 5. 9. 2018 se
sprejme v obravnavo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Prva pritožnica (Ružica Marija Barić Bizjak) je dne 12. 4. 2007 sklenila stanovanjsko kreditno pogodbo za kredit v znesku 148.402,78 EUR z valutno klavzulo v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF), ki ga je morala vrniti v 240 mesečnih anuitetah. Druga pritožnica (Majda Pučnik) je dne 14. 2. 2008 sklenila stanovanjsko kreditno pogodbo za kredit v znesku 84.385,16 EUR z valutno klavzulo v CHF, ki ga je morala vrniti v 180 mesečnih anuitetah. Obe pritožnici sta s primarnim zahtevkom zahtevali ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe ter neveljavnost in izbris hipoteke na nepremičnini, ki je služila zavarovanju obveznosti po ustrezni kreditni pogodbi. Zahtevek sta med drugim utemeljevali s kršitvijo pojasnilne dolžnosti banke in nepoštenostjo kredita v tuji valuti. Podredno sta iz istih razlogov zahtevali ničnost posameznih pogodbenih določb.
2. Sodišče prve stopnje je primarni in podredni zahtevek obeh pritožnic zavrnilo. V izhodišču je kot upoštevno materialnopravno podlago za odločanje opredelilo Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo in 126/07
[1]
– v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo in 111/07 – v nadaljevanju ZPotK) ter tudi Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS) s sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) na njeni podlagi. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da (i) je bila kreditna pogodba obeh pritožnic sestavljena v jasnem in razumljivem jeziku; (ii) sta obe pritožnici podpisali izjavo, s katero sta potrdili, da sta seznanjeni z valutnim in obrestnim tveganjem ter možnostjo zvišanja anuitete; (iii) je banka v predpogodbeni fazi obema pritožnicama predstavila valutno tveganje z opozorili na njegove slabosti (povečanjem mesečne anuitete in celotnega dolga v primeru rasti CHF v primerjavi z EUR); (iv) banka pri predstavitvi kredita pritožnicam ni prednostno predstavila kredita v CHF (pred kreditom v EUR). Po ugotovitvah sodišča je sklepanje kreditne pogodbe na splošno potekalo tako, da je stranka opredelila želen znesek kredita in odplačilno dobo, nakar se je po informativnem izračunu v obeh valutah ugotovilo, da stranka želeni znesek lažje dobi v CHF kot v EUR iz čisto preprostega razloga, ker so bile zaradi nižje referenčne obrestne mere anuitete nižje za okrog 10% (oziroma so bili ustrezno višji zneski kreditov). Na podlagi navedenega je sodišče sledilo pritožnicama, da jima je bil kredit predstavljen kot ugoden. Sodišče je ugotovilo tudi, da pritožnicama ni bilo računsko predstavljeno, kaj bi za njune mesečne obveznosti in tudi končno obveznost poplačila kredita pomenilo, če bi se tečaj med CHF in EUR spremenil za 10, 20 ali 30 odstotkov. Po ugotovitvah sodišča sta bančni svetovalki pritožnici opozorili na možnost zvišanja zneska kredita oziroma glavnice, ne pa tudi o možnih odstotkih gibanja tečaja. Glede izpolnitve pojasnilne dolžnosti v primeru prve pritožnice je sodišče poseben pomen pripisalo pouku bančne svetovalke, ki je glede na ugotovitve sodišča pritožnico poučila, da utegne biti rast CHF zanjo zelo hudega pomena, ker lahko vodi do plačilne nesposobnosti. Svetovalka je po ugotovitvah sodišča drugi pritožnici tudi povedala, da ima sama kredit v CHF. Na podlagi navedenega je sodišče prve stopnje zaključilo, da je banka v primeru obeh pritožnic svojo pojasnilno dolžnost izpolnila. Sodišče prve stopnje je zavzelo stališče, da že izpolnjena pojasnilna dolžnost zadošča za zavrnitev primarnega in podrednega zahtevka obeh pritožnic.
3. Sodišče prve stopnje je presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v delu minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS (dobra vera in obstoj morebitnega znatnega neravnotežja med pravicami in obveznostmi strank) opravilo podrejeno. Po presoji prvostopenjskega sodišča je za presojo dobrovernosti banke ključno, ali je ta kot bančni strokovnjak lahko predvidela, da se tveganje, ki sta ga prevzeli pritožnici, dolgoročno ne bo realiziralo v njuno korist, da je torej verjetnost negativnega gibanja tečaja pomembno večja, kot verjetnost pozitivnega gibanja. Ker banka ni mogla napovedati dolgoročnega gibanja tečaja CHF (v škodo kreditojemalcev) in s krediti v CHF (ali vezanimi nanj) ni ustvarjala posebnega dobička, je po presoji sodišča v okoliščinah izpolnjene pojasnilne dolžnosti in upoštevanju izjave o prevzemu tveganj ravnala v dobri veri. V zvezi s presojo znatnega neravnotežja je sodišče zapisalo, da sta pritožnici nase prevzeli valutno tveganje, banka pa je načeloma nosila kreditno tveganje, a se je temu v konkretnem primeru pretežno izognila z zavarovanjem posojila s hipoteko na nepremičninah pritožnic. Glede valutnega tveganja je sodišče prve stopnje posebej poudarilo pogodbeno vključeno večvalutno klavzulo. Banka je s to klavzulo pritožnicama omogočila, da po preteku treh mesecev od sklenitve pogodbe vsake tri mesece predlagata konverzijo kredita (spremembo valute v EUR). Prav ta klavzula je bila po presoji sodišča tista varovalka, ki jo je banka vključila v pogodbo za primer, če se valutno tveganje uresniči v škodo kreditojemalcev. V pogodbi je bilo sicer določeno, da si banka lahko pridrži pravico odkloniti konverzijo. Po dokaznem postopku je sodišče ugotovilo, da banka strank pri konverziji v praksi ni omejevala in ta ni bila povezana z visokimi stroški. Do leta 2015 je bila po ugotovitvah sodišča konverzija brezplačna. Stranka je morala oddati pisno vlogo in nato skleniti aneks h kreditni pogodbi. Sklenitev nove kreditne pogodbe ni bila potrebna. Po ugotovitvah sodišča pritožnici predloga za konverzijo nista podali. Po presoji sodišča se je zato stranka, ki ni želela več nositi valutnega tveganja, s pretvorbo kredita temu lahko izognila, čeprav je morala vzeti v zakup do tedaj nastale izgube. Zato po presoji sodišča valutna klavzula v obravnavanem primeru tudi ni bila nepoštena.
4. Sodišče druge stopnje je pritožbo pritožnic zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Soglašalo je z opredeljeno materialnopravno podlago prvostopenjskega sodišča in presojo v zvezi z izpolnitvijo pojasnilne dolžnosti banke. Ponovilo je izhodišče, da je glavni pogodbeni pogoj lahko podvržen presoji nepoštenosti le, če ni bilo zadoščeno zahtevi po njegovi jasnosti in razumljivosti (pojasnilna dolžnost ni izpolnjena). Zato je pritožbeni preizkus osredotočilo izključno na vprašanje (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti banke. Zapisalo je, da je bila sprememba tečaja CHF (zvišanje) za višino anuitete strankam predstavljena tudi s hipotetičnimi izračuni (simulacijami) ali pa z ustno danimi pojasnili o pomenu teh sprememb, med drugim tudi z opozorilom, da CHF kredit na dolgi rok morda ne bo več (tako) ugoden. Sodišče druge stopnje je opozorilo, da je bil drugi pritožnici prikazan tudi graf preteklega gibanja tečajnega razmerja. Za korektnost opozorila o tveganju kredita z valutno klavzulo je po naziranju pritožbenega sodišča zadoščalo pojasnilo bančne svetovalke, da sprememba valutnega razmerja vodi do spremembe anuitete (in posledično samo po sebi tudi do spremembe glavnice). Sodišče je kot pomembno štelo tudi, da banka ob sklenitvi pogodbe ni mogla predvideti tako velikih (dejansko uresničenih) sprememb menjalnega razmerja. Zato te tudi naj ne bi bile predmet njene pojasnilne dolžnosti. Ob danem opozorilu drugi pritožnici, da bosta anuiteta in glavnica kredita višji v primeru krepitve CHF v razmerju do EUR, je bila ta po naziranju pritožbenega sodišča tudi seznanjena, da valutno razmerje ni fiksno in da lahko pride do spremembe (zvišanja njenih kreditnih obveznosti). Zapisalo je, da si povprečno skrben potrošnik  ob danem opozorilu, upoštevajoč temeljna pravila logičnega sklepanja, ki jih mora obvladati, ter osnovne računske operacije, ki jih mora znati uporabljati, lahko brez težav sam izračuna (z zadostno natančnostjo za sprejem preudarne odločitve o sprejemu tveganja), kaj pomenita manjša ali večja sprememba tečaja CHF za višino njegovih obveznosti. Vrhovno sodišče je predlog pritožnic za dopustitev revizije zavrnilo.
5. Pritožnici se sklicujeta na kršitev 14., 22., 23., 25., 33. in 67. (v zvezi z 2. členom) člena Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). Menita, da je treba skladno z ZVPot presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti tudi v primeru, če je ta jasen in razumljiv. Drugačno stališče sodišč naj bi bilo arbitrarno. Sodišči naj bi po naziranju pritožnic dodatno spregledali, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv. V tej zvezi se sklicujeta tudi na sodbo SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid,
C-484/08, z dne 3. 6. 2010. Opozarjata tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov.
[2]
Pritožnici opozarjata, da pritožbeno sodišče na njune navedbe glede presoje nepoštenosti sploh ni odgovorilo, ker je v nasprotju z navedenimi izhodišči štelo, da ta presoja zaradi (po naziranju druge pritožnice tudi pomanjkljive) presoje pojasnilne dolžnosti ni potrebna.
6. Pritožnici poudarjata, da je SEU že v zadevi
Andriciuc
in tudi v novejši sodni praksi
[3]
sprejelo jasno stališče, da morajo biti potrošnikom v zvezi s pojasnilno dolžnostjo posredovane vsaj informacije o tem, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute in tujih obrestnih mer. Opozarja tudi na stališče SEU v navedenih sodbah, da ne zadošča zgolj informacija o možnosti zviševanja ali zniževanja vrednosti tuje valute, v kateri je bilo sklenjeno posojilo. Sodišči omenjenih kriterijev, čeprav sta se nanje sklicevali, dejansko v sodbah naj ne bi upoštevali. Pritožnici posebej opozarjata, da izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti ni mogoče utemeljiti zgolj s seznanitvijo z možnostjo zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute. Ravno slednje pa naj bi pomenilo temelj obrazložitve sodišč. Opozarjata na ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da jima konkretni izračuni za tečajna nihanja (v višini 10, 20 ali 30 odstotkov) niso bili predstavljeni. Opozarjata, da sta v postopku na prvi stopnji že trdili, da pri tem v povezavi z dolgoročnim anuitetnim načinom odplačevanja ne gre za preprosto računsko operacijo.
7. Sodišči se po naziranju pritožnic med drugim naj ne bi opredelili do njunih navedb glede (i) zatrjevanih preplačil kredita (v primerjavi s kreditom v EUR) in ekonomskih posledic valutne klavzule, ki jih je v predloženi preglednici v postopku ponazorila Banka Slovenije; (ii) okoliščine, da jima banka ni predložila izračunov kreditne sposobnosti pritožnice in izpolnjevanja povezanih zahtev Banke Slovenije za kreditojemalce v CHF; (iii) okoliščine, da je banka do zadeve
Andriciuc
zavračala smiselnost nazornega prikaza vpliva spremembe tečaja na njune kreditne obveznost (in glavnico kredita); (iv) ugotovitev avstrijskega nadzornega organa ter njenega naziranja (v) tega, da sodišči v nasprotju s smernicami SEU vednosti banke glede valutnega tveganja in tečaja CHF nista ugotavljali na podlagi njenih strokovnih izkušenj in znanj. Namesto slednjega naj bi sodišči upoštevali le, ali je banka lahko predvidela, da se tveganje dolgoročno ne bo izšlo v korist druge pritožnice. Pritožnici poudarjata, da sta med postopkom in v pravnih sredstvih ves čas opozarjali na dolžnost sodišča, da nepoštenost ugotavlja ob upoštevanju strokovnega znanja in izkušenj banke glede mogočih sprememb menjalnih tečajev in tveganja v zvezi s sklenitvijo kredita v tuji valuti.
[4]
8. Pritožnici poudarjata, da je že Vrhovno sodišče pogoj transparentnosti v zadevi II Ips 5/2020 z dne 19. 6. 2020 razumelo drugače kot v obravnavanem primeru in v smislu, da je netransparentnost vzrok nepoštenosti bančnega produkta. Pritožnici navajata, da je banka nanju prevalila celotno (neomejeno) valutno tveganje, saj jima ni ponudila nobenega finančnega instrumenta za zavarovanje pred navedenim tveganjem. Navajata, da neomejenost valutnega tveganja ni sprejemljiva v razmerjih trdne in stabilne domače valute, ki ne terja valorizacije denarne obveznosti. Menita, da neomejenost navedenega tveganja v povezavi z dolgoročnim stanovanjskim kreditom in anuitetnim načinom odplačevanja povzroči ogrožanje socialne varnosti, eksistence in človekovega dostojanstva kreditojemalcev. Zato po naziranju druge pritožnice tudi nasprotuje pričakovanju povprečnega potrošnika po stabilnem kreditiranju v zvezi z nakupom stanovanja ter drastično vpliva na njegov socialni položaj in položaj njegove družine. Kršitev videza nepristranskosti pritožnici vidita v okoliščini, da naj bi pri vzpostavitvi zanju neugodne prakse Vrhovnega sodišča
[5]
sodeloval sodnik Jan Zobec. Ta po naziranju pritožnic zaradi predhodno javno izražene podpore Francetu Arharju (predsedniku uprave UNICREDIT BANKE SLOVENIJA, d. d., Ljubljana, v obdobju sklepanja kreditnih pogodb v CHF) na županskih volitvah leta 2006 v navedenih zadevah ne bi smel soditi.
B.
9. Senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe zoper sklep Vrhovnega sodišča ni sprejel v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS)
(1. točka izreka).
10. Senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe prve pritožnice ni sprejel v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) (2. točka izreka).
11. Senat Ustavnega sodišča še dodaja, da je sodišče prve stopnje izpolnitev pojasnilne dolžnosti v razmerju do prve pritožnice utemeljilo tudi z ugotovljenim dejstvom danega pouka o možnosti plačilne nesposobnosti, ki lahko nastopi zaradi prevzetega tečajnega tveganja. Z vidika pojasnilne dolžnosti je to pomembno opozorilo. Sodišče druge stopnje se je v delu pojasnilne dolžnosti sklicevalo na to obrazložitev prvostopenjskega sodišča. Prva pritožnica v ustavni pritožbi navedenega dela obrazložitve sodišč (z izjemo dokazne ocene) ne izpodbija. Po presoji senata zato sodiščema ni mogoče očitati, da pojasnilne dolžnosti (tudi ob sprejetem standardu zadeve
Andriucic)
v razmerju do prve pritožnice ne bi obrazložili. Prva ustavna pritožnica v postopku redne pritožbe prav tako ni izpodbijala stališča prvostopenjskega sodišča, da že izpolnitev pojasnilne dolžnosti zadošča za zavrnitev tako primarnega kot tudi podrednega tožbenega zahtevka. Po ustaljeni ustavnosodni presoji mora pritožnik v primeru, ko izpodbijana sodna odločba temelji na dveh (ali več) nosilnih stališčih, za uspeh z ustavno pritožbo izkazati protiustavnost obeh (oziroma vseh) stališč.
[6]
12. Senat Ustavnega sodišča je ustavno pritožbo druge pritožnice v delu, ki se nanaša na odločitev sodišč o primarnem in podrednem zahtevku, sprejel v obravnavo (3. točka izreka). O njeni utemeljenosti bo odločalo Ustavno sodišče, ki bo presodilo, ali so bile drugi pritožnici z izpodbijanima sodbama kršene človekove pravice oziroma temeljne svoboščine.
C.
13. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena ZUstS ter petega odstavka v zvezi s tretjo alinejo tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: namestnik predsednika senata dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Namestnik predsednika senata
[1]
Novela je glede na datum sklenitve pogodb upoštevna le v primeru druge pritožnice.
[2]
Sklicujeta se tudi na pravno mnenje Inštituta za upravno pravo z dne 3. 8. 2020, ki ga prilagata ustavni pritožbi.
[3]
Pritožnici se sklicujeta na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, z dne 10. 6. 2021.
[4]
Tudi glede presoje znatnega neravnotežja v kontekstu anuitetnega odplačevanja se sklicujeta na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, z dne 10. 6. 2021.
[5]
Sklicujeta se na odločitve Vrhovnega sodišča v zadevah št. II Ips 141/2017 z dne 18. 10. 2018, št. II Ips 195/2018 z dne 25. 10. 2018 in št. II Ips 32/2019 z dne 23. 1. 2020.
[6]
Prim. odločbe Ustavnega sodišča št. Up-23/09 z dne 17. 2. 2011 (Uradni list RS, št. 21/11), št. Up-2595/08 z dne 23. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 86/10) in št. Up-688/05 z dne 7. 6. 2007 (Uradni list RS, št. 55/07, in OdlUS XVI, 89).
⇒
Up-960/21-30
3. 3. 2025
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Majde Pučnik, Radomlje, ki jo zastopata Živa Drol Novak, odvetnica v Ljubljani, in Odvetniška pisarna Robert Preininger, d. o. o., Šmarje pri Jelšah, na seji 3. marca 2025
odločil:
1. Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1303/2019 z dne 18. 12. 2020 in III.3., IV.3.1. do 3.7. ter V. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 1201/2016 z dne 5. 9. 2018 se, kolikor se nanašajo na pritožnico, razveljavijo
in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
2.
Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnica je dne 14. 2. 2008 sklenila stanovanjsko kreditno pogodbo za kredit v znesku 84.385,16 EUR z valutno klavzulo v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF), ki ga je morala vrniti v 180 mesečnih anuitetah. S primarnim zahtevkom je zahtevala ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe ter neveljavnost in izbris hipoteke na nepremičnini, ki je služila zavarovanju obveznosti po ustrezni kreditni pogodbi. Zahtevek je med drugim utemeljevala s kršitvijo pojasnilne dolžnosti banke in nepoštenostjo kredita v tuji valuti. Podredno je iz istih razlogov zahtevala ničnost posameznih pogodbenih določb.
2. Sodišče prve stopnje je primarni in podredni zahtevek pritožnice zavrnilo. V izhodišču je kot upoštevno materialnopravno podlago za odločanje opredelilo Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo in 126/07 – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo in 111/07 – v nadaljevanju ZPotK) ter tudi Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS) s sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) na njeni podlagi. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da: (i) je bila kreditna pogodba pritožnice sestavljena v jasnem in razumljivem jeziku; (ii) je pritožnica podpisali izjavo, s katero je potrdila seznanjenost z valutnim in obrestnim tveganjem ter možnostjo zvišanja anuitete; (iii) je banka v predpogodbeni fazi pritožnici predstavila valutno tveganje z opozorili na njegove slabosti (povečanjem mesečne anuitete in celotnega dolga v primeru rasti CHF v primerjavi z EUR); (iv) banka pri predstavitvi kredita pritožnici ni prednostno predstavila kredita v CHF (pred kreditom v EUR). Po ugotovitvah sodišča je sklepanje kreditne pogodbe na splošno potekalo tako, da je stranka opredelila želen znesek kredita in odplačilno dobo, nakar se je po informativnem izračunu v obeh valutah ugotovilo, da stranka želeni znesek lažje dobi v CHF kot v EUR iz čisto preprostega razloga, ker so bile zaradi nižje referenčne obrestne mere anuitete nižje za okrog 10 odstotkov (oziroma so bili ustrezno višji zneski kreditov). Na podlagi navedenega je sodišče sledilo pritožnici, da ji je bil kredit predstavljen kot ugoden. Sodišče je ugotovilo tudi, da banka konkretnih izračunov v sferi kreditnih obveznosti ni predstavila. Tako pritožnici ni bilo računsko predstavljeno, kaj bi za njene mesečne obveznosti in tudi končno obveznost poplačila kredita pomenilo, če bi se tečaj med CHF in EUR spremenil za 10, 20 ali 30 odstotkov. Po ugotovitvah sodišča je banka pritožnico opozorila na možnost zvišanja zneska kredita oziroma glavnice, ne pa tudi o možnih odstotkih gibanja tečaja. Svetovalka je po ugotovitvah sodišča pritožnici tudi povedala, da ima sama kredit v CHF. Na podlagi navedenega je sodišče prve stopnje zaključilo, da je banka v primeru pritožnice svojo pojasnilno dolžnost izpolnila. Sodišče prve stopnje je zavzelo stališče, da že izpolnjena pojasnilna dolžnost zadošča za zavrnitev primarnega in podrednega zahtevka pritožnice.
3. Sodišče prve stopnje je presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v delu minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS (dobra vera in obstoj morebitnega znatnega neravnotežja med pravicami in obveznostmi strank) opravilo podrejeno. Po presoji prvostopenjskega sodišča je za presojo dobrovernosti banke ključno, ali je ta kot bančni strokovnjak lahko predvidela, da se tveganje, ki ga je prevzela pritožnica, dolgoročno ne bo realiziralo v njeno korist, da je torej verjetnost negativnega gibanja tečaja pomembno večja kot verjetnost pozitivnega gibanja. Ker banka ni mogla napovedati dolgoročnega gibanja tečaja CHF (v škodo kreditojemalcev) in s krediti v CHF (ali vezanimi nanj) ni ustvarjala posebnega dobička, je po presoji sodišča v okoliščinah izpolnjene pojasnilne dolžnosti in ob upoštevanju izjave o prevzemu tveganj ravnala v dobri veri. V zvezi s presojo znatnega neravnotežja je sodišče zapisalo, da je pritožnica nase prevzela valutno tveganje, banka pa je načeloma nosila kreditno tveganje, a se je temu v konkretnem primeru pretežno izognila z zavarovanjem posojila s hipoteko na nepremičnini pritožnice. Glede valutnega tveganja je sodišče prve stopnje posebej poudarilo pogodbeno vključeno večvalutno klavzulo. Ta je pritožnici omogočala, da po preteku treh mesecev od sklenitve pogodbe vsake tri mesece predlaga konverzijo kredita (spremembo valute v EUR). Prav ta klavzula je bila po presoji sodišča tista varovalka, ki jo je banka vključila v pogodbo za primer, če se valutno tveganje uresniči v škodo pritožnice. V pogodbi je bilo sicer določeno, da si banka lahko pridrži pravico odkloniti konverzijo. Po dokaznem postopku je sodišče ugotovilo, da banka strank pri konverziji v praksi ni omejevala in ta ni bila povezana z visokimi stroški. Do leta 2015 je bila po ugotovitvah sodišča konverzija brezplačna. Stranka je morala oddati pisno vlogo in nato skleniti aneks h kreditni pogodbi. Sklenitev nove kreditne pogodbe ni bila potrebna. Po ugotovitvah sodišča pritožnica predloga za konverzijo ni podala. Po presoji sodišča se je zato stranka, ki ni želela več nositi valutnega tveganja, s pretvorbo kredita temu lahko izognila, čeprav je morala vzeti v zakup do tedaj nastale izgube. Zato po presoji sodišča valutna klavzula v obravnavanem primeru tudi ni bila nepoštena.
4. Pritožnica je v pritožbi med drugim opozarjala na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc in drugi,
C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc)
. Menila je, da je navedeno sodbo sodišče prve stopnje sicer ustrezno povzelo, a je nato pri obrazložitvi pojasnilne dolžnosti ni upoštevalo. Poudarila je, da informacija o možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute ne zadošča. Opozorila je na ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da ji banka računsko ni predstavila, kaj bi za njene mesečne obveznosti in končno obveznost poplačila kredita pomenilo, če bi se tečaj med CHF in EUR znatno spremenil. V zvezi s presojo nepoštenosti je opozorila, da jo je treba opraviti glede na trenutek sklenitve pogodbe, ob upoštevanju vedenja banke na podlagi njenega strokovnega znanja in izkušenj ter ob upoštevanju značilnosti obravnavane kreditne pogodbe (dolgoročnost, anuitetni način, neomejeno valutno tveganje). Glede klavzule večvalutnega kredita je pritožnica poudarila, da se konverzija vedno opravi za naprej in ne vpliva na že uresničeno posledico valutnega tveganja. Tudi številčno je ponazorila, da je konverzija po nenadni in veliki spremembi tečaja, ki se je zgodil 15. 1. 2015, nesmiselna, saj kreditojemalec ne more preprečiti ali omiliti ekonomskih posledic valutne klavzule. Opozarjala je, da je potrošnikova kreditna sposobnost, ki jo mora oceniti banka glede na njegove dohodke in sredstva v domači valuti, bistven element pri sklepanju kreditne pogodbe, ki pa povsem izgubi smisel v primeru neomejene možnosti povečanja kreditne obveznosti v času odplačilne dobe. Četudi neomejenost tveganja lahko teoretično prizadene eno ali drugo stranko, je bilo po pritožbenem naziranju pritožnice treba upoštevati občutno večje zmožnosti (finančne, strokovne, informacijske) banke, da valutno tveganje obvladuje.
5. Sodišče druge stopnje je pritožbo pritožnice zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Soglašalo je z opredeljeno materialnopravno podlago prvostopenjskega sodišča in presojo v zvezi z izpolnitvijo pojasnilne dolžnosti banke. Ponovilo je izhodišče, da je glavni pogodbeni pogoj lahko podvržen presoji nepoštenosti le, če ni bilo zadoščeno zahtevi po njegovi jasnosti in razumljivosti (pojasnilna dolžnost ni izpolnjena). Zato je pritožbeni preizkus osredotočilo izključno na vprašanje (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti banke. Zapisalo je, da je bila sprememba tečaja CHF (zvišanje) za višino anuitete strankam predstavljena tudi s hipotetičnimi izračuni (simulacijami) ali pa z ustno danimi pojasnili o pomenu teh sprememb, med drugim tudi z opozorilom, da kredit v CHF na dolgi rok morda ne bo več (tako) ugoden. Sodišče druge stopnje je opozorilo, da je bil pritožnici prikazan tudi graf preteklega gibanja tečajnega razmerja. Za korektnost opozorila o tveganju kredita z valutno klavzulo je po naziranju pritožbenega sodišča zadoščalo pojasnilo bančne svetovalke, da sprememba valutnega razmerja vodi do spremembe anuitete (in posledično samo po sebi tudi do spremembe glavnice). Sodišče druge stopnje je kot pomembno štelo tudi, da banka ob sklenitvi pogodbe ni mogla predvideti tako velikih (dejansko uresničenih) sprememb menjalnega razmerja. Zato te tudi naj ne bi bile predmet njene pojasnilne dolžnosti. Ob danem opozorilu pritožnici, da bosta anuiteta in glavnica kredita višji v primeru krepitve CHF v razmerju do EUR, je bila ta po naziranju pritožbenega sodišča tudi seznanjena, da valutno razmerje ni fiksno in da lahko pride do spremembe (zvišanja) njenih kreditnih obveznosti. Pritožbeno sodišče je zapisalo, da si povprečno skrben potrošnik ob danem opozorilu, upoštevajoč temeljna pravila logičnega sklepanja, ki jih mora obvladati, ter osnovne računske operacije, ki jih mora znati uporabljati, lahko brez težav sam izračuna (z zadostno natančnostjo za sprejetje preudarne odločitve o sprejetju tveganja), kaj pomenita manjša ali večja sprememba tečaja CHF za višino njegovih obveznosti. Vrhovno sodišče je predlog pritožnice za dopustitev revizije zavrnilo.
6. Pritožnica se sklicuje na kršitev 14., 22., 23., 25., 33. in 67. (v zvezi z 2. členom) člena Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). Meni, da je treba skladno z ZVPot presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti tudi v primeru, če je ta jasen in razumljiv. Drugačno stališče sodišč naj bi bilo arbitrarno. Sodišči naj bi po naziranju pritožnice spregledali, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv. V tej zvezi se pritožnica sklicuje tudi na sodbo SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid,
C-484/08, z dne 3. 6. 2010. Opozarja tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov.
[1]
Pritožnica opozarja, da pritožbeno sodišče na njene navedbe glede presoje nepoštenosti ni odgovorilo, ker je v nasprotju z navedenimi izhodišči štelo, da ta presoja zaradi (po naziranju pritožnice tudi pomanjkljive) presoje pojasnilne dolžnosti ni potrebna.
7. Pritožnica poudarja, da je SEU že v zadevi
Andriciuc
in tudi v novejši sodni praksi
[2]
sprejelo jasno stališče, da morajo biti potrošnikom v zvezi s pojasnilno dolžnostjo posredovane vsaj informacije o tem, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute in tujih obrestnih mer. Opozarja tudi na stališče SEU v navedenih sodbah, da ne zadošča zgolj informacija o možnosti zviševanja ali zniževanja vrednosti tuje valute, v kateri je bilo sklenjeno posojilo. Sodišči omenjenih kriterijev, čeprav sta se nanje sklicevali, dejansko v sodbah naj ne bi upoštevali. Pritožnica navaja, da izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti ni mogoče utemeljiti zgolj s seznanitvijo z možnostjo zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute. Ravno slednje pa naj bi pomenilo temelj obrazložitve sodišč. Pritožnica opozarja na ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da ji konkretni izračuni za tečajna nihanja (v višini 10, 20 ali 30 odstotkov) niso bili predstavljeni. Ob tem se sklicuje na lastne navedbe v postopku, da pri tem v povezavi z dolgoročnim anuitetnim načinom odplačevanja ne gre za preprosto računsko operacijo.
8. Sodišči se po naziranju pritožnice med drugim naj ne bi opredelili do njenih navedb glede (i) zatrjevanih preplačil kredita (v primerjavi s kreditom v EUR) in ekonomskih posledic valutne klavzule, ki jih je v predloženi preglednici v postopku ponazorila Banka Slovenije; (ii) okoliščine, da ji banka ni predložila izračunov kreditne sposobnosti pritožnice in izpolnjevanja povezanih zahtev Banke Slovenije za kreditojemalce v CHF; (iii) okoliščine, da je banka do zadeve
Andriciuc
zavračala smiselnost nazornega prikaza vpliva spremembe tečaja na njune kreditne obveznost (in glavnico kredita); (iv) ugotovitev avstrijskega nadzornega organa ter njenega naziranja (v) tega, da sodišči v nasprotju s smernicami SEU vednosti banke glede valutnega tveganja in tečaja CHF nista ugotavljali na podlagi njenih strokovnih izkušenj in znanj. Namesto slednjega naj bi sodišči upoštevali le, ali je banka lahko predvidela, da se tveganje dolgoročno ne bo izšlo v korist pritožnice. Pritožnica poudarja, da je med postopkom in v pravnih sredstvih ves čas opozarjala na dolžnost sodišča, da nepoštenost ugotavlja ob upoštevanju strokovnega znanja in izkušenj banke glede mogočih sprememb menjalnih tečajev in tveganja v zvezi s sklenitvijo kredita v tuji valuti.
[3]
9. Pritožnica poudarja, da je že Vrhovno sodišče pogoj transparentnosti v zadevi št. II Ips 5/2020 z dne 19. 6. 2020 razumelo drugače kot v obravnavanem primeru, in sicer v smislu, da je netransparentnost vzrok nepoštenosti bančnega produkta. Navaja, da je banka nanjo prevalila celotno (neomejeno) valutno tveganje, saj ji ni ponudila nobenega finančnega instrumenta za zavarovanje pred navedenim tveganjem. Navaja, da neomejenost valutnega tveganja ni sprejemljiva v razmerjih trdne in stabilne domače valute, ki ne terja valorizacije denarne obveznosti. Meni, da neomejenost navedenega tveganja v povezavi z dolgoročnim stanovanjskim kreditom in anuitetnim načinom odplačevanja povzroči ogrožanje socialne varnosti, eksistence in človekovega dostojanstva kreditojemalcev. Zato po naziranju pritožnice tudi nasprotuje pričakovanju povprečnega potrošnika po stabilnem kreditiranju v zvezi z nakupom stanovanja ter drastično vpliva na njegov socialni položaj in položaj njegove družine. Kršitev videza nepristranskosti pritožnica vidi v okoliščini, da naj bi pri vzpostavitvi zanju neugodne prakse Vrhovnega sodišča
[4]
sodeloval sodnik Jan Zobec. Ta po naziranju pritožnic zaradi predhodno javno izražene podpore Francetu Arharju (predsedniku uprave UNICREDIT BANKE SLOVENIJA, d. d., Ljubljana, v obdobju sklepanja kreditnih pogodb v CHF) na županskih volitvah leta 2006 v navedenih zadevah ne bi smel soditi.
10. Senat Ustavnega sodišča je s 3. točko izreka sklepa št. Up-960/21 z dne 12. 12. 2024 ustavno pritožbo pritožnice v delu primarnega in podrejenega zahtevka sprejel v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je bilo o sprejemu obveščeno Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana v odgovor nasprotni udeleženki (tj. toženi stranki iz pravde).
11. Nasprotna udeleženka navaja, da zatrjevani razlogi, v zvezi s katerimi naj bi po naziranju pritožnice prišlo do odstopa od sodne prakse SEU, ne pomenijo nosilnih argumentov (
ratio decidendi
).
[5]
Tako naj bi veljalo tudi za Priporočilo Evropskega odbora za sistemska tveganja z dne 21. septembra 2011 o dajanju posojil v tujih valutah (UL C 342, 22. 11. 2011 – v nadaljevanju Priporočilo ESRB), ki ga v svojih sodbah (tudi v zadevi
Andriciuc
) povzema SEU. Slednje naj bi navedeno priporočilo le povzelo in v zvezi z njim naj ne bi zavzelo lastnih stališč. Da pravna stališča, ki jih sodišče navede kot
obiter dicutum
, z vidika učinkov v zvezi s pravico iz 22. člena Ustave ne morejo imeti takšnih učinkov, kot jih imajo pravna stališča sodišča, na katerih sodba temelji, naj bi bilo potrjeno tudi v presoji Ustavnega sodišča.
[6]
Nasprotna udeleženka opozarja, da tudi na podlagi prava Evropske unije (ob izreku) zavezujejo le nosilni razlogi obrazložitve.
[7]
Opozarja, da Priporočilo ESRB naslavlja le države članice z učinkom za naprej, njegova retroaktivna uporaba pa bi pomenila kršitev pravice do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave in pravice do mirnega uživanja premoženja iz 1. člena Prvega protokola k EKČP. Merilo za skupne stroške kredita in s tem jasnost in razumljivost glavnega predmeta pogodbe naj bi bila efektivna obrestna mera.
[8]
Nasprotna udeleženka navaja, da je ZPotK določal vsebino opozorila v primeru kredita v tuji valuti le na način, da mora pogodba določati navedbo tuje valute in vrsto tečaja, po katerem se izračunava vrednost v domači valuti. Opozorilo v smislu, da se ob spremembi tečaja lahko spremenijo tudi predvideni zneski posameznih plačil, je bilo predvideno šele s kasnejšo novelo zakona, ki v trenutku sklepanja kreditne pogodbe v obravnavanem primeru še ni veljala.
[9]
Ker je zakonodajalec izrecno uredil obveznosti pred sklenitvijo pogodbe in vsebino kreditne pogodbe s potrošniki, je nasprotna udeleženka po njenem naziranju utemeljeno in legitimno pričakovala, da bodo pogodbe, ki jih bo sklenila skladno s to ureditvijo, tudi veljavne. Vrhovno sodišče naj bi v trenutku sklepanja kreditne pogodbe štelo, da je strankam vsebina valutne klavzule povsem razumljiva, ker jo predvidevajo že predpisi.
[10]
Nasprotna udeleženka opozarja, da neposredna uporaba Direktive 93/13/EGS ni dopustna niti s sklicevanjem na nedoločen pravni pojem, saj bi šlo v takšnem primeru za (retroaktivno) nadomeščanje nacionalne določbe z razlago Direktive 93/13/EGS.
[11]
S sklicevanjem na prvi odstavek 7. člena ZPotK o enostavnosti in razumljivosti pisne kreditne pogodbe nasprotna udeleženka meni, da ni dopustna razlaga, ki bi od banke zahtevala opozorilo potrošniku, kako bi na njegove obroke za odplačilo kredita vplivalo zelo veliko znižanje nacionalne valute in povišanje obrestnih mer.
[12]
Poudarja, da sta se obe sodišči v obravnavanem primeru sklicevali na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
, pri čemer v navedeni sodbi (ali sicer v pravu varstva potrošnikov) nista videli podlage za obveznost izdelave simulacij oziroma siceršnjih formalnih zahtev. Uporaba razlag Direktive 93/13/EGS z učinkom za nazaj bi bila po tem, ko je bila kreditna pogodba že v celoti izvršena,
[13]
po naziranju nasprotne udeleženke v nasprotju s prepovedjo retroaktivnosti, ki dopustnost lojalne razlage omejuje.
[14]
12. Nasprotna udeleženka opozarja tudi, da je načelo pravne varnosti oziroma varstva legitimnih pričakovanj (vključno z načelnim nasprotovanjem retroaktivne veljave) del splošnih načel prava Evropske unije.
[15]
Navaja, da načelo skladne razlage ne more služiti za obid prepovedi retroaktivnosti, kadar bi prišlo do razlage
contra legem
.
[16]
Zato v zasebnopravnih razmerjih direktive posameznikom ne morejo nalagati obveznosti ali jemati pravic iz nacionalne zakonodaje, tudi ne v primeru, če ta ni usklajena s pravom Evropske unije. Takšnega učinka tudi ni dopustno doseči z (retroaktivno) razlago zakonskega prava s strani sodišča, saj bi ta kršila varstvo legitimnih pričakovanj v zvezi s  33. in 35. členom Ustave, 1. členom Prvega protokola k EKČP in 17. členom Listine EU o temeljnih pravicah (UL C 202, 7. 6. 2016). Navedeno bi po mnenju nasprotne udeleženke zaradi močno omejene razpoložljivosti dokaznih sredstev kršilo tudi njena ustavna procesna jamstva. Nasprotna udeleženka opozarja, da gre za kršitev pravice iz 1. člena Prvega protokola k EKČP tudi v primeru, če do posega v lastninsko pravico pride v sodnem postopku, v katerem je bilo stranki (v posledici retroaktivne razlage) naloženo zelo težko dokazno breme.
[17]
Opozarja, da tudi ESČP pri presoji dopustnosti uporabe spremenjene sodne prakse uporablja kriterij razumne predvidljivosti.
[18]
Navaja, da vso pravo Evropske unije ni avtomatično ustavno pravo, pri čemer trdi tudi, da Ustavno sodišče ni pristojno presojati, ali je redno sodišče pri razlagi prava Evropske unije oziroma pri razumevanju precedenčnega dometa odločitev SEU prišlo do pravilnega rezultata. Nasprotna udeleženka tudi meni, da je uporaba Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena na podlagi drugega odstavka 1. člena navedene direktive v zvezi s 371. in 372. členom Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 97/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju OZ).
[19]
Meni, da pritožnica z očitkom kršitve pravice do obrazložene sodne odločbe dejansko graja uporabo materialnega prava oziroma izpodbija dokazno oceno (opravljene pojasnilne dolžnosti in kriterija dobrovernosti tudi v smislu dejstev notranjega življenja), česar pa Ustavno sodišče ni pristojno presojati. Opozarja tudi na bistvene razlike obravnavanega kreditnega razmerja v primerjavi s finančnim produktom, ki ga je SEU obravnavalo v sodbi v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
.
13. Nasprotna udeleženka opozarja, da je ZVPot v 22. členu določal le, da morajo biti pogodbeni pogoji jasni in razumljivi, v nasprotnem primeru se nejasna določila razlagajo v korist potrošnika. Če takšne določbe ni mogoče šteti za nepošteno, posledica kršitve pojasnilne dolžnosti ne more biti (delna) ničnost kreditne pogodbe. Nasprotna udeleženka navaja, da je SEU v novejši praksi jasno izpostavilo, da samo dejstvo, da glavni predmet pogodbe ni oblikovan na jasen in razumljiv način, samo po sebi ni takšno, da bi mu dalo nepošten značaj.
[20]
Ker slovensko pravo ne določa, da je že nepreglednost dovolj za nepoštenost pogodbenega pogoja, naj bi bile brezpredmetne navedbe pritožnice, da v slovenski pravni red ni bil prenesen drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS. Nasprotna udeleženka opozarja tudi, da so bile obveznosti pritožnice v izhodišču precej nižje od tistih, ki bi jih plačevala v primeru kredita v EUR. Opozarja tudi, da je v pogodbo vključila klavzulo o večvalutnem kreditu, s katero je pritožnici omogočila, da po preteku treh mesecev od sklenitve kreditne pogodbe predlaga konverzijo (spremembo valute) kredita v kredit v EUR. Navaja, da je prvostopenjsko sodišče slednje ocenilo kot ustrezno varovalko za primer, da se valutno tveganje uresniči v škodo pritožnice. Opozarja na pasivnost pritožnice, ki se do ponujene konverzije brez kakršnihkoli stroškov ni opredelila. Nasprotna udeleženka pojasnjuje, da do kršitve pravice do opredelitve v sklopu očitkov ustavne pritožbe ni prišlo, in opozarja, da z vrhovnim sodnikom Janom Zobcem, ki v obravnavanem primeru niti ni sodil, ni v nobenem pogledu povezana. Predlaga tudi, naj Ustavno sodišče pritožnici naloži plačilo stroškov za pripravo odgovora na ustavno pritožbo.
14. Odgovor nasprotne udeleženke je bil poslan pritožnici, ki vztraja pri navedbah v ustavni pritožbi. Pritožnica obširno polemizira s pravnimi mnenji, ki jih je v odgovoru priložila nasprotna udeleženka,
[21]
in pojasnjuje, da gre pri pojasnilni dolžnosti za pravni standard, ki ga je SEU v okviru lastnih stališč napolnilo tudi s sklicevanjem na Priporočilo ESRB.
B.
15. Pritožnica v okviru očitka kršitve 22. člena Ustave med drugim uveljavlja kršitev pravic do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe v zvezi s standardom pojasnilne dolžnosti. Slednjega povezuje tudi s presojo nepoštenosti v okviru minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS. Senat Ustavnega sodišča je zato opravil presojo izpodbijanih sodnih odločb z vidika skladnosti s pravico do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
16. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, da lahko stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[22]
Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti sodne odločbe lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb,
[23]
vendar le, če se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih trditev in pravnih naziranj stranke in je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev. Ob sprejetem izhodišču Direktive 93/13/EGS mora sodišče vselej preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe,
[24]
ter povezanost pomena tega izhodišča s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja.
[25]
Sodišči sta torej morali ugotoviti dejstva, ki so v okoliščinah konkretnega primera pomembna za uporabo danih meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU, ter nato podati razloge, zakaj ugotovljena dejstva v konkretnem primeru utemeljijo izpolnjenost meril, ki opredeljujejo določen pravni pojem.
[26]
V obravnavanem primeru je, glede na sprejeta izhodišča sodišč, za odločitev pomemben pravni standard pojasnilne dolžnosti, njegov pomen pri presoji nepoštenosti ter vsebina te presoje, kolikor se povezuje s standardom znatnega neravnotežja v povezavi z merili ZVPot.
17. Skladno s sodno prakso SEU mora nacionalno sodišče v zvezi s pojasnilno dolžnostjo na podlagi Direktive 93/13/EGS ob upoštevanju okoliščin sklenitve pogodbe preučiti, ali je bil potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške svojega kredita.
[27]
Glede zahteve po transparentnosti pogodbenih pogojev, kot izhaja iz drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, je SEU poudarilo, da te zahteve, ki je navedena tudi v 5. členu te direktive, ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost.
[28]
Finančne ustanove morajo potrošnikom posredovati informacije vsaj o tem, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer.
[29]
Ponudnik mora potrošniku navesti mogoča nihanja menjalnih tečajev in tveganja, neločljivo povezana s sklenitvijo take pogodbe.
[30]
Posebej pomembna so pojasnila o tveganjih kreditojemalca v primeru velikega znižanja vrednosti valute, ki je zakonito plačilno sredstvo v državi članici njegovega stalnega prebivališča, in zvišanja tuje obrestne mere.
[31]
Ni dovolj, da se potrošniku omogoči le, da razume, da lahko glede na nihanja menjalnega tečaja gibanje paritete med obračunsko valuto in valuto plačila povzroči neugodne posledice za njegove finančne obveznosti, ampak mu je treba omogočiti tudi, da v okviru sklenitve kredita v tuji valuti razume dejansko tveganje, ki mu je izpostavljen v celotnem pogodbenem obdobju v primeru velikega znižanja vrednosti valute, v kateri prejema dohodke, glede na obračunsko valuto.
[32]
Tako se mora povprečni potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, zavedati možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, na katero je kredit vezan, in mora oceniti morebitne pomembne ekonomske posledice za svoje finančne obveznosti.
[33]
Prav tako v okviru valutnega kreditiranja zahteve po preglednosti ni mogoče izpolniti s tem, da se potrošniku posredujejo informacije, pa čeprav obširne, če temeljijo na domnevi, da bo razmerje med obračunsko valuto in valuto plačila ostalo stabilno ves čas trajanja te pogodbe.
[34]
Ob tem je očitno, da je SEU navedena stališča in merila sprejelo v povezavi z načelom transparentnosti in vsebino standarda pojasnilne dolžnosti na podlagi Direktive 93/13/EGS in ne na temelju (retroaktivne) uporabe Priporočila ESRB kot zavezujočega pravnega vira. V tej zvezi ni mogoče spregledati, da je pritožnica v postopku izrecno zatrjevala, da ji (predvsem tečajno) tveganje ni bilo predstavljeno v realni sferi, in je posebej poudarjala ravno pomen vpliva zelo velike depreciacije domače valute (in povečanje tujih obrestnih mer) na njene kreditne obveznosti (višino obrokov).
18. Člen 24 ZVPot je določal, da se pogodbeni pogoji štejejo za nepoštene, če (i) v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank ali (ii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika, ali (iii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval, ali (iii) nasprotujejo načelu poštenja in vestnosti. Ničnostno sankcijo za nepoštene pogodbene pogoje je določal drugi odstavek 23. člena ZVPot. Direktiva 93/13/EGS, ki temelji na načelu minimalne harmonizacije,
[35]
v prvem odstavku 3. člena določa, da velja pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Direktiva ne nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere je mogoče v primeru, da pogodbeni pogoj v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, ugotoviti nepoštenost tega pogoja, ne da bi bilo treba v takem primeru preveriti zahtevo dobre vere.
[36]
Presojo nepoštenosti v okviru ZVPot je treba vselej opraviti ob upoštevanju vsaj minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je v tej zvezi razvilo SEU.
19. SEU se je tudi o vsebini meril nepoštenosti pogodbenih pogojev že velikokrat izreklo. Nedovoljenost se presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe, pri čemer so upoštevne vse okoliščine, ki bi jih ponudnik (banka) lahko poznal (poznala) ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno kasnejše izvajanje, ker pogodbeni pogoj lahko pomeni neravnotežje med strankama, ki se pokaže šele v fazi izvajanja pogodbe.
[37]
Znatno neravnotežje je treba presojati glede na vsebino pogodbenega pogoja in ne glede na to, kako se v praksi uporablja.
[38]
Pri presoji znatnega neravnotežja v pravicah in obveznostih strank kreditne pogodbe je treba upoštevati vse okoliščine, s katerimi je bil poklicni dajalec kredita lahko seznanjen ob sklenitvi te pogodbe (zlasti ob upoštevanju njegovega strokovnega znanja glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, neločljivo povezanih s sklenitvijo takega kredita) in ki so lahko vplivale na poznejše izpolnjevanje pogodbe in na pravni položaj potrošnika.
[39]
Kadar mora potrošnik nositi stroške gibanja terminskih menjalnih tečajev in ponudnik ni izpolnil zahteve po preglednosti, je mogoče, da pogodbeni pogoj potrošniku nalaga nesorazmerno tveganje v primerjavi s prejetimi storitvami in zneskom kredita.
[40]
20. Ustavno sodišče je o v bistvenem enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo št. Up-14/21 je ustavni pritožbi ugodilo, enako je storilo tudi v kasnejših odločbah št. Up-1181/20 z dne 3. 5. 2023, št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022, št. Up-54/19 z dne 6. 7. 2023, št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023, št. Up-810/20 z dne 4. 1. 2024, št. Up-5/21 z dne 9. 9. 2024, št. Up-232/22 z dne 9. 9. 2024, št. Up-287/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-504/21 z dne 7. 10. 2024 in št. Up-548/21 z dne 9. 12. 2024. Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti). Nobeno sodišče v postopku torej ni zavzelo stališča, da je uporaba minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena.
[41]
V tem okviru tudi nobeno sodišče ni sprejelo stališča, da bi bila neupoštevna katerakoli sodba SEU (ali deli sodb) na temelju navedene direktive (vključno z opredeljenim standardom pojasnilne dolžnosti v delu prikaza vpliva na finančne obveznosti potrošnika).
[42]
Pri tem v delu pojasnilne dolžnosti ne gre za zahteve v smislu procesnih predpostavk ali formalnih dokaznih pravil (npr. v številu ali odklonih natančno določenih izračunov, prikazov in/ali izjav). Gre za pravni standard, ki naslavlja procesno enakovreden strokovni subjekt in zahteva prikaz tveganja v realni sferi potrošnikovih kreditnih obveznosti na podlagi kreditne pogodbe v tuji valuti. Zahteva po jasnosti in razumljivosti pogodbenih pogojev in (alternativna) merila za presojo njihove nepoštenosti s posledico ničnosti so bila v trenutku sklepanja kreditne pogodbe tudi že zakonsko določena.
[43]
21. Na podlagi zgoraj navedene sodne prakse SEU je očitno, da jasno pogodbeno besedilo (z izjavo o prevzemu valutnega in obrestnega tveganja) ne zadošča za izpolnitev standarda pojasnilne dolžnosti. Za izpolnitev pojasnilne dolžnosti tudi očitno ne zadošča zgolj abstraktno opozorilo o možnosti spremembe tečaja in/ali anuitete. Enako velja tudi za ugotovitev, da je banka pritožnici (enakovredno) predstavila alternativno kreditno ponudbo v EUR. Navedeno še posebej velja v primeru, ko je kredit z valutno klavzulo v CHF predstavljen kot ugodnejši (tj. so anuitete v primeru tečajnega razmerja, ki je veljalo ob sklenitvi kreditne pogodbe, nižje oziroma je bil ustrezno višji znesek kredita v primerjavi s kreditom v EUR). Glede na navedeno sodišče prve stopnje sodbe ni obrazložilo v ključnem delu presoje, s čimer je kršilo pravico pritožnice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnice v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse SEU ni izpolnjen. S tem sta prvo- in drugostopenjsko sodišče kršili pravico iz 22. člena Ustave.
Navedenega ne spremeni niti sklicevanje pritožbenega sodišča na hipotetične izračune, saj iz obrazložitve pritožbenega sodišča vsebine teh izračunov (ob hkrati ugotovitvi prvostopenjskega sodišča, da se izračuni v primeru pritožnice niso nanašali na 10, 20 ali 30-odstotno nihanje tečaja) ni mogoče razbrati.
22. Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja
[44]
predvideva Direktiva 93/13/EGS ob upoštevanju navedenih meril SEU, ni mogoče spregledati, da strokovno kvalificiranega poznavanja valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke v zvezi s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja.
Zato je po presoji Ustavnega sodišča prvostopenjsko sodišče tudi v delu presoje nepoštenosti kršilo pravico pritožnice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
Navedenega ne spremeni niti sklicevanje prvostopenjskega sodišča na večvalutno klavzulo (periodično pogodbeno možnost konverzije). Z vidika nepoštenosti pogodbenega pogoja sicer pogodbena možnost konverzije na načelni ravni ni brez pomena.
[45]
Vendar iz obrazložitve sodišča ni mogoče razbrati, kako bi večvalutna klavzula z diskrecijsko pravico banke, da takšno konverzijo odkloni, ob ugotovljeni pretežno enostranski porazdelitvi tečajnega tveganja v breme pritožnice in realizaciji nateklih tečajnih izgub, lahko (odločilno) vplivala na presojo nepoštenosti. Iz obrazložitve tudi ni mogoče razbrati kako bi na presojo nepoštenosti in torej ničnosti pogodbe lahko vplivala ponudba banke (več let) po sklenitvi kreditne pogodbe.
[46]
Navedeno sicer ne pomeni, da je nujno izključena vsaka možnost upoštevnosti med izvrševanjem pogodbe ponujene konverzije pri drugih pravnih vprašanjih, s katerimi pa Ustavno sodišče ni soočeno.
[47]
Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat Ustavnega sodišča. Sodbi je v delu odločitve o primarnem (ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe) in podrednem (ugotovitev ničnosti posameznih določb kreditne pogodbe) zahtevku s stroškovno posledico razveljavil in zadevo v razveljavljenem obsegu vrnil v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani (1. točka izreka). Ker je senat Ustavnega sodišča sodbi v izpodbijanem delu razveljavil že zaradi kršitve 22. člena Ustave, mu očitkov o drugih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
23. V skladu s prvim odstavkom 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Ta določba se po prvem odstavku 49. člena ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebej utemeljeni razlogi, ti pa niso izkazani. Senat Ustavnega sodišča je zato o predlogu nasprotne udeleženke za povrnitev stroškov postopka pred Ustavnim sodiščem odločil, kot izhaja iz 2. točke izreka te odločbe.
C.
24. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS
v sestavi:
predsednik senata
dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Predsednik senata
[1]
Sklicuje se tudi na pravno mnenje Inštituta za upravno pravo z dne 3. 8. 2020, ki ga prilagata ustavni pritožbi.
[2]
Pritožnica se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, z dne 10. 6. 2021.
[3]
Tudi glede presoje znatnega neravnotežja v kontekstu anuitetnega odplačevanja se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19.
[4]
Sklicuje se na odločitve Vrhovnega sodišča v zadevah št. II Ips 141/2017 z dne 18. 10. 2018, št. II Ips 195/2018 z dne 25. 10. 2018 in št. II Ips 32/2019 z dne 23. 1. 2020.
[5]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na priloženo Pravno mnenje o pomenu odločbe Ustavnega sodišča št. Up-14/21 za nadaljnje odločanje pravdnih sodišč v zadevah glede kreditov v CHF, ki ga je pripravil dr. Aleš Galič. Sklicuje se tudi na priloženo Mnenje o pravnih dimenzijah spremembe sodne prakse Vrhovnega sodišča Slovenije glede obravnave pojasnilne dolžnosti pri sklepanju kreditnih pogodb v CHF z dne 27. 12. 2023, ki sta ga podala dr. Rajko Pirnat in dr. Aleš Galič ter Pravno mnenje o skladnosti ustaljene sodne prakse Vrhovnega sodišča v zvezi s krediti v CHF z Ustavo in pravom EU z dne 14. 4. 2020, ki ga je pripravil prof. dr. Matej Avbelj. Sklicuje se tudi na: M. Avbelj, (Ne)razumevanje učinkovanja direktiv v nacionalnih pravnih redih, TFL Glasnik, št. 23/24, dosegljivo na:
https://www.tax-fin-lex.si/Dokument/Podrobnosti?rootEntityId=2447972d-60b9-42c4-90c0-5085a365e2de
(3. 3. 2025).
[6]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sklepe Ustavnega sodišča št. Up-1389/20 z dne 29. 9. 2021; št. Up-471/04 z dne 14. 4. 2006; št. Up-224/01 z dne 13. 11. 2003; in št. Up-106/02 z dne 25. 4. 2002 (OdlUS XI, 128). Navaja tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-868/14 z dne 16. 6. 2016 (Uradni list RS, št. 49/16), 12. točka obrazložitve.
[7]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe SEU v zadevah
Gothaer Allgemeine Versicherung in drugi
, C-456/11, z dne 15. 11. 2012, 40. točka obrazložitve;
British Airways proti Komisiji
, C-122/16 P, z dne 14. 11. 2017, 82. točka obrazložitve; in
Artegodan proti Komisiji
, C-221/10 P, z dne 19. 4. 2012, 87. točka obrazložitve. Navaja tudi sodbe Splošnega sodišča v zadevah
Alba Aguilera in drugi proti ESZD
, T-119/17 RENV, z dne 12. 5. 2021, 48. točka obrazložitve;
Shoe Branding Europe proti EUIPO – adidas (Position de deux bandes parallèles sur une chaussure)
, T-629/16, z dne 1. 3. 2018, 101. točka obrazložitve;
EDF proti Komisiji
, T-747/15, z dne 16. 1. 2018, 97. točka obrazložitve;
Komisija proti AV
, T-701/16 P, z dne 17. 5. 2018, 30. točka obrazložitve; in
Sony Interactive Entertainment Europe proti EUIPO – Marpefa (Vieta)
, T-879/16, z dne 8. 2. 2018, 31. točka obrazložitve.
[8]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, C-448/17, z dne 20. 9. 2018.
[9]
Gre za Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 111/07 – ZPotK-B).
[10]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 163/2001 z dne 7. 11. 2001.
[11]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sklepe Ustavnega sodišča št. U-I-304/04 z dne 17. 2. 2005, št. U-I-362/20, Up-849/20 z dne 16. 3. 2023 in št. U-I-226/01 z dne 14. 11. 2002 (OdlUS XI, 232).
[12]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbi ESČP v zadevah
Rotaru proti Romuniji
z dne 4. 5. 2000 in
Gawęda proti Poljski
z dne 14. 3. 2002.
[13]
Nasprotna udeleženka navaja, da je pritožnica kredit predčasno v celoti poplačala že 30. 7. 2021.
[14]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
X (Absence de motifs de résiliation)
, C-715/20, z dne 20. 2. 2024.
[15]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
Vysočina Wind
, C-181/20, z dne 25. 1. 2022, 47. točka obrazložitve. Navaja tudi sodbi SEU v zadevah
"Goed Wonen"
, C-376/02, z dne 26. 4. 2005, 33. in 34. točka obrazložitve, in
Amministrazione delle finanze dello Stato
, C-199/82, z dne 9. 11. 1983.
[16]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
Impact
, C-268/06, z dne 15. 4. 2008.
[17]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe ESČP v zadevah
Wyszyński proti Poljski
z dne 24. 3. 2022;
Todorov in drugi proti Bolgariji
z dne 13. 7. 2021; ter
Pintar in drugi proti Sloveniji
z dne 14. 9. 2021.
[18]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe ESČP v zadevah
Hanževački proti Hrvaški
z dne 5. 9. 2023, 35. točka obrazložitve,
Petko Petkov proti Bolgariji
z dne 19. 2. 2013
in Azienda Agricola Silverfunghi SAS in drugi proti Italiji
z dne 24. 6. 2014. V zvezi z načelno nedopustnostjo ukrepov retroaktivne narave se sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Rola proti Sloveniji
z dne 4. 6. 2019.
[19]
Nasprotna udeleženka se sklicuje tudi na odločitvi ESČP v zadevah
Antonopoulou proti Grčiji
z dne 19. 1. 2021 in
Sadlik proti Poljski
z dne 31. 8. 2021.
[20]
Nasprotna udeleženka navaja sodbo SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
. Sklicuje se tudi na sklep SEU v zadevi
Unión de Créditos Inmobiliarios
, z dne 17. 11. 2021, 33. točka obrazložitve.
[21]
Glej op. št. 6.
[22]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22).
[23]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09), 10. točka obrazložitve.
[24]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS; prim. sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020, 46. in 47. točka obrazložitve.
[25]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22), 20. točka obrazložitve. Posebej glede povezave med zahtevo po preglednosti in nepoštenostjo v primeru glavnega predmeta pogodbe glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021, 90.–103. točka obrazložitve. Glede umestitve te povezave v okviru nacionalne presoje glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, predvsem 78. točko obrazložitve, ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, predvsem 15.
–21. točko obrazložitve
.
[26]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/13 z dne 23. 1. 2014 (Uradni list RS, št. 14/14, in OdlUS XX, 32), 11. točka obrazložitve. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21. Sodba SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, na katero se sklicuje nasprotna udeleženka, se ni nanašala na kredit v tuji valuti.
[27]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 49.–51. točka obrazložitve
,
zadevi
OTP Bank in OTP Faktoring
, C-51/17, z dne 20. 9. 2018 (v nadaljevanju zadeva OTP), 74., 75. in 78. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 70. in 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49.–51. točka obrazložitve. Navedenih sodb SEU sicer z izjemo zadeve
Andriciuc
sodišči v postopku nista mogli upoštevati, saj so bile izdane po izdaji izpodbijanih sodb, vendar jih senat Ustavnega sodišča v tej odločbi navaja, ker so upoštevne z vidika aktualne razlage Direktive 93/13/EGS. Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PDEU), imajo
ex tunc
pravni učinek in izražajo, kar je v normi prava Evropske unije
ab initio
. Glej K. Lenaerts, I. Maselis, K. Gutman, EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford 2014, str. 246.
[28]
Sodbi SEU v zadevah
Kásler
in Káslerné Rábai
, C-26/13, z dne 30. 4. 2014, 71. in 72. točka obrazložitve, in
Bucura
, C-348/14, z dne 9. 7. 2015, 52. točka obrazložitve.
[29]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 49. točka obrazložitve. Navedeno stališče je SEU velikokrat ponovilo. Prim. predvsem tudi sodbo SEU v zadevi
OTP
, 74. točka obrazložitve, in tam navedeno sodno prakso.
[30]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 50. točka obrazložitve, zadevi
OTP
, 75. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, 50. in 51. točka obrazložitve.
[31]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 48. točka obrazložitve.
[32]
Prav tam, 51. točka obrazložitve.
[33]
Prim. sodbo SEU v zadevi
OTP
, 78. točka obrazložitve, podobno tudi sodba SEU v zadevi
A. S.A.
, C-212/20, z dne 18. 11. 2021, 42. in 43. točka obrazložitve.
[34]
Sodbi SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 74. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 53. točka obrazložitve.
[35]
Prim. 8. člen Direktive 93/13/EGS in sodbo SEU v zadevi
Verein für Konsumenteninformation
, C-191/15, z dne 28. 7. 2016, 55. točka obrazložitve.
[36]
Sodba SEU v zadevi
Nova kreditna banka Maribor
, C-405/21, z dne 13. 10. 2022.
[37]
Tako sodba SEU v zadevi
Bucura
, 48. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[38]
Sklep SEU v zadevi
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria
, C-602/13, z dne 11. 6. 2015, 50. točka obrazložitve.
[39]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 54. točka obrazložitve.
[40]
Prim. sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 69. točka obrazložitve.
[41]
Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
Trapeza Peiraios
, C-243/20, z dne 21. 12. 2021, 51.–63. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 37/2023 z dne 20. 3. 2024, 9.–26. točka obrazložitve.
[42]
Navedeno stališče je v sodni praksi SEU sicer izraženo v večjem številu primerov, ki so povezani s posojili potrošnikov v tujih valutah. Ob zadevi
Andriciuc
glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, C‑776/19–C‑782/19, 70. točka obrazložitve, in sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49. točka obrazložitve. Enako tudi sklep SEU v zadevi
ERSTE Bank Hungary
, C-670/20, z dne 6. 12. 2021, 28. točka obrazložitve. SEU je v zadevi
OTP
med drugim (celo v kontekstu izjave, ki je vključevala zavedanje o možnosti znatnega povečanja anuitete) izrecno opozorilo, da je bilo iz elementov, ki so bili predloženi SEU, razvidno, da sta kreditojemalca med drugim prejela dodaten obrazec z informacijami v zvezi z valutnim tveganjem, ki je vseboval primere izračuna tveganja v primeru znižanja vrednosti madžarskega forinta glede na CHF, kar pa je moralo preveriti predložitveno sodišče (glej 77. točko obrazložitve navedene sodbe).
[43]
Glej 22., 23. in 24. člen ZVPot. Tudi ZPotK je v tretjem odstavku 21. člena izrecno določal, da se ne glede na določbe tega zakona uporabljajo tudi določbe drugih predpisov, ki so ugodnejše za potrošnika. Vrhovno sodišče je v sodbi št. II Ips 163/2001 z dne 7. 11. 2001 v okviru omejenega revizijskega preizkusa v okoliščinah sklenjene leasing pogodbe (za avtomobil) prvenstveno razlagalo pogodbo in vprašanje, ali je bila valutna klavzula, ki je v konkretnem primeru služila revalorizaciji pogodbenih obveznosti v kontekstu nestabilne domače valute, pogodbeno sploh dogovorjena.
[44]
Glede pomena pojasnilne dolžnosti pri presoji nepoštenosti pogodbenega pogoja v povezavi z argumenti pritožnice v zvezi z izključitvijo tovrstne presoje na podlagi drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS glej podrobneje odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 23.–29. točka obrazložitve.
[45]
Glej prav tam, op. št. 118.
[46]
Podobno kot SEU pojasnjuje za primer novacije, ki bi načeloma morala doseči položaj, kot da nepošteni pogodbeni pogoj nikoli ni obstajal, oziroma temeljiti na potrošnikovem informiranem soglasju ob dodatnem pogoju, da ni nepošten tudi nov dogovor. Prim. sodbo SEU v zadevi
Bank BPH
, C-19/20, z dne 29. 4. 2021, 50. točko obrazložitve.
[47]
Sodišče prve stopnje se je na ponudbo banke h konverziji sklicevalo v zvezi z utemeljitvijo poštenosti pogodbenega pogoja in torej ne v zvezi z morebitnim vplivom na vrnitvene zahtevke (prim. drugi odstavek 82. člena OZ).
⇒