U-I-209/23
Natisni
Opravilna št.:
U-I-209/23
Datum odločitve:
13. 3. 2025
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 25/2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:U.I.209.23
Akt:
Zakon o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17) (ZPP), 377 čl.
Izrek:
Člen 377 v zvezi s 383. in 336. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17), kolikor v položaju po drugem odstavku 373. člena Zakona o pravdnem postopku izključuje uporabo 108. člena Zakona o pravdnem postopku, ni v neskladju z Ustavo.
Evidenčni stavek:
Položaja revidenta v fazi dopustitve revizije in v fazi odločanja o dopuščeni reviziji si nista v bistvenem podobna. V fazi dopustitve revizije subjektivni interes revidenta ni upošteven, v ospredju je javni interes (precedenčnost zadeve). V fazi meritornega odločanja o dopuščeni reviziji postane upošteven (tudi) zasebni revidentov interes. Zato teh položajev zakonodajalcu ni treba enako urejati.
Geslo:
1.2.51.4.1 - Ustavno sodstvo - Vrste vlog - Aktivna legitimacija v postopku pred Ustavnim sodiščem - Konkretna presoja norm - Sodišče.
1.5.51.1.13.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Ugotovitev, da je predpis skladen - Z ustavo.
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 21, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-209/23 z dne 13. 3. 2025 | Ustavno sodišče Republike Slovenije
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Vrhovno sodišče Republike Slovenije
Datum vloge:
3. 11. 2023
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev – ni v neskladju z Ustavo/zakonom
Dokument:
US34073
Dokument v PDF obliki:
U-I-209-23.pdf
172 KB
Prenesite datoteko
U-I-209-23 - Odklonilno LM dr. Svetlič.pdf
207 KB
Prenesite datoteko
U-I-209/23-9
13. 3. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti, začetem z zahtevo Vrhovnega sodišča, na seji 13. marca 2025
odločilo:
Člen 377 v zvezi s 383. in 336. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17), kolikor v položaju po drugem odstavku 373. člena Zakona o pravdnem postopku izključuje uporabo 108. člena Zakona o pravdnem postopku, ni v neskladju z Ustavo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Vrhovno sodišče (v nadaljevanju predlagatelj) je prekinilo revizijski postopek št. III Ips 14/2023, v katerem je poprej s sklepom št. III DoR 160/2022 z dne 15. 2. 2023 dopustilo revizijo glede vprašanja: "Ali je materialnopravno pravilno stališče sodišča druge stopnje, da v okoliščinah konkretnega primera pisna zahteva za unovčenje garancije po obliki in vsebini ne ustreza pogojem za unovčenje, navedenim v tej isti garanciji?", in vložilo zahtevo za oceno ustavnosti 377. člena v zvezi s 383. in 336. členom Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), kolikor v položaju po drugem odstavku 373. člena ZPP izključuje uporabo 108. člena ZPP.
2. Ob pregledu spisa naj bi predlagatelj ugotovil, da tožeča stranka reviziji ni priložila predloga za dopustitev revizije, kot to nalaga drugi odstavek 373. člena ZPP. To naj bi pomenilo, da je revizija nepopolna in bi jo predlagatelj moral zavreči s sklepom, ker tega ni storil v mejah svojih pravic (374. člen ZPP) že sodnik sodišča prve stopnje, na podlagi 377. člena ZPP, ki je za predlagatelja ustavno sporna. Predlagatelj namreč meni, da je izpodbijana določba ZPP v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave, ker naj bi zakonodajalec brez razumnih razlogov predpisal različno postopanje Vrhovnega sodišča in posledično sankcioniranje pravdnih strank. Predlagatelj pojasnjuje, da mora v postopku z revizijo na podlagi 377. člena ZPP v zvezi s 383. in 336. členom ZPP, ki izključuje uporabo 108. člena ZPP o vračanju nepopolnih vlog v dopolnitev, uporabiti takojšnjo sankcijo zavrženja revizije brez možnosti pozivanja revidenta, naj vlogo dopolni z manjkajočim predlogom za dopustitev revizije in/ali sklepom o dopustitvi revizije. Drugače je v postopku s predlogom za dopustitev revizije po 367.b členu ZPP in na tej določbi temelječi razlagi predpisana izvedba postopka s pozivanjem vlagatelja, naj dopolni ali popravi nepopolni predlog za dopustitev revizije z vložitvijo manjkajoče pravnomočne sodbe, izdane na drugi stopnji. Predlagatelj pojasnjuje, da je zakonodajalec spremenil 367.b člen ZPP tako, da naj bi ukinil sankcijo zavrženja predloga za dopustitev revizije, če predlogu manjka izvod pravnomočne sodbe sodišča druge stopnje. Pri tem se sklicuje na zakonodajno gradivo, iz katerega naj bi izhajal namen zakonodajalca, da mora Vrhovno sodišče v takem primeru uporabiti 108. člen ZPP in stranko pozvati k dopolnitvi predloga. Predlagatelj pojasnjuje, da je Vrhovno sodišče v sklepu št. V DoR 12/2022 z dne 13. 6. 2023 na temelju sklepanja po nasprotnem razlogovanju (
argumentum a contrario
) sprejelo razlago, da je treba stranko, če ne priloži izvoda pravnomočne sodbe sodišča druge stopnje, na podlagi 108. člena ZPP pozvati k dopolnitvi vloge. Taka naj bi bila sedaj enotna in ustaljena sodna praksa Vrhovnega sodišča, ki jo predlagatelj izkazuje z že citiranim sklepom št. V DoR 12/2022 in sklepom št. VIII DoR 80/2021 z dne 14. 4. 2021. Predlagatelj tako meni, da je zakonodajalec s spremembo ZPP vzpostavil stanje, ko so za predhodni postopek s predlogom za dopustitev revizije in glavni postopek z revizijo na isti stopnji odločanja predpisane drugačne formalne zahteve glede popolnosti strankine vloge, medtem ko pred spremembo ZPP takega razlikovanja ZPP ni poznal. Ocenjuje, da sta položaja v primeru formalno pomanjkljivih vlog v postopku s predlogom za dopustitev revizije in v postopku z revizijo primerljiva z vidika predmeta urejanja in da za njuno različno obravnavo ne obstajajo s tem povezani razumni razlogi. Glede na to predlagatelj predlaga, naj Ustavno sodišče razveljavi 377. člen ZPP, kolikor v zvezi s 383. in 336. členom izključuje uporabo 108. člena ZPP, ko gre za položaj po drugem odstavku 373. člena ZPP. Predlagatelj predlaga še, naj Ustavno sodišče na podlagi 30. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) razveljavi tudi prvi odstavek 374. člena ZPP v zvezi s 383. in 336. členom ZPP.
3. Zahteva je bila poslana Državnemu zboru, ki nanjo ni odgovoril.
B.
4.
Predlagatelj navaja, da naj bi prišlo do zakonodajalčevega neenakega obravnavanja dveh primerljivih procesnih položajev revidenta (stranke, ki vlaga revizijo/predlog za dopustitev revizije) v revizijskem postopku pred Vrhovnim sodiščem. V fazi odločanja o dopustitvi revizije naj bi zakonodajalec predvidel uporabo 108. člena ZPP in s tem omogočil pozivanje stranke (revidenta) k predložitvi pravnomočne sodbe sodišča druge stopnje. To pomeni, da za nepopolno vlogo ni določil sankcije zavrženja. Nasprotno pa v fazi odločanja o dopuščeni reviziji v primeru nepopolne vloge (ko revident ne priloži predloga za dopustitev revizije in/ali sklepa o dopustitvi revizije) zakonodajalec naj ne bi uredil pozivanja stranke (revidenta), saj ni določil, da se 108. člen ZPP uporablja v tej fazi revizijskega postopka.
5. Drugi odstavek 14. člena Ustave zagotavlja splošno enakost pred zakonom. Zakonodajalca zavezuje, da enake položaje pravnih subjektov uredi enako, različne pa ustrezno različno. Če zakonodajalec v bistvenem enake položaje ureja različno ali v bistvenem različne položaje ureja enako, mora za to obstajati razumen razlog, stvarno povezan s predmetom urejanja (ustavno dopusten razlog).
[1]
Za presojo o tem, katere podobnosti in razlike v položajih so bistvene, je torej treba izhajati iz predmeta pravnega urejanja.
6. Predlagatelj smiselno zatrjuje, da načelo enakosti zakonodajalca zavezuje k enaki obravnavi nepopolnih revidentovih vlog v celotnem revizijskem postopku pred Vrhovnim sodiščem. Vrhovno sodišče meni, da sta si procesna položaja revidenta v fazi odločanja o dopustitvi revizije in v fazi vsebinskega odločanja o dopuščeni reviziji v bistvenem toliko podobna, da terjata enako obravnavo njegovih nepopolnih vlog.
7. O reviziji je Ustavno sodišče sprejelo že številna stališča. Zgoščeno povedano, Ustava pravice do revizije ne zagotavlja,
[2]
zato je v prostem polju zakonodajalčeve presoje, ali bo omogočil revizijo v civilnih zadevah, kakšne namene bo to izredno pravno sredstvo pretežno imelo in ali ga bo podvrgel pristopni kontroli (Vrhovnega) sodišča.
[3]
Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-409/19, Up-1455/19 povzelo stališče primerjalne teorije, da pravno sredstvo, ki ga obravnava Vrhovno sodišče, uresničuje javni interes po varovanju enotnosti pravnega sistema in zakonitosti sodniških odločitev, s tem pa posredno – z varstvom javnega interesa – tudi individualne interese posameznikov. Po drugi strani pa revizija (brez pristopne kontrole) kot izredno pravno sredstvo, ki je na voljo stranki sodnega postopka, uresničuje predvsem individualni interes stranke, osredotočene na razrešitev konkretnega spora. Od ureditve izrednega pravnega sredstva je torej odvisno, ali bo kateri od navedenih interesov prevladal, in če bo, kateri.
[4]
8. V obravnavani zadevi je ključna primerjava revidentovega položaja v dveh fazah revizijskega postopka – v fazi dopustitve revizije in v fazi odločanja o dopuščeni reviziji. Sistem dopuščene revizije v fazi odločanja o dopustitvi revizije v središče postavlja revizijo kot sredstvo za dosego ciljev, objektivno pomembnih z vidika pravnega reda kot celote. Vrhovnemu sodišču kot najvišji avtoriteti sodne oblasti glede razlage in uporabe zakona omogoča izrekanje o pomembnih pravnih vprašanjih, s čimer zagotavlja razvoj prava prek sodne prakse. Poudarja in krepi odgovornost Vrhovnega sodišča za poenotenje sodne prakse v državi in s tem za zagotovitev enakosti pred zakonom. Ureditev tega izrednega pravnega sredstva se osredinja na varstvo javnega interesa.
[5]
Ustavno sodišče je že sprejelo stališče, da postopek odločanja o dopustitvi revizije ni usmerjen k varovanju individualnih pravic strank v konkretnih primerih; temu je docela namenjen postopek na prvi in drugi stopnji.
[6]
Tam se udejanjata človekovi pravici do učinkovitega sodnega varstva (vključno z izvršitvijo sodne odločitve) in do pravnega sredstva. Namen postopka odločanja o dopustitvi revizije pa je iskanje prvin, ki konkretni primer in interese strank v konkretnem sodnem postopku presegajo. Je preliminarni postopek
sui generis
, v katerem poskuša stranka, ki je predlog za dopustitev revizije vložila (revident), s "svojim" primerom izzvati javni interes. Odločanje o tem, ali strankin primer vsebuje za pravni red kot celoto pomembna pravna vprašanja, nosi v sebi le neznatno mero odločanja o njenih "pravicah, obveznostih in pravnih koristih".
[7]
Nasprotna stranka v fazi odločanja o dopustitvi revizije sploh ne sodeluje, še več, o predlogu za dopustitev revizije niti ni obveščena. V revizijski postopek nasprotna stranka "vstopi" šele, ko ji je vročen izvod dopuščene revizije skupaj s predlogom za dopustitev revizije in sklepom o dopustitvi revizije.
[8]
,
[9]
9. Če postopek odločanja o dopustitvi revizije pokaže, da je zadeva temeljnega precedenčnega pomena in zato terja vsebinski odgovor Vrhovnega sodišča, pride do zlitja objektivnega pomena zadeve s subjektivnim interesom strank.
[10]
Subjektivni interes pravdnih strank torej postane upošteven šele v trenutku, ko Vrhovno sodišče revizijo dopusti, in pod pogojem, da stranka revizijo tudi dejansko vloži. Ko Vrhovno sodišče z meritornim odločanjem o dopuščeni reviziji izvršuje svojo v javni interes usmerjeno vlogo, odloča tudi o individualni pravici, obveznosti oziroma pravnem interesu (obeh) strank postopka.
[11]
V to (drugo) fazo revizijskega postopka vstopi tudi nasprotna stranka, saj ji je vročen izvod dopuščene revizije skupaj s predlogom za dopustitev revizije in sklepom o dopustitvi revizije, da se lahko o reviziji in prilogah izjavi (22. člen Ustave).
10. Drugačen namen obeh faz revizijskega postopka se odraža tudi v različnih zahtevah glede obrazloženosti odločitev, ki jih sprejme Vrhovno sodišče. Kot je Ustavno sodišče že pojasnilo, iz pravice do izjavljanja in do poštenega postopka iz 22. člena Ustave ne izhaja dolžnost Vrhovnega sodišča vsebinsko obrazložiti odločitev o tem, ali bo glede na merilo javnega interesa dopustilo pravno sredstvo, ki ga človekove pravice ne terjajo. Z vidika tega procesnega jamstva zadošča, da se Vrhovno sodišče v sklepu le splošno sklicuje na zakonske razloge za nedopustitev revizije.
[12]
V fazi odločanja o dopuščeni reviziji nastopi zahteva po vsebinsko poglobljeni, izčrpni in precizno izraženi argumentaciji.
[13]
11. Iz navedenega izhaja, da položaj revidenta v posameznih fazah revizijskega postopka ni primerljiv (v bistvenem podoben). V fazi dopustitve revizije so individualni interesi pravdnih strank (interesi revidenta) potisnjeni v ozadje, prevladuje javni interes. V fazi meritornega odločanja o dopuščeni reviziji pa v ospredje stopi subjektivni interes pravdnih strank. Položaja revidenta se v fazi odločanja o dopustitvi revizije in v fazi vsebinskega odločanja o dopuščeni reviziji torej v bistvenem razlikujeta, zato sme zakonodajalec ravnanje sodišča z nepopolno revidentovo vlogo različno urejati.
12. Pri tem se Ustavno sodišče ne opredeljuje do razlage Vrhovnega sodišča, da je treba stranko, če ne priloži izvoda pravnomočne sodbe sodišča druge stopnje, na podlagi 108. člena ZPP pozvati k dopolnitvi vloge, oziroma do razlage, da je treba revizijo, ki ji ni priložen predlog za dopustitev revizije (priložen pa je sklep o dopustitvi revizije), zavreči. V postopku za oceno ustavnosti zakona Ustavno sodišče presoja očitke o protiustavnosti, ne odloča pa o tem, ali sodišča pravilno razlagajo zakon.
[14]
Ustavno sodišče šteje, da je Vrhovnemu sodišču na voljo dovolj razlagalnega prostora
(tako v fazi dopustitve revizije kot v fazi odločanja o dopuščeni reviziji)
, ki mu v okviru veljavne zakonodaje omogoča ustavnoskladno sprejemanje odločitev tako glede vprašanja, ali je določena vloga (ne)popolna, kot glede pravnih posledic nepopolnih vlog.
13. Glede na navedeno 377. člen v zvezi s 383. in 336. členom ZPP, kolikor v položaju po drugem odstavku 373. člena ZPP izključuje uporabo 108. člena ZPP, ni v neskladju z Ustavo.
C.
14. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 21. člena ZUstS in tretje alineje tretjega odstavka v zvezi s petim odstavkom 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20)
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnici in sodniki dr. Matej Accetto,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič in Marko Šorli.
Odločbo je sprejelo s šestimi glasovi proti dvema. Proti sta glasovala sodnika Knez in Svetlič, ki je dal odklonilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-147/12 z dne 29. 5. 2013 (Uradni list RS, št. 52/13, in OdlUS XX, 7) in št. U-I-186/12 z dne 14. 3. 2013 (Uradni list RS, št. 25/13, in OdlUS XX, 3).
[2]
Primerjaj npr. sklep Ustavnega sodišča št. Up-114/96 z dne 25. 9. 1996 in številne druge. Glej tudi odločbo št. U-I-409/19, Up-1455/19 z dne 8. 12. 2022 (Uradni list RS, št. 7/23), v kateri je Ustavno sodišče to stališče razširilo, da Ustava ne zagotavlja pravice do izrednih pravnih sredstev.
[3]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22), 11. točka obrazložitve.
[4]
M. Bobek, Quantity of Quality? Re-Assessing the Role of Supreme Jurisdictions in Central Europe, EUI Working Paper Law, št. 36 (2007), str. 6.
[5]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10, 13. točka obrazložitve.
[6]
Prav tam, 14. točka obrazložitve.
[7]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-524/14 z dne 16. 6. 2016, 12. točka obrazložitve.
[8]
Glej prvi odstavek 375. člena ZPP.
[9]
To se odraža tudi v postopku z ustavno pritožbo, saj Ustavno sodišče sklepa o dopustitvi revizije za nasprotno stranko iz pravde, torej stranko, ki predloga za dopustitev revizije ni vložila, ne šteje za akt iz 50. člena ZUstS, s katerim bi bilo odločeno o njeni pravici, obveznosti ali pravni koristi (odločba Ustavnega sodišča št. Up-524/14, 13. točka obrazložitve),
in ustavno pritožbo zoper tak akt zavrže
(denimo sklepi Ustavnega sodišča št. U-I-302/18, Up-641/18 z dne 2. 4. 2021, št. Up-1272/20 z dne 26. 1. 2022 in št. U-I-784/21, Up-886/21 z dne 26. 3. 2024).
[10]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10, 16. točka obrazložitve.
[11]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-524/14, 13. točka obrazložitve.
[12]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10, 14. točka obrazložitve. Drugačen je položaj, če stranka predlaga, naj se zadeva predloži v predhodno odločanje Sodišču Evropske unije (v nadaljevanju SEU). Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1133/18 z dne 31. 3. 2022 (Uradni list RS, št. 67/22) in sodbo SEU v zadevi
Kubera
, C- 144/23, z dne 15. 10. 2024.
[13]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10, 16. točka obrazložitve.
[14]
Tako že v sklepih Ustavnega sodišča št. U-I-92/15 z dne 14. 9. 2017, 10. točka obrazložitve, št. U-I-111/16 z dne 5. 10. 2017, 3. točka obrazložitve, in št. U-I-78/13 z dne 11. 4. 2013, 4. točka obrazložitve.
⇒
U-I-209/23-10
3. 4. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA DR. ROKA SVETLIČA K ODLOČBI ŠT.
U-I-209/23
Z DNE 13. 3. 2025
"V BISTVENEM (NE)ENAKA POLOŽAJA"
− ELEMENT KVALITETE IN KVANTITETE
1) Revizija in dopolnitev vloge
1. Po interpretacij Vrhovnega sodišča postavlja ZPP revidenta v fazi
dopustitve
revizije in v fazi
odločanja
o reviziji v različen položaj glede možnosti dopolnitve vloge. Če v fazi dopustitve revizije
je mogoča uporaba
108. člena ZPP, ki stranki dopušča odpravo pomanjkljivosti, v postopku odločanja o reviziji
te možnosti ni
. To pomeni, da v primeru ko stranka (kot se je zgodilo v tem primeru) reviziji ne priloži predloga za dopustitev revizije, sodišče njeno vlogo zavrže. Zato je Vrhovno sodišče vložilo zahtevo za oceno ustavnosti upoštevnih določb ZPP iz razloga kršitve enakosti pred zakonom.
2. Ustavno sodišče je presojo opravilo in protiustavnosti ureditve ni ugotovilo. Uporabilo je ustaljen test v zvezi z drugim odstavkom 14. člena Ustave, ki "
Zakonodajalca zavezuje, da enake položaje pravnih subjektov uredi enako, različne pa ustrezno različno. Če zakonodajalec v bistvenem enake položaje ureja različno ali v bistvenem različne položaje ureja enako, mora za to obstajati razumen razlog, stvarno povezan s predmetom urejanja (ustavno dopusten razlog)."
[1]
3. Ključna za odločitev je bila presoja, da pri prvi in drugi fazi
ne gre
za "v bistvenem enaka položaja". Razliko je Ustavno sodišče prepoznalo v naslednji okoliščini: "
Sistem dopuščene revizije v fazi odločanja o dopustitvi revizije v središče postavlja revizijo kot sredstvo za dosego ciljev, objektivno pomembnih z vidika pravnega reda kot celote. (…) Odločanje o tem, ali strankin primer vsebuje za pravni red kot celoto pomembna pravna vprašanja, nosi v sebi le neznatno mero odločanja o njenih "pravicah, obveznostih in pravnih koristih."
[2]
Subjektivni interes stranke, nasprotno, se pridruži objektivnemu interesu šele v fazi odločanja o reviziji.
[3]
4. Sklep: ker se "položaja revidenta v fazi odločanja o dopustitvi revizije in v fazi vsebinskega odločanja o dopuščeni reviziji torej v bistvenem razlikujeta"
[4]
, kršitev Ustave ni podana.
5. Ocenjujem, da je opisana argumentacija zgrešena. Njena izhodišča napaka v tem, da "(ne)enakost" obravnava kot stanovitno
lastnost
nekega položaja, ki jo lahko prenašamo v druge situacije in vnovič uporabimo pri presoji kršitve drugega odstavka 14. člena Ustave.
A contrario
, argumentacija ne upošteva, da ima sodba o "(ne)enakosti" tako element
kvalitete
kot
kvantitete
, kar preprečuje njeno mehansko aplikabilnost v vseh situacijah.
2) Predmet pravnega urejanja in
kvaliteta
ugotovljene (ne)enakosti
6. Četudi sta dva položaja s stališča
enega merila
v bistvenem neenaka, to ne pomeni, da ne moreta biti s stališča
drugega merila
v bistvenem enaka (in obratno). Zato je pri sklicevanju na že ugotovljeno (ne)enakost položajev potrebno upoštevati merilo, ki je bilo podlaga za presojo in določa
kvaliteto
sodbe o (ne)enakosti.
7. Reference, ki jih najdemo v odločbi, so po mojem mnenju neaplikabilne na ta primer. V odločbi št. Up-524/14 so pritožniki zatrjevali kršitev (med drugim) 14. člena Ustave, "ker naj Vrhovno sodišče ne bi obrazložilo, zakaj je revizijo dopustilo, nato pa naj v sami reviziji ne bi odgovorilo na njihove navedbe v zvezi s predlogom za dopustitev revizije, ki so jih uveljavili v odgovoru na revizijo."
[5]
Gre za primer, v katerem niso pritožniki vložili predloga za dopustitev revizije, nasprotno, predlogu (nasprotne stranke) so nasprotovali. Kršitev svojih ustavnih pravic so videli v tem, da niso mogli tega nasprotovanja uveljavljali kot stranka. Ustavno sodišče je torej presojalo (ne)enakost položajev s stališča
možnosti sodelovanja
nasprotne stranke
v fazi dopustitve revizije. Argumentacija Ustavnega sodišča, ki izpostavi zgolj objektivni interes te faze, se zdi razumna.
8. Tudi sklep
št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10
zadeva drugačno merilo presoje (ne)enakosti položajev. Vlagatelj je izpodbijal ureditev, ki dopušča neobrazloženost sklepa o dopustitvi revizije. Tudi tu se je Ustavno sodišče sklicevalo na zgolj
objektivni
pomen te faze in ugotovilo, da je "v sozvočju s tako naravnanim smislom revizije (…) tudi popolna sumarnost obrazložitve sklepa o nedopustitvi revizije."
[6]
Subjektivni interes se pridruži šele pri meritorni odločitvi o reviziji, ki pa nesporno terja več od sumarne obrazložitve.
[7]
9. V našem primeru ne gre za presojo (ne)enakosti položajev stranke v prvi in drugi fazi revizije s stališča
procesnega položaja nasprotne stranke
niti s stališča obveznosti
vročanja nasprotni stranki
[8]
niti s stališča
sumarnosti obrazložitve
sklepa o dopustitvi revizije. Vprašanje (ne)enakosti položajev v tem primeru presojamo s stališča
možnosti dopolnitve
vloge
. Zato prejšnja presoja Ustavnega sodišča o "(ne)enakosti položajev" ni mehansko aplikabina na ta primer.
10. Pri presoji "bistvene (ne)enakosti položajev" mora sodišče izhajati iz "predmeta pravnega urejanja." Tu vidim dve poti.
Prvo
predstavlja stališče, da je predmet urejanja omogočanje
dokončanja
postopka, ki bi bil brez instituta dopolnitve vloge končan z zavrženjem.
Drugo
pot pa predstavlja upoštevanje
smotrov
, ki narekujejo zagotovitev nadaljevanja postopka kljub pomanjkljivosti vloge. Ta pot nas vodi do razlikovanja med objektivnim in subjektivnim interesom, enako kot beremo v odločbi, toda rezultat je diametralno nasproten od presoje v izglasovani odločbi.
3) Vidik
dokončanja
postopka
11. Znotraj prve poti razlikovanje med objektivnim in subjektivnim interesom (še) ni upoštevno. Vseeno je namreč, ali je v neki fazi v ospredju objektivni ali subjektivni interes, kajti če se postopek konča z zavrženjem, niti objektivni niti subjektivni interes ne more biti dosežen. Zato je v okviru te strategije za presojo (ne)enakosti položajev stranke ključna
medsebojna povezanost
prve in druge faze in ne vrsta interesa, ki je v ospredju.
12. Ugotovimo, da sta obe fazi v neločljivi medsebojni povezavi: druga faza brez prve ni možna, prva brez druge pa ni smiselna. Težko si je namreč zamisliti, da bi se revident vnaprej odločil, da bo vložil zgolj predlog za dopustitev revizije, ker ga zanima, ali je prepoznal vprašanje, ki je relevantno po 368.b členu ZPP in nič drugega. Prva in druga faza se vzajemno predpostavljata in tako tvorita neločljivo celoto.
13. S stališča nadaljevanja med položajem stranke v prvi in drugi fazi torej
ni bistvenih razlik
. Če dopolnitev vloge je (oziroma ni) možna v prvi fazi, drugi fazi ali v obeh fazah, ima to
enak
vpliv na izpeljavo revizije, ki je kot pravno sredstvo smiselna le kot
celota obeh faz
.
4) Vidik
objektivnega
in
subjektivnega
interesa:
kvantiteta
in predznak neenakosti
14. Druga pot pa je, kot rečeno, da predmet urejanja razumemo v uveljavitvi objektivnega in subjektivnega interesa, ki sta v ospredju v posamezni fazi revizije. Četudi pri tem izhajamo iz istih premis kot sprejeta odločba, nas ta pot vodi do
retorsio argumenti
, saj iz njih pridemo do diametralno nasprotnega zaključka.
I.
Objektivni interes
15. Če v ospredje damo objektivni interes, ugotovimo, da pomen dopolnitve vloge v fazi dopustitve in fazi odločanja o reviziji
ni enak
. Posledično, položaja stranke
v bistvenem nista enaka
. Resda se v drugi fazi objektivnemu pridruži še subjektivni interes, toda zaradi tega objektivni interes ni manj poudarjen, pač pa nasprotno, celo
bolj poudarjen
je kot v prvi fazi. To izhaja iz dejstva, da v prvi fazi obstaja zgolj
možnost
izkazanosti objektivnega pomena revizijskega vprašanja, v postopku revizije pa je to že
ugotovljeno
. Toda iz tega sledi ravno nasproten zaključek, kot ga naredi odločba.
16. Kadar je neenakost položajev izražena tudi v
kvantiteti
(več-manj, lažje-težje, bolj poudarjeno, manj poudarjeno itd.), je nujno  upoštevati
predznak
razlikovanja. Doktrina Ustavnega sodišča sicer dopušča, da zakonodajalec različen položaj urediti različno, toda različnost ureditve mora ustrezati "smeri" različnosti položajev: če je neka skupina v težjem položaju, mu jo mora zakonodajalec olajšati, ne pa še dodatno otežiti.
17. V konkretnem primeru, ureditev ni ustavnoskladna že zato, ker položaja
ureja različno
– na kakršen koli način pač. Razlikovanje položajev na način, kot ga vsebuje veljavna ureditev, je obrnjeno v "napačno smer". Možnost dopolnitve vloge je upravičljiva v drugi fazi, ko je objektivni pomen primera
že izkazan
. Tu ima s stališča izpostavljenega
objektivnega
interesa svoj pomen. Možnost dopolnitve vloge v prvi fazi, ko je objektivni interes še zgolj
možen
, je v nasprotju z ugotovljenim
predznakom
neenakosti položajev.
II. Subjektivni interes
18. Tudi če se na položaj revidenta uzremo skozi perspektivo subjektivnega interesa stranke, da v sporu uspe, pridemo do enakega zaključka. Kolikor je sprejeto, da šele v drugi fazi odločanja o reviziji "v ospredje stopi subjektivni interes pravdnih strank",
[9]
tedaj varstvo tega interesa zahteva obstoj instituta dopolnitve vloge
v tej fazi
. Ko sodišče šele odloča o dopustitvi revizije, sledeč doktrini sodišča, interes stranke (skoraj
[10]
) povsem molči, zato za možnost odprave procesnih napak stranke v tej fazi, kolikor izhajamo iz subjektivnega interesa, ni podlage.
19. Ustavno sodišče ima prav, ko ugotovi: "Položaja revidenta se v fazi odločanja o dopustitvi revizije in v fazi vsebinskega odločanja o dopuščeni reviziji torej v bistvenem razlikujeta, zato sme zakonodajalec ravnanje sodišča z nepopolno rezidentovo vlogo različno urejati."
[11]
Toda ne sprevidi, da sta različna v "napačno smer". Že enaka ureditev položajev bi (po stari doktrini Ustavnega sodišča) vzbujala ustavnopravne pomisleke, saj taka ureditev ne bi upoštevala bistvene neenakosti položajev. Za razlikovanje, ki obrnjeno v "napačno smer", pa to velja le
a fortiori
.
5) Kaj je bistvo "v bistvenem (ne)enakega položaja"?
20. Menim, da so predstavljene napake posledica napačnega pristopa k pravnemu standardu "v bistvenem (ne)enakega položaja." (Ne)enakost ni nekakšna
lastnost
dveh položajev, ki bi jo lahko prenašali in se nanjo sklicevali v katerihkoli okoliščinah in kontekstih. Ugotovitev (ne)enakosti je sodba na podlagi
konkretnega merila
, tistega
tertium comparationis
, ki ga je pogosto težko izluščiti iz "predmeta pravnega urejanja". Ta določa
kvaliteto
("glede česa") (ne)enakosti. V primeru, da je ugotovljeno neenakost mogoče izraziti skozi stopnjevanje (več-manj, bolj-manj itd.), pa je potrebno upoštevati tudi
kvantiteto
oz.
predznak
razlikovanja. Ta elementa sta nujna sestavina sklicevanja na pretekle ugotovitve (ne)enakosti položajev.
21. Če se na ugotovitev neenakosti položajev v preteklih judikatih Ustavnega sodišča sklicujemo izolirano, postane taka ugotovitev nestabilna in omogoča nesmiselne sodbe. Če bi npr. ugotovljeno neenakost položajev javnih in zasebnih uslužbencev, ki je bila podlaga presoje ZUJF
[12]
, vzeli na tak način, kot ravnodušno lastnost dveh položajev, tedaj bi lahko z njo utemeljili vsak arbitraren in protiustaven poseg npr. v pravico do dopusta ene skupine. Različno obravnavo bi "silogistično" upravičili z okoliščino, da je bilo že ugotovljeno, da sta pač "položaja različna". Če prezremo predznak kvantitete razlikovanja, prav tako zaidemo v popolno dezorientacijo. Protiustaven zakon, ki bi npr. otežil zaposljivost invalidov, bi prav tako ustavnopravno upravičili z ugotovitvijo, da je položaj invalidov "drugačen".
6)
De sententia ferenda
22. Na koncu še kratka refleksija glede vprašanja, na katerega bi morali pravzaprav odgovoriti na začetku. Ustavno sodišče je presojo opravilo na podlagi drugega odstavka 14. člena ustave (enakost pred zakonom), v čemer je sledilo vlagatelju zahteve. Toda ni mogoče spregledati pomisleka, ali je ta podlaga primerna za presojo ureditve, kadar se nanaša na
eno in isto osebo
. Je smiselno govoriti o neenaki obravnavi
istega subjekta
v dveh položajih? Neenaka obravnava v primerjavi s − samim seboj?
23. Genealogija načela egalitarnosti nas opozarja, da ima ta svoj osrednji pomen pri urejanju odnosov v skupnosti, tj.
med različnimi osebami
. En vidik predstavlja moralna perspektiva, saj je neenaka obravnava nezdružljiva z dostojanstvom človeka. V zvezi s tem je že desetletja pred razsvetljenstvom, ko se egalitarnost zavihti na sam vrh družbenih vrednot, nemški pravnik S. Pufendorf svaril, da je človek bitje, "
ki ni le močno zainteresirano za svojo ohranitev, ampak ima tudi prirojen in delikaten občutek za lastno vrednost
".
[13]
24. Po drugi strani je absolutna egalitarnost nujna za utemeljitev
demokratične
ureditve že na pojmovni ravni
.
Države danes ni mogoče razumeti brez vzajemnega pripoznanja vseh članov skupnosti, ki ga Rousseau pojasni na ta način,
"
da vsak član združenja odtuji sebe in vse svoje pravice celotni skupnosti. Kajti (…), če se vsakdo odtuji v celoti, so vsi v enakem položaju
".
[14]
Le tako je mogoče razumeti ureditev, v kateri se državljani sicer na vsakem koraku
podvržejo
(pravu), toda pri tem ostanejo
svobodni
, tj. ne-podvrženi (nekomu). Kajti le, "
če se nekdo preda vsem, se ne preda nikomur.
"
[15]
25. Presoja ustavne skladnosti ureditve s stališča enakosti pred zakonom, pri čemer se ta nanaša
na isto osebo
, ne sodi na problemsko polje, ki ga običajno povezujemo z načelom egalitarnosti. Še težje je razumeti izbiro tega pristopa pri presoji procesnih položajev stranke. Vsi postopkovni zakoni so v svojem temelju itinerarij položajev
iste
stranke, ki se zaradi mreže prekluzij in številnih drugih institutov ves čas
spreminjajo
. Najbrž ni nemogoče, da bi ustavnost določb postopkovnega zakona presojali (tudi?) skozi drugi odstavek 14. člena Ustave, pri čemer bi ugotavljali, ali za nastop drugačnega procesnega položaja obstaja "razumen razlog, ki izhaja iz narave stvari." Toda ta pristop bi spregledal poglavitno ustavnopravno dimenzijo v teh primerih.
26. Ustavno sodišče položaje, v katere procesni zakoni postavijo stranko, presoja skozi iskanje ravnovesja med pravico iz 22. člena in 23. člena Ustave. A. Galič opozarja, da je npr. prekuzija sicer "poseg v pravico do kontradiktornega postopka," ki ga pa (lahko) upravičuje "zahteva po zagotavljanju sodnega varstva v razumnem času."
[16]
Prav z iskanjem ravnotežja med tema pravicama se zagotavlja tista "enakost pred zakonom", ki je v tej situaciji za tožnika in toženca ključna. Orodje drugega odstavka 14. člena Ustave za tako nalogo po mojem mnenju ni primerno, saj se osredotoči na (neobičajno) presojo enakosti položajev
istega
subjekta, vidik pravice
druge
stranke pa povsem prezre.
dr. Rok Svetlič
Sodnik
[1]
Točka obrazložitve 5.
[2]
Točka obrazložitve 8.
[3]
"Če postopek odločanja o dopustitvi revizije pokaže, da je zadeva temeljnega precedenčnega pomena in zato terja vsebinski odgovor Vrhovnega sodišča, pride do zlitja objektivnega pomena zadeve s subjektivnim interesom strank. Subjektivni interes pravdnih strank torej postane upošteven šele v trenutku, ko Vrhovno sodišče revizijo dopusti, in pod pogojem, da stranka revizijo tudi dejansko vloži." (Točka obrazložitve 9.)
[4]
Točka obrazložitve 11.
[5]
Up-524/14, točka obrazložitve
2.
[6]
U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10, 14. točka obrazložitve.
[7]
"Ko dopustitveni postopek pokaže, da je zadeva temeljnega pomena in zato terja vsebinski odgovor Vrhovnega sodišča, pride do zlitja objektivnega pomena zadeve s subjektivnim interesom strank. Šele tedaj, ko bo Vrhovno sodišče z meritornim odločanjem o reviziji izvrševalo svojo v javni interes usmerjeno vlogo, bo v znatnejši meri odločalo tudi o individualni pravici, obveznosti oziroma pravnem interesu strank, zaradi katerih je bilo sodno varstvo sploh sproženo." (Prav tam, 16. točka obrazložitve.)
[8]
"Do kršitve 22. člena Ustave naj bi prišlo tudi, ker se pritožniki o predlogu za dopustitev revizije niso imeli možnosti izjaviti, saj jim predlog sploh ni bil vročen." (Up-524/14, 2. točka obrazložitve.)
[9]
Točka obrazložitve 11.
[10]
"Odločanje o tem, ali strankin primer vsebuje za pravni red kot celoto pomembna pravna vprašanja, nosi v sebi le neznatno mero odločanja o njenih "pravicah, obveznostih in pravnih koristih." (8. točka obrazložitve.)
[11]
Točka obrazložitve 11.
[12]
U-I-146/12.
[13]
S. Pufendorf, On the Duty of Man and Citizen According to Natural Law, Cambridge University Press, Cambridge 1991, str. 61.
[14]
J.-J. Rousseau, Družbena pogodba, Krtina, Ljubljana 2001, str. 22.
[15]
Prav tam, str. 23.
[16]
A. Galič, KURS, Ljubljana 2010, str. 290.
⇒