Up-93/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-93/22
Datum odločitve:
22. 9. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.93.22
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1788/2020 z dne 18. 11. 2020 ter II. in IV. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 1656/2015 z dne 27. 2. 2020
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1788/2020 z dne 18. 11. 2020 ter II. in IV. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 1656/2015 z dne 27. 2. 2020
se razveljavita
in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
Evidenčni stavek:
Pravici pritožnikov do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe strank upošteva, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev lahko bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti odločbe načeloma lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, vendar to lahko velja le, če je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev in se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih navedb stranke. Z vidika vsebine in obsega dolžnosti sodišča do opredelitve do strankinih navedb in dolžnosti obrazložene sodne odločbe je pomembno tudi to, da sodišče nacionalne predpise razlaga ustavnoskladno, torej ob sprejetem izhodišču uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah tudi z njenim upoštevanjem v luči načela skladne razlage. Ker iz obrazložitve prvostopenjske sodbe ni mogoče razbrati, na kakšen način je bil izpolnjen standard pojasnilne dolžnosti v smislu zahtev te direktive, je prvostopenjsko sodišče kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse Sodišča Evropske unije ni izpolnjen. S tem sta prvo- in drugostopenjsko sodišče kršili pravico pritožnikov iz 22. člena Ustave.
Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja predvideva Direktiva 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah ob upoštevanju meril Sodišča Evropske unije, ni mogoče spregledati, da so pritožniki v pritožbi med drugim opozarjali na strokovno kvalificirano poznavanje valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke, kar so povezovali s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti (tj. objektivizirano merilo dobre vere). Teh okoliščin ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Omenjene trditve pritožnikov že na podlagi prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah in meril, ki jih je za njegovo razlago razvilo Sodišče Evropske unije, pomenijo upoštevne elemente presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Ravno tako za presojo znatnega neravnotežja v kontekstu enostranske pogodbene porazdelitve tečajnega tveganja ni pomemben izkaz materializacije valutnega tveganja (količinska ekonomska presoja). Iz navedenega razloga omenjene navedbe pritožnikov niso nebistvene, očitno neutemeljene ali neupoštevne. S tem ko se sodišči pri obravnavi nepoštenosti do navedenih vidikov nista opredelili, sta kršili pravico pritožnikov do opredelitve iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Uroš Kočevar, Celje, in drugi
Datum vloge:
21. 1. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34225
Dokument v PDF obliki:
Up-93-22.pdf
246 KB
Prenesite datoteko
Up-93/22-17
22. 9. 2025
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi
Uroša Kočevarja in Urške Arbeiter Kočevar, oba Celje, ki ju oba zastopa Odvetniška pisarna Robert Preininger, d. o. o., Šmarje pri Jelšah, na seji 22. septembra 2025
odločil:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. I Cp 1788/2020 z dne 18. 11. 2020 ter II. in IV. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. I P 1656/2015 z dne 27. 2. 2020
se razveljavita
in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnik je s toženo stranko v pravdi (banko) 23. 11. 2007 sklenil pogodbo o stanovanjskem hipotekarnem kreditu v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF) ter sporazum o zavarovanju njegovih obveznosti iz navedene kreditne pogodbe v obliki neposredno izvršljivega notarskega zapisa. Pritožnica je h kreditni pogodbi pristopila kot solidarna porokinja. Doba vračila kredita je znašala petnajst let. Pritožnika sta v pravdnem postopku v upoštevnem delu
[1]
zahtevala ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe ter povezanega sporazuma o zavarovanju terjatve, izbris hipoteke in vrnitev zatrjevanih preplačlil. Sodišče prve stopnje je njun zahtevek zavrnilo. Kot materialnopravno podlago za odločanje je opredelilo Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZVPot), Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZPotK) ter Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 83/01 – v nadaljevanju OZ). V zvezi z razlago Direktive 93/13/EGS je poudarilo pomen sodne prakse Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU). Posebej se je sklicevalo tudi na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc in drugi
, C-186/16, z dne 20. 9. 2017 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc
).
2. Sodišče prve stopnje je v izhodišču sprejelo stališče, da je presoja nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe v smislu določb ZVPot mogoča le, če je bil ta določen nejasno. Ugotovilo je, da je bilo besedilo pogodbe jasno, pritožnika pa sta z njenim podpisom tudi potrdila seznanjenost s tečajnim tveganjem, ki lahko vpliva na njuno zmožnost vračanja kredita. To tveganje sta s podpisom pogodbe tudi prevzela. Navedeno pa po presoji prvostopenjskega sodišča še ni zadoščalo za sklep, da je bil glavni predmet pogodbe jasen in razumljiv. Sodišče je nato ugotovilo, da (i) banka kreditu z valutno klavzulo v CHF ni dajala prednosti, saj je prednostno ponujala nepremičninski kredit v EUR, (ii) je bančna svetovalka pritožnika opozorila, da sprememba tečaja in obrestne mere vpliva na vrednost glavnice in višino mesečne anuitete; (iii) banka ni jamčila nihanja tečaja CHF le za odstotek ali dva in ni trdila, da gre za varen kredit; (iv) sta pritožnika pridobila tudi ponudbe drugih bank in sta bila tudi kreditno sposobna za kredit v EUR; (v) banka ob sklenitvi kreditne pogodbe ni izdelala simulacij; ter (vi) je bila ocena kreditne sposobnosti pri banki za kredit z valutno klavzulo v CHF za 20 odstotkov strožja. Po presoji sodišča prve stopnje sta se pritožnika za kredit z valutno klavzulo v CHF odločila, ker sta lahko dobila višji znesek kredita v EUR in je bil znesek anuitete, preračunan v EUR, zaradi nižje obrestne mere nižji. Po stališču sodišča prve stopnje je razumljivo, da je banka predstavila kredit kot ugoden, ker je to v trenutku sklepanja (zaradi ugodnejše obrestne mere) tudi dejansko bil. V letu 2008 so bila glede na ugotovitve sodišča prve stopnje tudi organizirana izobraževanja o kreditih v CHF za zaposlene v banki, ki pa so bila tudi odprta za javnost. Po naziranju sodišča je od povprečno skrbnega potrošnika utemeljeno pričakovati, da tudi sam pridobi informacije, ki lahko vplivajo na njegovo odločitev, zlasti, če so mu na voljo (predavanja) in če ima za to dovolj časa (od prošnje do podpisa pogodbe). Na podlagi navedenega je sodišče prve stopnje zaključilo, da je banka v obravnavanem primeru pojasnilno dolžnost izpolnila. Kljub temu je "iz previdnosti" opravilo tudi presojo nepoštenosti valutne klavzule glede na merila Direktive 93/13/EGS. Ker banka ni mogla predvideti gibanja tečaja CHF, po naziranju sodišča ni ravnala v slabi veri. Prvostopenjsko sodišče je sprejelo izhodišče, da se obstoj znatnega neravnotežja presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe, a je zaradi aleatorne narave kreditne pogodbe štelo, da znatno neravnotežje (ob izpolnjeni pojasnilni dolžnosti) ni bilo podano. Sodišče je zapisalo tudi, da sta imela pritožnika v času trajanja odplačevanja kreditne pogodbe možnost konverzije obveznosti v EUR. Pisno jima je bila ta možnost ponujena tudi v letih 2012 in 2015, a se zanjo nista odločila, ker je bila ta zanju (zlasti v letu 2015) manj ugodna. Sodišče je ugotovilo, da so bile simulacije narejene ob možnostih konverzije, ne pa tudi že ob sklenitvi kreditne pogodbe. Po naziranju sodišča prve stopnje valutna klavzula zato tudi ni bila nepoštena.
3. Pritožnika sta v pritožbi med drugim opozarjala na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
, ki naj bi jo sodišče prve stopnje sicer ustrezno povzelo, a je nato v ključnem delu pri obrazložitvi pojasnilne dolžnosti naj ne bi upoštevalo. Poudarila sta, da informacija o možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute ne zadošča. V zvezi s presojo nepoštenosti sta opozorila, da jo je treba opraviti glede na trenutek sklenitve pogodbe, ob upoštevanju vedenja banke na podlagi njenega strokovnega znanja in izkušenj ter ob upoštevanju značilnosti obravnavane kreditne pogodbe (dolgoročnost, anuitetni način odplačevanja in neomejeno valutno tveganje).
4. Sodišče druge stopnje je pritožbo pritožnikov zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Soglašalo je z upoštevno pravno podlago in zaključkom prvostopenjskega sodišča o jasnem besedilu kreditne pogodbe. Tudi po naziranju pritožbenega sodišča samo zapis v kreditni pogodbi za izpolnitev pojasnilne dolžnosti banke ne zadošča. Po naziranju pritožbenega sodišča pa dejstva, (i) da je bil pritožnikoma najprej ponujen kredit v EUR; (ii) da se je pritožnik glede kredita v CHF pozanimal še pri drugih bankah in (iii) so mu bile pojasnjene valutna klavzula in njene morebitne pasti, zadostujejo za izpolnitev pojasnilne dolžnosti. Četudi so bančni uslužbenci kreditojemalcem povedali, da s kreditom v tuji valuti sprejemajo valutno tveganje in da tečaj CHF pred sklenitvijo pogodbe ni bistveno nihal, to po naziranju pritožbenega sodišča ne pomeni, da bi bil potrošnik zaveden. Očitki pritožnikov, da jima niso bili prikazani grafi in simulacija o tečajnih spremembah z ilustracijami, zlasti zgodovinski prikaz, za pritožbeno sodišče niso bili pravno odločilni. Ob predpisih, ki so veljali v trenutku sklepanja kreditne pogodbe, navedenega od tožene stranke po naziranju pritožbenega sodišča ni bilo mogoče zahtevati. Hkrati je pritožbeno sodišče zapisalo, da je za povprečne udeležence v pravnem prometu splošno znano dejstvo, da zanesljive in natančne napovedi glede obdobja in obsega spremembe valutnega razmerja niso mogoče. Tudi po naziranju pritožbenega sodišča je presoja nepoštenosti valutne klavzule mogoča le, če je ta določena nejasno. Kljub temu se je pritožbeno sodišče v obrazložitvi opredelilo tudi do vprašanja nepoštenosti valutne klavzule. Ravnanje tožene stranke bi bilo po naziranju pritožbenega sodišča nepošteno, če bi vedela ali morala vedeti, da bo prišlo do spremembe v razmerju valut. Pritožbeno sodišče je navedlo, da pritožnika nista dokazala, da je bilo banki znano, kakšna bodo tečajna gibanja, in tudi ne, da bi iz naslova kreditne pogodbe ustvarila poseben zaslužek. Zapisalo je tudi, da pritožnika nista predložila izračuna prikrajšanja (v primerjavi s kreditom v EUR). Pritožbeno sodišče je opozorilo tudi na pogodbeno možnost konverzije. Vrhovno sodišče je predlog pritožnikov za dopustitev revizije zavrnilo.
5. Pritožnika se v ustavni pritožbi sklicujeta na kršitev 14., 22., 23., 25., 33. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Navajata, da v pogodbeno razmerje vnesen element neomejenega dolgoročnega tveganja nasprotuje namenu stabilnosti financiranja nakupa stanovanjske nepremičnine, ki pomeni premoženjsko podlago njune eksistence. Odločitev sodišč vidita kot poseg v socialno funkcijo lastninske pravice v zvezi z načelom socialne države. Ob sklicevanju na zadevo
Andriciuc
pritožnika menita, da sodišči prve in druge stopnje nista obrazložili izpolnjenosti pravnega standarda pojasnilne dolžnosti. V obrazložitvi naj bi se omejili zgolj na ugotovitev obstoja opozorila, da bosta na obrok kredita in glavnico vplivala obrestna mera in tečaj in da so bile pritožnikoma predstavljene možnosti kredita v EUR in CHF. Pritožnika poudarjata, da je SEU v zadevi
Andriciuc
izrazilo svoje stališče, da morajo biti potrošnikom posredovane informacije, ki morajo zadostovati vsaj za predstavo o tem, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija domače valute in tujih obrestnih mer. Sklicujeta se tudi na sodbi SEU v zadevah
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, z dne 10. 6. 2021 in
A. S.A.
, C-212/20, z dne 18. 11. 2021. Opozarjata, da zgolj informacija o možnosti zviševanja ali zniževanja vrednosti tuje valute ne zadošča. Sodiščema iz istega razloga očitata tudi arbitrarnost.
6. Pritožnika v ustavni pritožbi opozarjata, da je treba že skladno z ZVPot presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti tudi v primeru, če je ta jasen in razumljiv. Drugačno stališče sodišč naj bi bilo arbitrarno. Sodišči naj bi dodatno spregledali, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v nacionalni pravni red, saj v ZVPot ni določbe, ki bi izključevala presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v primeru glavnega predmeta pogodbe, če je ta jasen in razumljiv. V tej zvezi se pritožnika sklicujeta tudi na sodbo SEU v zadevi
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid proti
Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc),
C-484/08, z dne 3. 6. 2010. Opozarjata tudi na izjavo Vlade z dne 25. 4. 2008 na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS, ki je opustitev prenosa drugega odstavka 4. člena te direktive izrecno utemeljila z višjo ravnijo varstva pravic potrošnikov. Raven varstva naj bi bila višja tudi po vsebini in alternativnosti meril 24. člena ZVPot. Sodišči naj bi v nasprotju z zakonsko vsebino v polje presoje vpeljali element ravnanja v nasprotju z dobro vero in banki protipravno omogočili, da je pogodbeni pogoj ob domnevno izkazani dobri veri obveljal za poštenega. V tem delu naj ne bi podali odgovorov na številne in obsežne trditve pritožnikov, ki sta se sklicevala na nepoštenost spornega pogodbenega pogoja tudi iz samostojnih razlogov povzročitve znatnega neravnotežja v pogodbenih pravicah in obveznostih strank (odsotnost potrebe po valorizaciji obveznosti in enostranska porazdelitev neomejenega valutnega tveganja). Glede merila dobre vere pritožnika izpostavljata, da gre za objektiviziran element v smislu pomena znanja in strokovnih izkušenj banke. Glede znatnega neravnotežja v pogodbenem razmerju opozarjata na pomen pravic in obveznosti v zvezi z neenakomerno porazdelitvijo tečajnega tveganja. Kršitev pravice do opredelitve med drugim uveljavljata tudi v zvezi z njunimi trditvami o: (i) neomejenosti in realnosti tveganja z asimetrično porazdeljeno možnostjo uspeha v pogodbenem razmerju; (ii) dejanski enostranski porazdelitvi tveganja ob zavarovanju banke pred valutnim tveganjem in tveganjem neplačila; (iii) nezmožnosti ocene tveganja na strani pritožnikov in odsotnosti tovrstnega opozorila s strani banke; (iv) posebnem bremenu ob (primeroma upoštevani tri odstotni) zgodnji depreciaciji domače valute glede na obdobje odplačevanja; in (v) predvideni nižji anuiteti (zaradi ugodnejše obrestne mere). Pritožnika posebej poudarjata, da sodišči nista odgovorili na njune navedbe v zvezi z odsotnostjo pojasnil banke, da lahko že nekaj odstotna apreciacija CHF napram EUR na letni ravni skozi dolgoročno obdobje odplačevanja kredita privede do znatnih, za kreditojemalca negativnih učinkov sprejetega tveganja, ki so v nesorazmerju s samo višino apreciacije tečaja glede na strukturo obrokov z vidika deleža razdolžnine (glavnice) in obrestnega deleža skozi celotno obdobje odplačevanja.
7. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-93/22 z dne 26. 5. 2025 ustavno pritožbo pritožnikov sprejel v obravnavo v delu zavrnitve primarnega zahtevka in odločitve o stroških. V skladu s prvim odstavkom 56. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je bilo o sprejemu obveščeno Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana v odgovor nasprotni udeleženki (tj. toženi stranki iz pravde).
8. Nasprotna udeleženka v izhodišču navaja, da sta pritožnika v obravnavanem primeru kredit v letu 2020 predčasno odplačala in v postopku niti nista zatrjevala, da bi imela težave pri njegovem vračanju.
Ob tem se je tveganje v obrestnem delu razvilo v njuno korist. Nasprotna udeleženka opozarja, da dejanskega razvoja menjalnega tečaja v trenutku sklenitve pogodbe ni mogla pričakovati in od njega zaradi zaprte valutne pozicije tudi ni imela nobenih koristi. M
eni, da sta sodišči v zadostni meri obrazložili svojo odločitev glede izpolnjene pojasnilne dolžnosti in poštenosti kredita v CHF. Opozarja, da sta bila pritožnika že na podlagi besedila pogodbe seznanjena s tveganjem, ki izhaja iz vsake morebitne spremembe tečaja in da to lahko vpliva na zmožnost vračanja kredita. T
udi
notar je kreditno pogodbo glasno prebral in pritožnika poučil o vseh pravnih posledicah sklenjene kreditne pogodbe.
Nasprotna udeleženka se s
klicuje tudi na v postopku izkazano komunikacijo glede možnosti konverzije, ki naj bi pomenila, da tveganje pritožnikov ni bilo neomejeno. Stališče pritožnikov, da bi morala biti (na podlagi ZVPot v zvezi z Direktivo 93/13/EGS) opozorjena tudi na (posledice) možnosti velike spremembe tečajnega razmerja, naj bi bilo v nasprotju z načelom prepovedi povratne veljave predpisov in naj bi nasprotni udeleženki v postopku onemogočalo učinkovito obrambo.
[2]
Takšno razumevanje naj bi ob nejasnosti "zelo velike spremembe tečajnega razmerja" hkrati pomenilo
contra legem
razlago, ki je v razmerju med zasebnopravnimi subjekti pravo Evropske unije (v nadaljevanju EU) tudi ob upoštevanju načela skladne razlage ne dopušča.
[3]
Nasprotna udeleženka navaja, da je upoštevala obvezno vsebino pogodbe po ZPotK, vključno z Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 111/07 –
ZPotK-B
), pri kateri iz zakonodajnega gradiva izhaja, da se je zakonodajalec zavedal prakse sklepanja kreditov v CHF. Zato v trenutku sklepanja pogodbe naj ne bi mogla razumno pričakovati, da mora pritožnikoma predstaviti učinke zelo velikih sprememb valutnega razmerja. Nasprotno stališče naj bi nasprotovalo načelu pravne varnosti in naj bi tudi kršilo pravico iz 33. člena Ustave v smislu varstva njenih terjatev po sklenjeni kreditni pogodbi. Nasprotna udeleženka meni, da
sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, z dne 10. 6. 2021 ni uporabljiva za obravnavani primer, ker se je nanašala na drugačen (kompleksnejši) finančni produkt, kjer se je tečajno tveganje za potrošnika lahko odražalo v podaljšanem obdobju vračanja kreditne obveznosti in ne v višini anuitete. Nasprotna udeleženka obširno utemeljuje, da je uporaba Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena na podlagi drugega odstavka 1. člena navedene direktive v zvezi s 7. členom ZPotK in 371. členom OZ.
[4]
9. Odgovor nasprotne udeleženke je bil poslan pritožnikoma, ki vztrajata pri navedbah v ustavni pritožbi. Ponavljata, da je bil kredit v valuti CHF v obravnavanem primeru nepošten,
[5]
in poudarjata dolžnost upoštevanja načela skladne razlage. Navajata, da njuno pravno varstvo v obravnavanem primeru temelji predvsem na ZVPot in ne na (7. členu) ZPotK, ki ni podrobneje urejal pojasnilne dolžnosti, ampak zgolj minimalno vsebino pisne kreditne pogodbe. Opozarjata na 21. člen ZPotK, ki je določal, da se ne glede na določbe ZPotK uporabljajo tudi določbe drugih predpisov, ki so ugodnejše za potrošnika. Ponavljata navedbe v zvezi s širšim varstvom ZVPot v primerjavi z Direktivo 93/13/EGS in nasprotujeta navedbam nasprotne udeleženke o njeni izključitvi v obravnavanem primeru.
B.
10. V ustavni pritožbi pritožnika v okviru očitka kršitve 22. člena Ustave med drugim uveljavljata kršitev pravice do obrazložene sodne odločbe glede standarda pojasnilne dolžnosti v povezavi s presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja. Senat Ustavnega sodišča je zato opravil presojo izpodbijanih sodnih odločb z vidika skladnosti s pravico do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
11. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, da lahko stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[6]
Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti sodne odločbe lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb,
[7]
vendar le, če se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih trditev in pravnih naziranj stranke in je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev. Ob sprejetem izhodišču Direktive 93/13/EGS mora sodišče vselej preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe,
[8]
ter povezanost pomena tega izhodišča s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja.
[9]
Ustavno sodišče je glede na očitek pritožnikov svojo presojo omejilo
[10]
na vidik (ne)obrazloženosti izpodbijanih sodnih odločb z vidika razlage nacionalnega prava v luči navedenih pravnih standardov iz prava EU, ki sta jih kot merodajne za odločitev v sporu sprejeli tudi sodišči v pravdnem postopku. Sodišči sta torej morali ugotoviti dejstva, ki so v okoliščinah konkretnega primera pomembna za uporabo danih meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU, ter nato podati razloge, zakaj ugotovljena dejstva v konkretnem primeru utemeljijo izpolnjenost meril, ki opredeljujejo določen pravni pojem.
[11]
V obravnavanem primeru je glede na sprejeta izhodišča sodišč za odločitev pomemben pravni standard pojasnilne dolžnosti, njegov pomen pri presoji nepoštenosti ter vsebina te presoje, kolikor se povezuje s standardoma dobre vere in znatnega neravnotežja v povezavi z merili ZVPot.
12. Skladno s sodno prakso SEU mora nacionalno sodišče v zvezi s pojasnilno dolžnostjo na podlagi Direktive 93/13/EGS ob upoštevanju okoliščin sklenitve pogodbe preučiti, ali je bil potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške svojega kredita.
[12]
Glede zahteve po transparentnosti pogodbenih pogojev, kot izhaja iz drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, je SEU poudarilo, da te zahteve, ki je navedena tudi v 5. členu te direktive, ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost.
[13]
Finančne ustanove morajo potrošnikom posredovati informacije vsaj o tem, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer.
[14]
Ponudnik mora potrošniku navesti mogoča nihanja menjalnih tečajev in tveganja, neločljivo povezana s sklenitvijo take pogodbe.
[15]
Posebej pomembna so pojasnila o tveganjih kreditojemalca v primeru velikega znižanja vrednosti valute, ki je zakonito plačilno sredstvo v državi članici njegovega stalnega prebivališča, in zvišanja tuje obrestne mere.
[16]
Ni dovolj, da se potrošniku omogoči le, da razume, da lahko glede na nihanja menjalnega tečaja gibanje paritete med obračunsko valuto in valuto plačila povzroči neugodne posledice za njegove finančne obveznosti, ampak mu je treba omogočiti tudi, da v okviru sklenitve kredita v tuji valuti razume dejansko tveganje, ki mu je izpostavljen v celotnem pogodbenem obdobju v primeru velikega znižanja vrednosti valute, v kateri prejema dohodke, glede na obračunsko valuto.
[17]
Tako se mora povprečni potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, zavedati možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, na katero je kredit vezan, in mora oceniti morebitne pomembne ekonomske posledice za svoje finančne obveznosti.
[18]
Prav tako v okviru valutnega kreditiranja zahteve po preglednosti ni mogoče izpolniti s tem, da se potrošniku posredujejo informacije, pa čeprav obširne, če temeljijo na domnevi, da bo razmerje med obračunsko valuto in valuto plačila ostalo stabilno ves čas trajanja te pogodbe.
[19]
Kreditodajalec mora torej glede na sodno prakso SEU v sklopu pojasnil valutnega tveganja pojasniti vsaj vpliv zelo velike depreciacije domače valute (in povečanja tujih obrestnih mer) na obroke za odplačilo kredita.
13. Člen 24 ZVPot je določal, da se pogodbeni pogoji štejejo za nepoštene, če: (i) v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank ali (ii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika, ali (iii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval, ali (iii) nasprotujejo načelu poštenja in vestnosti. Ničnostno sankcijo za nepoštene pogodbene pogoje je določal drugi odstavek 23. člena ZVPot. Direktiva 93/13/EGS, ki temelji na načelu minimalne harmonizacije,
[20]
v prvem odstavku 3. člena določa, da velja pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Direktiva ne nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere je mogoče v primeru, da pogodbeni pogoj v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, ugotoviti nepoštenost tega pogoja, ne da bi bilo treba v takem primeru preveriti zahtevo dobre vere.
[21]
Presojo nepoštenosti v okviru ZVPot je treba vselej opraviti ob upoštevanju vsaj minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je v tej zvezi razvilo SEU.
14. SEU se je tudi o vsebini meril nepoštenosti pogodbenih pogojev že velikokrat izreklo. Nedovoljenost se presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe, pri čemer so upoštevne vse okoliščine, ki bi jih ponudnik (banka) lahko poznal (poznala) ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno kasnejše izvajanje, ker pogodbeni pogoj lahko pomeni neravnotežje med strankama, ki se pokaže šele v fazi izvajanja pogodbe.
[22]
Znatno neravnotežje je treba presojati glede na vsebino pogodbenega pogoja in ne glede na to, kako se v praksi uporablja.
[23]
Pri presoji znatnega neravnotežja v pravicah in obveznostih strank kreditne pogodbe je treba upoštevati vse okoliščine, s katerimi je bil poklicni dajalec kredita lahko seznanjen ob sklenitvi te pogodbe (zlasti ob upoštevanju njegovega strokovnega znanja glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, neločljivo povezanih s sklenitvijo takega kredita) in ki so lahko vplivale na poznejše izpolnjevanje pogodbe in na pravni položaj potrošnika.
[24]
S pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti nacionalno sodišče, se namreč zdi, da pogodbeni pogoji iz postopka v glavni stvari potrošniku, če prodajalec ali ponudnik ni izpolnil zahteve po preglednosti v zvezi s tem potrošnikom, nalagajo nesorazmerno tveganje v primerjavi s prejetimi storitvami in zneskom kredita, saj je posledica njihove uporabe ta, da mora potrošnik nositi stroške gibanja terminskih menjalnih tečajev.
[25]
15. Ustavno sodišče je o bistveno enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo št. Up-14/21 je ustavni pritožbi ugodilo, enako je storilo tudi v kasnejših odločbah št. Up-1181/20 z dne 3. 5. 2023, št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022, št. Up-54/19 z dne 6. 7. 2023, št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023, št. Up-810/20 z dne 4. 1. 2024, št. Up-5/21 z dne 9. 9. 2024, št. Up-232/22 z dne 9. 9. 2024, št. Up-287/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-504/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-548/21 z dne 9. 12. 2024, št. Up-626/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-828/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-856/21 z dne 3. 3. 2025, št. Up-960/21 z dne 3. 3. 2025 in št. Up-995/21 z dne
7. 4. 2025
. Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti). Nobeno sodišče v postopku torej ni zavzelo stališča, da je uporaba minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena.
[26]
V tem okviru tudi nobeno sodišče ni sprejelo stališča, da bi bila neupoštevna katerakoli sodba SEU (ali deli sodb) na temelju navedene direktive (vključno z opredeljenim standardom pojasnilne dolžnosti v delu prikaza vpliva na finančne obveznosti potrošnika).
[27]
Pri tem v delu pojasnilne dolžnosti ne gre za zahteve v smislu procesnih predpostavk ali formalnih dokaznih pravil (npr. v številu ali odklonih natančno določenih izračunov, prikazov in/ali izjav). Gre za pravni standard, ki naslavlja procesno enakovreden strokovni subjekt in zahteva prikaz tveganja v realni sferi potrošnikovih kreditnih obveznosti na podlagi kreditne pogodbe v tuji valuti. Zahteva po jasnosti in razumljivosti pogodbenih pogojev in (alternativna) merila za presojo njihove nepoštenosti s posledico ničnosti so bila v trenutku sklepanja kreditne pogodbe tudi že zakonsko določena.
[28]
Ne gre torej za položaj, ko zakon minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS ne bi implementiral oziroma bi bila njegova vsebina v nasprotju z določbami navedene direktive.
16. Na podlagi zgoraj navedene sodne prakse SEU je očitno, da jasno pogodbeno besedilo (z izjavo o prevzemu valutnega in obrestnega tveganja) in odsotnost zavajanja na strani banke (v smislu zagotovil o stabilnosti tečaja ali varnosti kredita) ne zadošča za izpolnitev standarda pojasnilne dolžnosti. Enako velja tudi za ugotovitev, da bi pritožnika lahko najela kredit v domači valuti in/ali bi se lahko odločila za kredit pri drugi banki. Za izpolnitev pojasnilne dolžnosti tudi očitno ne zadošča zgolj abstraktno opozorilo o možnosti spremembe tečaja in/ali anuitete. Navedeno še posebej velja v primeru, ko je kredit z valutno klavzulo v CHF predstavljen kot ugodnejši (tj. so anuitete v primeru tečajnega razmerja, ki je veljalo ob sklenitvi kreditne pogodbe, nižje oziroma je bil ustrezno višji znesek kredita v primerjavi s kreditom v EUR). Tudi sklicevanje na načelno dolžnost notarja, da pojasni pomen valutne klavzule (v smislu zakonskega besedila), brez sklicevanja na vsebino takšnega morebiti danega pouka, ne omogoča sklepa, da je bila pojasnilna dolžnost v obravnavanem primeru izpolnjena. Enako velja tudi za strožji preizkus kreditne sposobnosti pritožnikov za kredit v CHF in potek daljšega časovnega obdobja med prošnjo za odobritev kredita in podpisom kreditne pogodbe. Ker gre pri pojasnilni dolžnosti za obveznost v predpogodbeni fazi, je očitno tudi ni mogoče izpolniti z organizacijo izobraževalnih predavanj (za bančne uslužbence) po sklenitvi kreditne pogodbe. Glede na navedeno sodišče prve stopnje sodbe ni obrazložilo v ključnem delu presoje, s čimer je kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse SEU ni izpolnjen. S tem sta prvo- in drugostopenjsko sodišče kršili pravico pritožnikov iz 22. člena Ustave.
17. Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja
[29]
predvideva Direktiva 93/13/EGS ob upoštevanju navedenih meril SEU, ni mogoče spregledati, da strokovno kvalificiranega poznavanja valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke v zvezi s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Ravno tako za presojo znatnega neravnotežja v kontekstu enostranske pogodbene porazdelitve tečajnega tveganja ni pomemben izkaz materializacije valutnega tveganja (količinska ekonomska presoja).
Zato sta po presoji Ustavnega sodišča sodišči tudi v delu presoje nepoštenosti v okviru minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS kršili pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. To še toliko bolj velja v primeru, ko iz obrazložitve sodišč tudi ni mogoče razbrati pomena neizpolnjene pojasnilne dolžnosti za presojo (ne)poštenosti po alternativnih kriterijih 24. člena ZVPot.
[30]
Z vidika nepoštenosti pogodbenega pogoja sicer pogodbena možnost konverzije na načelni ravni ni brez pomena.
[31]
Vendar iz obrazložitve sodišč ni mogoče razbrati, kako bi možnost konverzije ob ugotovljeni pretežno enostranski porazdelitvi tečajnega tveganja v breme pritožnikov lahko (odločilno) vplivala na presojo nepoštenosti. Enako velja za ponudbi banke h konverziji (več let) po sklenitvi kreditne pogodbe.
[32]
Navedeno sicer ne pomeni, da je nujno izključena vsaka možnost upoštevnosti med izvrševanjem pogodbe ponujene konverzije pri drugih pravnih vprašanjih, s katerimi pa Ustavno sodišče ni soočeno.
[33]
Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat Ustavnega sodišča. Sodbi je v izpodbijanem delu razveljavil in zadevo vrnil v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani. Ker je senat Ustavnega sodišča sodni odločbi v izpodbijanem delu razveljavil že zaradi kršitve 22. člena Ustave, mu očitkov o drugih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
C.
18. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik senata dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Odločbo je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Predsednik senata
[1]
Odločitve sodišča o podrednem zahtevku pritožnika ne izpodbijata v postopku z ustavno pritožbo. Enako velja v zvezi z odločitvijo glede oderuštva in odsotnosti pravne podlage v delu primarnega zahtevka.
[2]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevah
Wyszyński proti Poljski
z dne 24. 3. 2022,
Todorov in drugi proti Bolgariji
z dne 13. 7. 2021,
Rola proti Sloveniji
z dne 4. 6. 2019,
Lelas proti Hrvaški
z dne 20. 5. 2010,
Pintar in drugi proti Sloveniji
z dne 14. 9. 2021,
Microintelect OOD proti Bolgariji
z dne 4. 3. 2014,
Markus proti Latviji
z dne 11. 6. 2020,
Centro Europa 7 S.r.l. in Di Stefano proti Italiji
z dne 7. 6. 2012,
Carbonara in Ventura proti Italiji
z dne 30. 5. 2000 ter
Krivtsova proti Rusiji
z dne 12. 7. 2022.
[3]
Nasprotna udeleženka se v tej zvezi sklicuje na sodbe SEU v zadevah
Goed Wonen,
C-376/02, z dne 26. 4. 2005,
Amministrazione delle finanze dello Stato proti San Giorgio
, C-199/82, z dne 9. 11. 1983;
Impact
, C-268/06, z dne 15. 4. 2008;
Popławski
, C-573/17, z dne 24. 6. 2019, 66. točka obrazložitve;
X (Absence de motifs de résiliation)
, C-715/20, z dne 20. 2. 2024 in
Smith,
C-122/17, z dne 7. 8. 2018.
[4]
Nasprotna udeleženka se sklicuje tudi na sklep SEU v zadevi
NSV in NM
, C-87/21, z dne 14. 10. 2021 in sodbo SEU v zadevi
First Bank
, C-593/22, z dne 6. 7. 2023.
[5]
Dodatno se sklicujeta na sklep SEU v zadevi
Eurobank Bulgaria
, C-117/23, z dne 18. 10. 2023.
[6]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22).
[7]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09), 10. točka obrazložitve.
[8]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS; prim. sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020, 46. in 47. točka obrazložitve.
[9]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22, in OdlUS XXVII, 36), 20. točka obrazložitve. Posebej glede povezave med zahtevo po preglednosti in nepoštenostjo v primeru glavnega predmeta pogodbe glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021, 90.–103. točka obrazložitve. Glede umestitve te povezave v okviru nacionalne presoje glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, predvsem 78. točko obrazložitve, ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, predvsem 15.
–21. točko obrazložitve
.
[10]
Pri tem senat Ustavnega sodišča opozarja, da je glede pomena pojasnilne dolžnosti pri presoji in glede same presoje (ne)poštenosti pogodbenih pogojev treba upoštevati odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21.
[11]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/13 z dne 23. 1. 2014 (Uradni list RS, št. 14/14, in OdlUS XX, 32), 11. točka obrazložitve. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21. Sodba SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, C-448/17, z dne 20. 9. 2018, na katero se sklicuje nasprotna udeleženka, se ni nanašala na kredit v tuji valuti.
[12]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 49.–51. točka obrazložitve
,
zadevi
OTP Bank in OTP Faktoring,
C-51/17, z dne 20. 9. 2018 (v nadaljevanju zadeva
OTP
), 74., 75. in 78. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 70. in 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49.–51. točka obrazložitve. Navedenih sodb SEU sicer z izjemo zadeve
Andriciuc
sodišči v postopku nista mogli upoštevati, saj so bile izdane po izdaji izpodbijanih sodb, vendar jih senat Ustavnega sodišča v tej odločbi navaja, ker so upoštevne z vidika aktualne razlage Direktive 93/13/EGS. Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PDEU), imajo
ex tunc
pravni učinek in izražajo, kar je v normi prava EU
ab initio
. Glej K. Lenaerts, I. Maselis, K. Gutman, EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford 2014, str. 246.
[13]
Sodbi SEU v zadevah
Kásler
in Káslerné Rábai
, C-26/13, z dne 30. 4. 2014, 71. in 72. točka obrazložitve, in
Bucura
, C-348/14, z dne 9. 7. 2015, 52. točka obrazložitve.
[14]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 49. točka obrazložitve. Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
OTP
, 74. točka obrazložitve, in tam navedeno sodno prakso.
[15]
Prim. sodbe SEU v zadevah
Andriciuc
, 50. točka obrazložitve, in
OTP
, 75. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, 50. in 51. točka obrazložitve.
[16]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 48. točka obrazložitve.
[17]
Prav tam, 51. točka obrazložitve.
[18]
Prim. sodbo SEU v zadevi
OTP
, 78. točka obrazložitve, podobno tudi sodba SEU v zadevi
A. S.A.
, 42. in 43. točka obrazložitve.
[19]
Sodbi SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od
C-776/19
do C-782/19, 74. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 53. točka obrazložitve.
[20]
Prim. 8. člen Direktive 93/13/EGS in sodbo SEU v zadevi
Verein für Konsumenteninformation
, C-191/15, z dne 28. 7. 2016, 55. točka obrazložitve.
[21]
Sodba SEU v zadevi
NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR, C
-405/21, z dne 13. 10. 2022.
[22]
Tako sodba SEU v zadevi
Bucura
, 48. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[23]
Sklep SEU v zadevi
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria
, C-602/13, z dne 11. 6. 2015, 50. točka obrazložitve.
[24]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 54. točka obrazložitve.
[25]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 69. točka obrazložitve.
[26]
Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
Trapeza Peiraios
, C-243/20, z dne 21. 12. 2021, 51.–63. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 37/2023 z dne 20. 3. 2024, 9.–26. točka obrazložitve.
[27]
Navedeno stališče je v sodni praksi SEU sicer izraženo v večjem številu primerov, ki so povezani s posojili potrošnikov v tujih valutah. Ob zadevi
Andriciuc
glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, C‑776/19–C‑782/19, 70. točka obrazložitve, in sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49. točka obrazložitve. Enako tudi sklep SEU v zadevi
ERSTE Bank Hungary
, C-670/20, z dne 6. 12. 2021, 28. točka obrazložitve. SEU je v zadevi
OTP
med drugim (celo v kontekstu izjave, ki je vključevala zavedanje o možnosti znatnega povečanja anuitete) izrecno opozorilo, da je bilo iz elementov, ki so bili predloženi SEU, razvidno, da sta kreditojemalca med drugim prejela dodaten obrazec z informacijami v zvezi z valutnim tveganjem, ki je vseboval primere izračuna tveganja v primeru znižanja vrednosti madžarskega forinta glede na CHF, kar pa je moralo preveriti predložitveno sodišče (glej 77. točko obrazložitve navedene sodbe).
[28]
Glej 22., 23. in 24. člen ZVPot. Tudi ZPotK je v tretjem odstavku 21. člena izrecno določal, da se ne glede na določbe tega zakona uporabljajo tudi določbe drugih predpisov, ki so ugodnejše za potrošnika.
[29]
Glede pomena pojasnilne dolžnosti pri presoji nepoštenosti pogodbenega pogoja v povezavi z argumenti pritožnice v zvezi z izključitvijo tovrstne presoje na podlagi drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS glej podrobneje odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 23.–29. točka obrazložitve.
[30]
Glede ustavne dimenzije pojasnilne dolžnosti glej podrobneje odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21, 23.–29. točka obrazložitve.
[31]
Glej prav tam, op. št. 118.
[32]
Podobno kot SEU pojasnjuje za primer novacije, ki bi načeloma morala doseči položaj, kot da nepošteni pogodbeni pogoj nikoli ni obstajal, oziroma temeljiti na potrošnikovem informiranem soglasju ob dodatnem pogoju, da ni nepošten tudi nov dogovor. Prim. sodbo SEU v zadevi
Bank BPH
, C-19/20, z dne 29. 4. 2021, 50. točko obrazložitve.
[33]
Sodišči sta se na ponudbo banke h konverziji sklicevali v zvezi z utemeljitvijo poštenosti pogodbenega pogoja in torej ne v zvezi z morebitnim vplivom na vrnitvene zahtevke (prim. drugi odstavek 82. člena OZ).