Up-432/23
Natisni
Opravilna št.:
Up-432/23
Datum odločitve:
8. 1. 2026
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2026:Up.432.23
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 42395/2020 z dne 26. 1. 2023, II. in III. točka izreka sodbe Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 42395/2020 z dne 7. 9. 2021 in sodba Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. I K 42395/2020 z dne 29. 3. 2021
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 42395/2020 z dne 26. 1. 2023, II. in III. točka izreka sodbe Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 42395/2020 z dne 7. 9. 2021 in sodba Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. I K 42395/2020 z dne 29. 3. 2021 se razveljavijo in zadeva se vrne Okrožnemu sodišču v Murski Soboti v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Poimenovanje določene osebe kot pripadnika totalitarnega gibanja ni enako dejanski navedbi njene strankarske pripadnosti. Lahko pa pomeni očitek simpatiziranja z idejami, za katere se je določeno totalitarno gibanje zavzemalo. Gre za vrednostno sodbo, ki je ni mogoče dokazovati. Vrednostna sodba ni protipravna, če obstaja za tak očitek zadostna dejanska podlaga v ravnanju posameznika.
Vsak politik mora vzeti v zakup, da bo njegovo ravnanje, ki bi objektivno lahko nakazovalo na simpatiziranje z metodami in načeli totalitarnih političnih gibanj, podvrženo veliki javni pozornosti in kritiki, tudi v povezavi z njegovimi siceršnjimi dejanji kot predstavnika javne oblasti. To velja že v primeru, če je stališče politika do takšnih gibanj in idej vsaj nejasno. Od okoliščin konkretnega primera pa je odvisno, koliko mora biti tak očitek utemeljen na dokazih.
Razprava o morebitni zlorabi oblasti je razprava v izrazitem javnem interesu, ki udeležence upravičuje tudi do uporabe ostrih in provokativnih besed.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
2.1.1.4.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Evropska konvencija o človekovih pravicah iz leta 1950.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
5.3.20 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Svoboda izražanja (39).
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 39.1, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
https://www.us-rs.si/sl/informacijsko-sredisce/novice-in-objave/odlocba-ustavnega-sodisca-st-up-43223-z-dne-8-1-2026
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Aleš Kaučič, Lendava
Datum vloge:
25. 4. 2023
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34321
Dokument v PDF obliki:
Up-432-23 - Pritrdilno LM dr. Kneza.pdf
241 KB
Prenesite datoteko
Up-432-23 - Odločba.pdf
199 KB
Prenesite datoteko
Up-432/23-19
8. 1. 2026
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Aleša Kaučiča, Lendava, ki ga zastopa Igor Vinčec, odvetnik v Lendavi, na seji 8. januarja 2026
odločilo:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 42395/2020 z dne 26. 1. 2023, II. in III. točka izreka sodbe Višjega sodišča v Mariboru št. II Kp 42395/2020 z dne 7. 9. 2021 in sodba Okrožnega sodišča v Murski Soboti št. I K 42395/2020 z dne 29. 3. 2021 se razveljavijo in zadeva se vrne Okrožnemu sodišču v Murski Soboti v novo odločanje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Pritožnik je bil spoznan za krivega kaznivega dejanja razžalitve po drugem odstavku v zvezi s prvim odstavkom 158. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 54/15, 6/16 – popr., 38/16, 27/17, 23/20, 91/20, 95/21, 186/21 in 16/23 – v nadaljevanju KZ-1). Sodišče mu je v izrečeni pogojni obsodbi določilo kazen dveh mesecev zapora s preizkusno dobo enega leta. Vrhovno sodišče je zavrnilo pritožnikovo zahtevo za varstvo zakonitosti.
2.
Pritožnik je bil obsojen zaradi svojega zapisa o zasebnem tožilcu, županu Občine Radenci, ki ga je 1. 7. 2020 objavil na javno dostopnem Facebook profilu uporabnice: "Tako pokvarjenega človeka še nisem srečal v svojem življenju, kar glede na to, da delam pri odvetniku od leta 2008, verjetno vse pove. Jebi se, ustaš! Spizdi že nekam v lijepo njihovo, od koder si tudi prišel, srat nam na glavo, ki Radence ljubimo. Tako se vsepovsod deklariraš za Croata. Če bi imel jajca, bi razpisal referendum brez nekih pravnih kolobocij, a imaš jajca le, ko je treba nekoga napizditi in podpirati kurčeve ustaše, izdajalce našega, tedaj jugoslovanskega naroda. In jebite se vsi, ki ste to izvolili. Da vam niti marjetica ne bi več zrasla v teglu. Banda pokvarjena!" Navedene besede je zapisal pod javno objavljenim vprašanjem uporabnice, ali je kdo seznanjen s kakšno zaposlitvijo na Občini Radenci, kjer delo obsega iskanje razlogov, s katerimi bi zasebni tožilec rad onemogočil referendum o preklicu odloka občinskega sveta o preimenovanju Titove ceste v Radencih.
3.
Pritožnik zatrjuje, da pomeni njegova obsodba kršitev pravice do svobode izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave. Iz dokazov, ki jih je pritožnik priložil v spis, naj bi jasno izhajalo, da se je zasebni tožilec slikal ob doprsnem kipu dr. Anteja Paveliča in da je bil na zborovanju ustašev v Pliberku. Zasebni tožilec naj bi dejansko simpatiziral z ustaško ideologijo, saj naj bi deloval v tej smeri. Napisal naj bi tudi knjigo o Jasenovcu, kjer naj bi sprevračal zgodovinske ugotovitve, da je šlo za koncentracijsko taborišče. Ob upoštevanju teh okoliščin naj izrečena beseda "ustaš" ne bi mogla biti žaljiva. Tudi iz sodb Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevah
Oberschlick proti Avstriji (št. 2)
z dne 1. 7. 1997,
Bodrožić in Vujin proti Srbiji
z dne 23. 6. 2009 in
Mladina d.d. Ljubljana proti Sloveniji
z dne 17. 4. 2014 naj bi izhajalo, da je treba pri oceni žaljivosti besed upoštevati okoliščine, v katerih so bile te besede izrečene. Tega naj sodišča ne bi upoštevala.
4.
Pritožnik opozarja, da je njegov zapis nastal zato, ker je zasebni tožilec kot župan Občine Radenci poskušal preprečiti referendum o preimenovanju Titove ceste oziroma ga ni želel razpisati. Pritožnik naj bi se torej odzval na politično dejanje zasebnega tožilca glede postopkov v zvezi z referendumom. Referendum naj bi bil najvišja oblika demokratičnega postopka in eden od temeljev neposredne demokracije. Zasebni tožilec naj bi bil javna oseba, ki spada v izvršilno vejo oblasti, kot tak naj bi bil dolžan trpeti intenzivnejše posege v pravico do časti in dobrega imena. Ker zasebni tožilec ni hotel razpisati referenduma, se je pritožnik kot eden od pobudnikov referenduma počutil užaljenega, izigranega in je to pokazal z zapisom na Facebooku. Pri spornih zapisih naj bi šlo za pritožnikovo politično delovanje.
5.
Po presoji Okrožnega sodišča v Murski Soboti so bili pritožnikovi zapisi "pokvarjen, jebi se, ustaš, spizdi že nekam v lijepo njihovo, od koder si tudi prišel, srat nam na glavo" objektivno žaljivi in so lahko škodili časti in dobremu imenu zasebnega tožilca. Iz navedenih izjav naj bi izhajal namen zaničevanja. Pritožnik naj bi skušal svoje žaljive zapise prikriti pod spore v Občini Radenci zaradi referenduma. Svoje mnenje naj bi objavil na javnem Facebook profilu uporabnice, ki prav tako nasprotuje odločitvam zasebnega tožilca kot župana. Svojih izjav naj tako ne bi podal na objektivni, neodvisni strani oziroma v mediju. Te izjave naj ne bi bile usmerjene zgolj v kritiko dela in odločitev zasebnega tožilca, temveč naj bi šlo za odkrit in grob napad na njegovo osebnost, tj. za njegovo osebno diskreditacijo. Zato sodišče prve stopnje pritožniku ni verjelo, da ni imel namena razžaliti zasebnega tožilca in da je sporno pisanje zgolj njegov odziv na problematiko referenduma v Občini Radenci. Kletvice in razne grde besede niso ter ne smejo postati izrazi oziroma način izražanja, ki bi bil v določenem okolju sprejemljiv in obče sprejet. Označitev zasebnega tožilca za ustaša, torej za podpornika oziroma simpatizerja totalitaristične nacistične in ustaške ideologije, naj bi imela v konkretnem okolju za zasebnega tožilca slabšalni in objektivno žaljiv pomen ter naj bi pomenila negativno vrednostno sodbo o njem. Za objektivne žaljivke naj ne bi bilo mogoče dokazovati njihove resničnosti. Prvostopenjsko sodišče je še poudarilo, da pritožnikovi očitki tudi niso nastali zaradi razprave o totalitarnem sistemu, ampak iz drugih vzgibov. Zasebni tožilec naj bi tudi razumno pojasnil, da je spomenik Anteja Pavelića javno dostopen in da s fotografiranjem ob njem v ničemer ni poveličeval Pavelića. Proslava v Pliberku pa naj bi bila namenjena spominu na ljudi, ki so tam umrli, prišli pa naj bi tudi drugi državni in lokalni predstavniki.
6.
Tudi po oceni Višjega sodišča so bili uporabljeni izrazi objektivno žaljivi in so zato lahko škodovali časti in dobremu imenu zasebnega tožilca. Višje sodišče je pritrdilo stališču sodišča prve stopnje, da pritožnikova objava na Facebooku ne sodi k dejavnostim, naštetim v tretjem odstavku 158. člena KZ-1. Objava naj bi bila sicer povezana z zadevo, ki je v očitnem interesu širše skupnosti v Občini Radenci, ter z delom zasebnega tožilca kot njenega župana. Vendar naj to v celotni objavi ne bi bilo niti posredno omenjeno. Višje sodišče je še pojasnilo, da ker je sodišče prve stopnje ugotovilo pritožnikov zaničevalni namen, se z drugimi predpostavkami iz tretjega odstavka 158. člena KZ-1 ni bilo dolžno ukvarjati. Pritožnik naj zasebnega tožilca ne bi označil samo za ustaša, temveč naj bi uporabil še druge grobe izraze, ki so bili skupaj uperjeni v osebo zasebnega tožilca. Ker se pritožnik z uporabljenimi izrazi ni neposredno navezal na konkretno provokativno ravnanje zasebnega tožilca, niti ni uporabil predhodnih ravnanj zasebnega tožilca za podlago uporabljenim izrazom, naj sodbe ESČP v zadevah
Oberschlick proti Avstriji (št. 2)
,
Bodrožić proti Srbiji
in
Mladina d.d. Ljubljana proti Sloveniji
za zadevo ne bi bile upoštevne.
7.
Vrhovno sodišče je pojasnilo, da resničnost trditve ne izključuje kaznivega dejanja razžalitve iz prvega odstavka 158. člena KZ-1, če se prizadetemu očitajo resnična dejstva, ki objektivno zmanjšujejo njegovo čast. Izjave, ki žalijo čast, morajo biti ustrezne in nujne za varstvo upravičenih interesov. Da je v okviru tretjega odstavka 158. člena KZ-1 izključena njihova protipravnost, morajo biti te izjave primerno sredstvo za uresničevanje svobode izražanja po vsebini, obliki in spremljevalnih okoliščinah. Navedeni pogoj naj ne bi bil izpolnjen, če je žaljiva izjava javnosti posredovana po nepotrebnem. Iz celotnega zapisa v opisu kaznivega dejanja naj bi izhajalo, da se je izjava nanašala na ravnanje zasebnega tožilca kot župana v zadevi javnega interesa ter da je bila podana v javno dostopni razpravi o referendumu o preklicu odloka občinskega sveta o preimenovanju ulice. Kljub temu naj bi bile zapisane besede žaljive in naj bi pomenile negativno vrednostno sodbo o zasebnem tožilcu, tudi v delu zapisa v zvezi z besedno zvezo "Jebi se, ustaš!". Sporne izjave so bile po mnenju Vrhovnega sodišča grobe, napadalne, nevljudne, nesramne in nedostojne. Iz očitka v obtožnem aktu naj bi bilo tudi razvidno, da je pritožnik ravnal izključno z namenom zaničevanja zasebnega tožilca. Če je vrednostna sodba, ki jo storilec izreče na podlagi resničnih dejstev, izrečena z namenom zaničevanja, storilec še vedno odgovarja za kaznivo dejanje razžalitve. Vrhovno sodišče je opozorilo tudi na tretji odstavek 158. člena KZ-1, po katerem se za razžalitev ne kaznuje, kdor se o kom žaljivo izrazi v znanstvenem, književnem ali umetniškem delu, v resni kritiki, pri izpolnjevanju uradne dolžnosti, časnikarskega poklica, politične ali druge družbene dejavnosti, obrambi kakšne pravice ali varstvu upravičenih koristi, če se iz načina izražanja ali iz drugih okoliščin vidi, da tega ni storil z namenom zaničevanja. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je pritožnik deloval z namenom zaničevanja, po mnenju Vrhovnega sodišča ni bilo treba preverjati, ali je zasebni tožilec dejansko privrženec ustaške ideologije.
8.
Ustavno sodišče je s sklepom št. Up-432/23 z dne 10. 2. 2025 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20,  92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu obvestilo Vrhovno sodišče. Na podlagi drugega odstavka 56. člena ZUstS je bila ustavna pritožba poslana zasebnemu tožilcu kot nasprotnemu udeležencu, ki pa nanjo ni odgovoril.
B.
Splošna izhodišča presoje
9.
V obravnavanem primeru gre za kolizijo med pritožnikovo pravico do svobode izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave na eni strani ter pravico zasebnega tožilca do varstva časti in dobrega imena iz 34. in 35. člena Ustave na drugi. Ker nobena od njiju ni absolutna, brezmejna, lahko nosilca svoji pravici uresničujeta z zoženim dometom, tako da pri izvrševanju pravice enega ne pride do prekomernega posega v pravico drugega. Skladno z ustaljeno ustavnosodno presojo mora sodišče v primerih take kolizije človekovih pravic odločiti, kakšno naj bo glede na konkretne okoliščine posameznega primera njuno sobivanje. Sodišče mora obseg izvrševanja vsake od nasproti si stoječih pravic zmanjšati na tisto mero, ki je nujna zaradi uresničitve človekove pravice drugega (t. i. metoda praktične konkordance).
[1]
Presoja, ali izvrševanje ene pravice že nesorazmerno omejuje izvrševanje druge, terja vrednostno tehtanje pomena obeh pravic in teže posega, oboje ob upoštevanju vseh okoliščin konkretnega primera.
[2]
Presoja mora biti opravljena celovito.
[3]
Iz ustavnosodne presoje in judikature ESČP izhaja, da je odločanje sodišč v tovrstnih primerih izrazito vrednostno in poudarjeno kontekstualno.
[4]
Takšno tehtanje je dolžno uporabiti tudi sodišče v kazenski zadevi, saj obsodba za kaznivo dejanje razžalitve nujno pomeni tudi presojo sodišča glede kolizije navedenih človekovih pravic pri subsumpciji konkretnega dejanskega stanu pod zakonski dejanski stan.
[5]
10.
Ustavno sodišče v primeru kolizije človekovih pravic do časti in dobrega imena na eni strani ter svobode izražanja na drugi strani v postopku z ustavno pritožbo preizkuša najprej, ali so sodišča pri sojenju opravila tehtanje pravic v koliziji, torej ali niso ene od ustavnih pravic nemara prezrla. Če so tehtanje opravila, Ustavno sodišče preizkuša, ali so pri tem upoštevala ustavnopravno odločilne okoliščine oziroma merila, izoblikovana v presoji Ustavnega sodišča in ESČP. Med te sodijo predvsem naslednje okoliščine: (
i) ali je sporna izjava prispevala k razpravi v javnem interesu; (ii) kakšna je družbena vloga naslovnika izjave; (iii) v kakšnem kontekstu je bila izjava izrečena; (iv) ali je morebiti pomenila odziv na predhodno ravnanje naslovnika izjave; (v) kakšne so vsebina, oblika in posledice izjave; (vi) kolikšna je resnost naložene sankcije
.
[6]
Če teh meril sodišča pri svoji presoji niso prezrla, Ustavno sodišče presoja končno tudi, ali so jih glede na pomen in cilj upoštevnih človekovih pravic ustrezno ovrednotila.
[7]
11.
Pritožnik opozarja, da so sodišča preuranjeno zaključila, da je bil namen sporne izjave zgolj zaničevanje zasebnega tožilca. Sodišča naj bi namreč prezrla ustavnopravno pomembne okoliščine, ki se nanašajo na kontekst, v katerem je nastal sporni zapis, in sicer 1) da je bil to samo odziv na ravnanje zasebnega tožilca, ki naj bi oviral referendumsko glasovanje v Občini Radenci, ter 2) da je iz konkretnih dejanj zasebnega tožilca mogoče sklepati na njegovo simpatiziranje z ustaško ideologijo, zato naj označitev zasebnega tožilca kot ustaša ne bi bila protipravna. Ustavno sodišče je zato preizkusilo, ali navedeni pritožnikovi očitki držijo, pri tem pa je upoštevalo tudi druge ugotovljene okoliščine konkretnega primera.
Družbena vloga zasebnega tožilca
12.
Zasebni tožilec je župan Občine Radenci in kot tak predstavnik izvršilne oblasti. Meje sprejemljive kritike so pri politikih širše kot pri zasebnikih. Ustavno sodišče je že sprejelo stališče, da je stopnja, ki jo mora določena oseba trpeti, ko gre za izražanje o njej, večja, če gre za javno osebo, in še toliko bolj, če gre za osebo, ki spada v del izvršilne oblasti države.
[8]
Z nastopom javne funkcije se je zasebni tožilec neizogibno in zavestno izpostavil natančnemu nadzoru svojega ravnanja s strani medijev in širše javnosti.
[9]
V demokratični družbi morajo biti dejanja izvršilne oblasti pod skrbnim nadzorom ne le zakonodajne in sodne oblasti, temveč tudi javnega mnenja.
[10]
Ne glede na silovitost političnih bojev pa se mora tudi v kritiki predstavnikov izvršilne oblasti ohraniti vsaj minimalna stopnja zmernosti in spodobnosti, ker je ugled politika, tudi spornega, varovan v okviru Ustave.
[11]
Objava spornega zapisa na družbenem omrežju
13.
Pritožnik je sporni zapis objavil na družbenem omrežju Facebook, na javno dostopnem profilu uporabnice, kot komentar na njeno vprašanje v zvezi z ravnanjem zasebnega tožilca kot župana. Ustavno sodišče se je do posebnosti izražanja na spletnih družbenih omrežjih že opredelilo v odločbi št. Up-472/20. Pojasnilo je, da izjavljanje na družbenem omrežju praviloma ni primerljivo z živo, neposredno razpravo. Avtor izjave na družbenem omrežju ima praviloma na razpolago čas za razmislek. Le od izjavitelja samega je torej odvisno, kako hitro se bo odzval na aktualno družbeno dogajanje. Ustavno sodišče pa ni izključilo možnosti, da je lahko določena izjava na družbenem omrežju spontani,
ad hoc
odziv v razgreti razpravi in je zato deležna višje stopnje varstva. Vprašanje, ali gre pri objavi na družbenem omrežju za nepremišljen odziv v afektu, primerljiv s spontanim odzivom v živi razpravi, se presoja ob upoštevanju konteksta, v katerem je bila izjava izrečena.
[12]
14.
Pri presoji zapisov na Facebook profilu je treba upoštevati tudi, da je kultura izražanja na družbenih omrežjih nizka.
[13]
Pogostost uporabe grobih in nevljudnih besed na spletnih portalih pa zmanjšuje učinek, ki ga je mogoče pripisati tem izrazom.
[14]
Uporaba nižjepogovornih, prostaških besed
15.
Vrhovno sodišče je potrdilo stališče pravnomočne obsodilne sodbe, da so bile besede, ki jih je uporabil pritožnik, kot so "jebi se", "spizdi", in "srat na glavo", grobe, napadalne, nevljudne, nesramne in nedostojne. Takšno stališče sodišč ni nerazumno. Sodišča pa so v izpodbijanih sodbah nadalje odločila tudi, da že iz uporabe tovrstnih besed izhaja pritožnikov zaničevalni namen.
16.
Ustavno sodišče je že pojasnilo, da pretirana in žaljiva kritika sama po sebi, brez drugih posebnih okoliščin, še ne pomeni izražanja zaničevanja. Sklep, da je bila določena izjava podana z namenom zaničevanja, je mogoč tedaj, ko je izkazan tudi subjektivni namen izjavljajočega, da z izjavo predvsem poniža prizadeto osebo.
[15]
Tudi v okviru 10. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) niso varovane žaljive izjave, ki pomenijo brezobzirno zaničevanje, tj. če je njihov edini namen žalitev.
[16]
Vendar uporaba vulgarnih izrazov sama po sebi ni odločilna za presojo žaljivega izražanja, saj lahko služi zgolj stilističnim namenom.
[17]
Pri ugotovitvi, da je bila izjava dana izključno z namenom zaničevanja, mora sodišče upoštevati vse okoliščine konkretnega primera, vključno s kontekstom, v katerem je bila izjava dana.
[18]
To pa pomeni, da zaničevalnega namena ni mogoče ugotoviti zgolj iz vsebine in kombinacije uporabljenih besed.
Uporaba besede "ustaš"
17.
Vrhovno sodišče je potrdilo tudi stališče izpodbijane pravnomočne sodbe, da je bilo poimenovanje zasebnega tožilca za "ustaša" objektivno žaljivo ter da zato ni bilo treba presojati resničnosti takšne navedbe. Beseda "ustaš" označuje pripadnika hrvaškega nacionalističnega gibanja z začetkom okoli leta 1930, katerega vodja je bil dr. Ante Pavelić.
[19]
To besedo javnost povezuje z enim od totalitarnih režimov, ki so v 20. stoletju pretresali Evropo ter vodili k mnogim žrtvam in sistematičnim kršitvam človekovih pravic.
[20]
ESČP je v svoji sodni praksi že večkrat zavzelo stališče, da je treba označevanje drugih oseb za fašiste, naciste in podobno šteti za vrednostne sodbe, katerih resničnost ne more biti predmet dokazovanja.
[21]
Vrednostne sodbe pa bi lahko bile pretirane, kar bi ob izpolnitvi pogojev iz drugega odstavka 10. člena EKČP od državnih oblasti terjalo, da jih sankcionirajo, le v primeru, če ne bi imele zadostne dejanske podlage v ravnanju posameznika, na katerega se nanašajo.
[22]
18.
Sodišča so med drugim zavzela stališče, da se jim do odnosa zasebnega tožilca do ustaštva ni treba opredeliti, ker sporni zapis ni nastal v okviru javne debate o ustaštvu. Takšno stališče ne upošteva dovolj dometa svobode izražanja. Vsak politik mora vzeti v zakup, da bo njegovo ravnanje, ki bi objektivno lahko nakazovalo na simpatiziranje z metodami in načeli totalitarnih političnih gibanj, podvrženo veliki javni pozornosti in kritiki, tudi v povezavi z njegovimi siceršnjimi dejanji kot predstavnika javne oblasti. To velja že v primeru, če je stališče politika do takšnih gibanj in idej vsaj nejasno.
[23]
Od okoliščin konkretnega primera pa je odvisno, kako strogo se presoja izkazanost dejanske podlage takega očitka.
[24]
19.
Odnos zasebnega tožilca do ustaške ideologije, s katero ga je povezoval pritožnik, je torej pomembna okoliščina v okviru tehtanja človekovih pravic v trku, ki lahko vpliva na protipravnost pritožnikove izjave. Če pravica do časti in dobrega imena v konkretnem primeru ob upoštevanju drugih okoliščin pretehta nad svobodo izražanja, pa obstoj zadostne dejanske podlage za takšen očitek vpliva vsaj na sorazmernost izrečene sankcije.
20.
Sodišče prve stopnje je pritožnikove dokaze o simpatiziranju zasebnega tožilca z ustaškim gibanjem proučilo z vidika izpovedbe zasebnega tožilca, da je kip dr. Anteja Pavelića na javno dostopnem kraju in da je proslava v Pliberku namenjena spominu na umrle. Zgolj z upoštevanjem subjektivnega dojemanja zasebnega tožilca pa ni mogoče zanesljivo ugotoviti objektivnega vtisa, ki ga je njegovo ravnanje ustvarilo v javnosti. Da bi sodišče lahko pravilno uravnotežilo pravico do časti in dobrega imena ter svobodo izražanja, bi moralo preveriti, za kakšno proslavo gre in ali jo vsaj del povprečne in razumne javnosti dojema kot simpatiziranje z ustaštvom. Preveriti bi moralo tudi, v kakšnih okoliščinah je nastala omenjena fotografija zasebnega tožilca in kje je bila objavljena. Sodišča se tudi niso opredelila do vprašanja, kakšna je bila vsebina knjige zasebnega tožilca o Jasenovcu in kakšen objektivni vtis je v javnosti vzbudila njena objava.
21.
Stališče sodišč, da v okoliščinah konkretnega primera ni treba preverjati odnosa zasebnega tožilca do ustaške ideologije, pomeni kršitev svobode izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave. Kršitev iste človekove pravice pa je storilo tudi sodišče prve stopnje s tem, ko je predložene dokaze presojalo zgolj z vidika, kako je svoje ravnanje dojemal zasebni tožilec.
Razprava o občinskem referendumu o preimenovanju ulice
22.
V okviru presoje vsebine izjave je Vrhovno sodišče sprejelo stališče Višjega sodišča, da pritožnik v sporni objavi ni niti posredno omenil razprave o razpisu referenduma. Takšno stališče glede vsebine zapisanih besed je očitno napačno. Pritožnik je namreč v sporni objavi izrecno zapisal, da bi zasebni tožilec, če bi pogumno zastopal svoja stališča glede preimenovanja Titove ceste, "razpisal referendum brez nekih pravnih kolobocij". Sporna izjava se je torej tudi po vsebini, ne samo glede na njeno umestitev pod določen komentar uporabnice Facebooka, izrecno nanašala na konkretno ravnanje zasebnega tožilca, ki mu je pritožnik nasprotoval.
23.
Sodišča so sicer načelno upoštevala, da je sporni zapis nastal v okviru javne razprave o referendumu o preimenovanju ulice. Ker pa so ugotovila, da je sporni zapis objektivno žaljiv, se niso opredelila do pritožnikovega očitka, da je zasebni tožilec oviral razpis občinskega referenduma. Ustavno sodišče je že sprejelo stališče, da je lokalni referendum temeljna in najpomembnejša oblika neposrednega odločanja občanov v lokalni skupnosti, ki omogoča občanom, da sami izvajajo normativne naloge občine.
[25]
Zakon o lokalni samoupravi (Uradni list RS, št. 94/07 – uradno prečiščeno besedilo, 76/08, 79/09, 51/10, 11/14 – popr. in 30/18 – ZLS) v 46. členu določa dolžnosti župana v zvezi z izvedbo referenduma in zadržanjem objave splošnega akta, ki se presoja na referendumu. Župan ima pomembno vlogo pri zagotavljanju neposredne demokracije na lokalni ravni. Zato bi morala sodišča proučiti, ali je pritožnik imel utemeljene razloge za domnevo, da je ravnanje zasebnega tožilca glede referenduma v nasprotju z njegovimi temeljnimi dolžnostmi predstavnika lokalne oblasti. Razprava o morebitni zlorabi oblasti pa je razprava v izrazitem javnem interesu, ki udeležence upravičuje tudi do uporabe ostrih in provokativnih besed.
[26]
V okviru presoje konteksta inkriminirane izjave je pomembno tudi, ali je bil sporni zapis zasebnega tožilca neposreden odziv na aktualno ravnanje zasebnega tožilca, torej ali je nastal prav v času, ko bi bil zasebni tožilec dolžan razpisati referendum o preimenovanju Titove ceste, pa tega ne bi hotel storiti.
Sklepno
24.
Utemeljen je pritožnikov očitek, da so se sodišča v izpodbijanih sodbah osredotočila na besede, ki jih je uporabil pritožnik, niso pa upoštevala celotnega konteksta, v katerem je nastal sporni zapis. Ker so torej sodišča navedeno pomembno merilo spregledala, niso opravila celovite presoje posega v svobodo izražanja iz prvega odstavka 39. člena Ustave, kot jo veleva ustaljena ustavnosodna presoja. Rezultat celovite presoje bi lahko v okoliščinah konkretnega primera vplival bodisi na protipravnost ravnanja bodisi na sorazmernost izrečene sankcije. Z opustitvijo celovite presoje je bila pritožniku kršena pravica iz prvega odstavka 39. člena Ustave.
25.
Glede na ugotovljeno kršitev prvega odstavka 39. člena Ustave je Ustavno sodišče sodbe v izpodbijanih delih razveljavilo ter vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.
C.
26.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, mag. Nina Betetto,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
,
dr. Rajko Knez,
dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Rok Svetlič in dr. Katja Šugman Stubbs.
Sodnik dr. Primož Gorkič je bil pri odločanju o tej zadevi izločen. Ustavno sodišče je odločbo sprejelo soglasno. Sodnik Knez je dal pritrdilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-191/09, Up-916/09 z dne 30. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 85/10, in OdlUS XIX, 7), 12. točka obrazložitve, in št. Up-538/20 z dne 19. 1. 2023, 38. in 39. točka obrazložitve.
[2]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-538/20, 38. in 39. točka obrazložitve.
[3]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1306/19 z dne 23. 2. 2023 (Uradni list RS, št. 44/23), 13. točka obrazložitve.
[4]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-472/20 z dne 14. 2. 2024, 25. točka obrazložitve.
[5]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-381/14 z dne 15. 2. 2018 (OdlUS XXIII, 20), 25. točka obrazložitve.
[6]
O merilih ESČP Ustavno sodišče podrobno v odločbi št. Up-407/14 z dne 14. 12. 2016 (Uradni list RS, št. 2/17, in OdlUS XXI, 37), 16. točka obrazložitve. Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-515/14 z dne 12. 10. 2017 (OdlUS XXII, 29), 16. točka obrazložitve. Glede meril za opredeljevanje meja svobode izražanja glej tudi sodbo ESČP v zadevi
Axel Springer AG proti Nemčiji
z dne 7. 2. 2012, 89.–95. točka obrazložitve.
[7]
Glej na primer odločbi Ustavnega sodišča št. Up-530/14 z dne 2. 3. 2017 (Uradni list RS, št. 17/17, in OdlUS XXII, 18), 14. in 20. do 22. točka obrazložitve, in št. Up-417/16 z dne 18. 3. 2021 (Uradni list RS, št. 65/21, in OdlUS XXVI, 41), 21. točka obrazložitve.
[8]
Odločbi Ustavnega sodišča št. Up-462/02 z dne 13. 10. 2004 (Uradni list RS, št. 120/04, in OdlUS XIII, 86) in št. Up-2940/07 z dne 5. 2. 2009 (Uradni list RS, št. 17/09, in OdlUS XVIII, 62).
[9]
Sodba ESČP v zadevi
Oberschlick proti Avstriji (št. 2)
, 29. točka obrazložitve.
[10]
Sodba ESČP v zadevi
Incal proti Turčiji
z dne 9. 6. 1998, 54. točka obrazložitve.
[11]
Sodbi ESČP v zadevah
Lindon, Otchakovsky-Laurens in July proti Franciji
z dne 22. 10. 2007, 57. točka obrazložitve, in
Genner proti Avstriji
z dne 12. 1. 2016, 36. točka obrazložitve.
[12]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-472/20, 48. točka obrazložitve.
[13]
Prav tam, 49. točka obrazložitve.
[14]
Sodba ESČP v
zadevi Magyar Tartalomszolgáltatók Egyesülete in Index.hu Zrt proti Madžarski
z dne 2. 2. 2016, 77. točka obrazložitve.
[15]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-472/20, 51. točka obrazložitve.
[16]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1307/22 z dne 20. 6. 2024, 37. točka obrazložitve; sodba ESČP v zadevi
Skałka proti Poljski
z dne 27. 5. 2003, 34. točka obrazložitve.
[17]
Sodba ESČP v zadevi
Savva Terentyev proti Rusiji
z dne 28. 8. 2018, 68. točka obrazložitve.
[18]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1307/22, 34. točka obrazložitve;
sodba ESČP v zadevi
Tuşalp proti Turčiji
z dne 21. 2. 2012
, 48. točka obrazložitve.
[19]
Glej https://enciklopedija.hr/clanak/ustase (8. 1. 2026).
[20]
Primerjaj z odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-109/10 z dne 26. 9. 2011 (Uradni list RS, št. 78/11, in OdlUS XIX, 26), 16. točka obrazložitve.
[21]
Glej sodbi ESČP v zadevah
Bodrožić proti Srbiji
, 52. točka obrazložitve, ter
Feldek proti Slovaški
z dne 12. 7. 2001,
86. točka obrazložitve.
[22]
Sodba ESČP v zadevi
Jerusalem proti Avstriji
z dne 27. 2. 2001, 43. točka obrazložitve.
.
[23]
Sodba ESČP v zadevi
Scharsach in News Verlagsgesellschaft proti Avstriji
z dne 13. 11. 2003, 43. točka obrazložitve.
[24]
Prav tam, 40. točka obrazložitve; sodba ESČP v
zadevi
Genner proti Avstriji
, 38. in 45. točka obrazložitve.
[25]
Odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-5/19 z dne 11. 2. 2021 (Uradni list RS, št. 28/21, in OdlUS XXVI, 6), 12. točka obrazložitve, in št. U-I-182/21, U-I-184/21 z dne 9. 5. 2024 (Uradni list RS, št. 47/24), 18. točka obrazložitve.
[26]
Sodba ESČP v zadevi
Oberschlick proti Avstriji (št. 2)
, 59. točka obrazložitve.
⇒
Številka:
Up-432/23-20
Datum:
29. 1. 2026
PRITRDILNO LOČENO MNENJE SODNIKA DR. RAJKA
KNEZA K ODLOČBI ŠT.
Up-432/23
Z DNE 8. 1. 2026
I. Uvod
1. V predmetni zadevi sem glasoval za razveljavitev sodb in vrnitev zadeve v novo odločanje predvsem zato, ker menim, da sodišča niso upoštevala celotnega konteksta, v katerem je nastal sporni zapis. Za pritrdilno ločeno mnenje sem se odločil iz naslednjih razlogov: (i) odločitev temelji tudi na stališčih iz zadeve
Pašek
, št. Up-472/20, in sicer v tistem delu, kjer se opredeljuje do kriterijev ravnanj na družbenih omrežjih. Ta so upoštevna kot nastavek za odločitev v predmetni zadevi, vendar pa ni neupoštevno, kako ta stališča niansiramo. (ii) Še prej se dotaknem odločitve ESČP v zadevi
Mladina (št. 2)
, ki je bila objavljena po tem, ko smo odločili v predmetni zadevi. Zanimal me je potencialen trk obeh odločitev, vendar, kot pojasnjujem, menim, da tega trka ni. (iii) Opredelim pa se še do umestitve vprašanja
kulture javne razprave
(kot širšega družbenega konteksta, povezanega z visokim dovoljevanjem meja javne razprave), kar je tudi učinek dopuščanja pretiravanj in provokativnosti, tudi takšnih, ki uporabljajo primerjavo z najtemnejšimi trenutki človeške zgodovine.
II
.
Odločitev v zadevi
Mladina (št. 2)
in vprašanje metodologije sodniške presoje
2. Pri presoji posega v svobodo izražanja ni dopustno izhajati iz
avtomatizmov,
tj. iz vnaprej danih domnev, da je določena jezikovna izbira ali zgodovinsko-politična analogija že sama po sebi odločilna za izid testa. Tudi sodna praksa ESČP poudarja, da morajo domača sodišča v okviru 10. člena EKČP opraviti
celovito, kontekstualno presojo: upoštevati morajo širši kontekst objave, naravo rubrike/žanra, potencialni učinek medija ter doseg objave,
pri čemer so relevantne tudi dolžnosti in odgovornosti izjavitelja in značilnosti medija, kar je v predmetni zadevi družbeno omrežje.
[1]
ESČP tudi pri posebej stigmatiziranih primerjavah (npr. nacistične analogije) ne dopušča opustitve omenjene analize:
primerjave z nacizmom ne morejo avtomatično utemeljiti obsodbe
, temveč je treba presojati, ali obstajajo posebne okoliščine, ki primerjavo utemeljujejo, ter ali gre za pretiravanje in provokacijo v okviru javne razprave. Takšna metodologija je skladna tudi z izhodiščem, da
vulgarni izrazi sami po sebi niso odločilni
, ker lahko služijo tudi stilističnim namenom, in da je sklep o
izključnem zaničevalnem namenu
dopusten šele ob upoštevanju
vseh okoliščin konkretnega primera, zlasti konteksta (
zato zaničevalnega namena ni dopustno ugotoviti zgolj iz vsebine oziroma kombinacije besed).
3. To metodološko izhodišče je bistveno tudi v predmetni zadevi. Pritožnik je svoj zapis objavil kot komentar pod javno objavljenim vprašanjem, ki je neposredno povezano z ravnanjem zasebnega tožilca kot župana glede občinskega referenduma (preimenovanje Titove ceste). Redna sodišča so se osredotočila predvsem na posamezne vulgarne izraze in iz tega izpeljala izključni zaničevalni namen, niso pa se vsebinsko opredelila do pritožnikovega očitka o ravnanju župana v zvezi z referendumom in do tega, ali je šlo za razpravo v izrazitem javnem interesu (zloraba oziroma oviranje instrumenta neposredne demokracije). Prav odsotnost takšne celovite presoje, kot jo terjata tako ustavnosodna praksa kot ESČP, je bila odločilna za ugotovljeno kršitev svobode izražanja in ponovno sojenje.
III. Vprašanje standarda: "praviloma" čas za razmislek
4. Odločba (tako kot že odločitev v zadevi
Pašek
, št. Up-472/20) izhaja iz metodološkega stališča, da izražanje na družbenih omrežjih praviloma ni primerljivo z živo, neposredno razpravo: avtor ima
praviloma
čas za razmislek, odziv pa ni vsiljen z okoliščinami, temveč je odvisen od njegove odločitve, ali in kdaj bo sporočilo objavil. Menim, da je treba možnost, da gre kljub temu za spontani,
ad hoc
odziv v razgreti razpravi, razlagati restriktivno in to izjemo priznati le ob posebej izkazanih okoliščinah konkretnega primera.
5. Menim namreč, da se v ustavnopravnem tehtanju svobode izražanja iz 39. člena Ustave in 10. člena EKČP, ne bi smela (niti implicitno) uveljaviti "
afektna izjema
", ki bi zaradi samega medija zniževala standard dopustnosti vsebine. Lastnosti družbenih omrežij, predvsem trajnost zapisa, enostavna ponovljivost, hitro širjenje in potencialno neomejen doseg, ne utemeljujejo blažjega standarda, temveč praviloma terjajo strožjo zahtevo po samokontroli. Odločitev za klik "objavi" je kvalitativno drugačna od trenutnega odziva v neposredni debati: tudi kadar je odziv hiter, gre še vedno za možnost premisleka (obstaja časovno okno, v katerem je avtor gospodar odločitve), v katerem je treba predvideti posledice za pravice drugih.
[2]
6. Takšen normativni pristop uvidim v primerjalnopravni praksi. Nemško Zvezno ustavno sodišče je v zadevi
Künast
[3]
poudarilo, da se je varstvo svobode izražanja razvilo prav zaradi potrebe po zaščiti kritike nosilcev oblasti (odstavek št. 32), vendar hkrati izrecno opozorilo, da je prav pri družbenih omrežjih za spodbujanje sodelovanja pri javnih zadevah v javnem interesu nujno učinkovito varstvo osebnostnih pravic (politikov in javnih uslužbencev), saj bi sicer sodelovanje v javnem življenju lahko postalo nerazumno obremenjujoče.
[4]
Poleg tega je BVerfG izpostavilo, da se izjave na družbenih omrežjih praviloma razlikujejo od izjav v demonstracijskem kontekstu prav zato, ker niso nujno spontani
ad hoc
odziv.
[5]
,
[6]
7. V predmetni zadevi
pa niti ne gre za "hiter izbruh" v živi razpravi; gre za
daljši, strukturiran zapis
, objavljen pod statičnim vprašanjem, s serijo osebnih žalitev ("jebi se", "spizdi", "srat nam na glavo" itd.) in politično-identitetnimi označbami ("ustaš", "Croata"). To so okoliščine, ki
težko
podpirajo razlago nepremišljenega afekta v smislu izjeme. V predmetni zadevi zato ta vidik ni abstrakten: izjava je bila podana na
javno dostopnem družbenem omrežju
, v kontekstu politične razprave pred referendumom, naslovljena na konkretno osebo in oblikovana kot
osebna diskreditacija
(vključno z izrazoslovjem, ki posega v najtežje zgodovinsko zaznamovane označbe). Prav zaradi že omenjenih lastnosti družbenih omrežij, trajnosti zapisa, možnosti delitev in komentarjev ter potencialno širokega dosega, tak zapis ni primerljiv s trenutnim izbruhom v neposredni razpravi, temveč predstavlja
ponavljajoč in razširljiv poseg
v osebnostne pravice naslovljenca. Zato mora biti pri tehtanju med 39. členom ter varstvom osebnega dostojanstva in dobrega imena iz 34. in 35. člena posebej jasno obrazloženo, zakaj naj bi takšna oblika izražanja kljub svoji naravi in potencialnim učinkom še prispevala k javni razpravi ter zakaj bi morebitne negativne posledice za prizadeto osebo ostale v ustavno dopustnem ravnotežju.
IV. »Kultura javne razprave« kot ustavnopravno relevantna okoliščina znotraj testa sorazmernosti
8. V okviru testa sorazmernosti ni ustavnopravno nepomembno, kakšne so sistemske in družbene posledice tolerance do razžalitvenega, prostaškega in osebno diskreditacijskega govora za delovanje demokratične razprave.
[7]
Ne želim reči, da je  potreben nov korak presoje ali tretji test, temveč, da se umešča v presojo intenzitete posega v pravice prizadete osebe, prispevka izjave k razpravi v javnem interesu ter nujnosti ukrepa za varstvo pravic drugih.
9. Sodna praksa ESČP dopušča, da se pri teh vprašanjih upoštevajo značilnosti medija in njegov učinek. V sodbi v zadevi
Mladina (št. 2)
je ESČP izrecno poudarilo, da je pri presoji "
duties and responsibilities
" pomemben potencialni učinek medija in da je omejen doseg objave lahko relevantna okoliščina pri oceni intenzitete posega (73. točka obrazložitve). Po drugi strani je ESČP v zadevi
Magyar
kot relevantno upoštevalo, da je "internetna kultura" pogosto zaznamovana z nizkim registrom in da to lahko vpliva na zaznavo in učinek izjave.
[8]
ESČP, menim, temu nameni majhno težo. Razlog, da se ne ukvarja več z vplivom nizke kulture izražanja na stanje v družbi, je poiskalo v medijih – internetnih portalih samih in tamkajšnjem slogu komunikacije (poudarki R. K.):
"77.
Ne da bi pri tem pozabili
na učinke obrekovanja na internetu, zlasti glede na enostavnost, obseg in hitrost širjenja informacij (glej Delfi AS, § 147), Sodišče meni tudi, da je
treba upoštevati posebnosti sloga komunikacije
na nekaterih internetnih portalih.
Po mnenju Sodišča so izrazi, uporabljeni v komentarjih, čeprav spadajo v nizek slogovni register, pogosti v komunikaciji na številnih internetnih portalih – kar zmanjšuje vpliv, ki ga je mogoče pripisati tem izrazom."
10. T
ak argument je lahko nevaren, če se prenese avtomatično
na vsa družbena omrežja. Vidimo razkorak do odločitve v zadevi
Künast
(ki mi blizu). Menim, da je treba omenjeno stališče uporabljati zadržano. Zlasti v okoljih družbenih omrežij, kjer ravno trajnost, hitrost in množičnost širjenja lahko povečajo, in ne zmanjšajo, škodo za ugled ter dnevno prispevajo k normalizaciji osebne diskreditacije. Prav zato bi vprašanje kulture javne razprave moralo imeti večjo težo tudi kot ustavnopravno upoštevna okoliščina: ne kot moralna ocena govora, temveč kot element presoje, ali visoka toleranca do osebno razčlovečevalnega jezika v konkretnih okoliščinah še služi javnemu interesu ali pa ustvarja učinek odvračanja (
chilling
) in zmanjšuje pripravljenost posameznikov za sodelovanje v javnih zadevah. V tem smislu se argumentacijsko približam tudi BVerfG, ki opozarja, da je učinkovito varstvo osebnostnih pravic politikov na družbenih omrežjih pogoj za to, da udeležba v javnem življenju ne postane nerazumno obremenjujoča (glej zgoraj).
[9]
11. Menim, da je ustvarjena normativna napetost: standard ESČP, po katerem novinarska svoboda
[10]
zajema tudi določeno mero pretiravanja in celo provokacije, ne more delovati kot implicitna imunost pred tehtanjem posledic. ESČP sicer posledice uvršča med osrednja merila tehtanja med 8. in 10. členom EKČP (vključno s "
content, form and consequences of publication
"), vendar je razvidna težnja, da se negativni učinki na ugled in osebno integriteto prizadetega relativizirajo, če niso izkazani kot posebej intenzivni.
[11]
Zgovorna je prav odločitev v zadevi
Mladina (št. 2)
: ESČP na eni strani poudari, da primerjave z nacističnim režimom ne upravičujejo avtomatične obsodbe in da je dopustna tudi provokacija; na drugi strani pa pri "posledicah" ugotovi, da ni bilo pokazano, da bi bile posledice za pritožnika dovolj resne, da bi pretehtale javni interes (pri čemer posebej izpostavi, da so družinski člani odškodnino uveljavili ločeno) (75. točka obrazložitve).
12. Tak pristop je metodološko sicer koherenten, vendar odpira vprašanje, ali se s pragom "dovolj resnih posledic" v praksi ne zoži varovalna funkcija 8. člena EKČP pred normalizacijo osebne diskreditacije, predvsem pa zniževanjem ravni kulture javne razprave. Zaradi te napetosti menim, da je to ustavnopravno upoštevna okoliščina: ne kot samostojen "tretji test", temveč kot element presoje, ali dopustitev razžalitvenih in razčlovečevalnih izrazov (zlasti v okolju trajnih in hitro razširljivih objav in tudi pri satiri) še služi javnemu interesu razprave ali pa proizvaja sistemske učinke odvračanja in erozije standardov javnega diskurza.
[12]
13. V tem okviru menim, da bi bilo treba tudi argument dopuščenosti nizke internetne kulture uporabljati restriktivno: dejstvo, da je grob besedni register na določenem spletnem mediju pogost, še ne pomeni, da je njegova škodljivost manjša, zlasti ne, kadar družbena omrežja z lahkoto povečujejo doseg in (neomejeno) trajanje posega.
V. Zaključek
14. Jedro soglasno sprejete odločitve je v tem, da so se redna sodišča pri presoji sporne objave preveč zožila na besedno raven zapisa, niso pa upoštevala celotnega konteksta, v katerem je izjava nastala; prav zato niso opravila celovite presoje posega v svobodo izražanja, ki jo terja ustaljena ustavnosodna presoja, in je bila z opustitvijo takšne presoje pritožniku kršena pravica iz prvega odstavka 39. člena Ustave. Zadeva je bila zato razveljavljena in vrnjena sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.  Temu izhodišču pritrjujem. Obenem pa želim poudariti tri metodološke "varovalke", ki so po mojem mnenju odločilne za kakovost ponovnega tehtanja in za preprečevanje zdrsa v avtomatizme (tako v škodo svobode izražanja kot v škodo varstva osebnostnih pravic). Prvič, zaničevalnega namena ni dopustno "izpeljati" že iz same kombinacije grobih ali vulgarnih besed; tudi pri ostrem in žaljivem izrazu je treba presojati celoto okoliščin, vključno s kontekstom, in šele nato (če je izkazan) subjektivni namen ponižanja kot edini ali prevladujoči namen izjave. Drugič, v delu, kjer se sporni zapis navezuje na referendumsko dogajanje in ravnanje župana, je treba vsebinsko odgovoriti na vprašanje, ali je šlo za razpravo v izrazitem javnem interesu (morebitno oviranje instrumenta neposredne demokracije), pri čemer že iz odločbe izhaja, da se redna sodišča do tega vidika niso opredelila. Tretjič, ker pritožnikovo označitev npr. "ustaš" ni mogoče obravnavati kot golo, od konteksta odrezano žaljivko: odločba izrecno zahteva presojo, ali je imel očitek zadostno dejansko podlago, ter nalaga, da se preveri objektivni vtis ravnanj naslovnika v javnosti (in ne zgolj njegovo subjektivno doživljanje).
15. K tem trem točkam dodajam še poudarek, ki je specifičen za spletna družbena omrežja. Strinjam se z izhodiščem, da izjavitelj na družbenem omrežju praviloma ni v položaju hipne, žive replike, temveč ima na razpolago čas za razmislek, pri čemer je morebitno afektno izjemnost treba utemeljiti s posebej izkazanimi okoliščinami konkretnega primera. Si jih sicer težko predstavljam, a ne trdim, da niso nemogoče. Zato se v ustavnopravnem tehtanju ne bi smela oblikovati afektna izjema, ki bi zaradi same uporabe družbenih omrežij znižala standard dopustnosti vsebine: lastnosti družbenih omrežij so celo takšne, da praviloma omogočajo trajnost, ponovljivost, hitro širjenje in potencialno neomejen doseg. Vse to praviloma terja več in ne manj samokontrole. Tak pristop je skladen tudi s primerjalnopravnim opozorilom BVerfG v zadevi
Künast
in s standardom "
duties and responsibilities
" pri uporabi družbenih omrežij.
16. S tem povezano vprašanje
kulture javne razprave
omenjene v odločbi v 14. točki obrazložitve razumem kot ustavnopravno upoštevno okoliščino znotraj obstoječega testa sorazmernosti, kot element presoje prispevka izjave k javnemu interesu in intenzitete posega (zlasti v okolju trajnih, razširljivih objav). Pri tem bi bilo treba argument dopuščenosti nizke internetne kulture uporabljati restriktivno; dejstvo, da neko spletno družbeno omrežje (
modus operandi
naj ne določa meja vsebine) pogosto uporablja grob in žaljiv jezik, še ne pomeni, da je škodljivost posega manjša, kajti omogoča velik doseg naslovnikov, prepošiljanje, kopiranje (ali zajem zaslona) in pošiljanje, hranjenje in s tem tudi trajanje posega. Čeprav ESČP "posledice" formalno obravnava kot relevantno okoliščino, se v nekaterih primerih zdi, da pri politični provokaciji postavi prag zadostne resnosti posledic razmeroma visoko. To lahko vodi v podcenjevanje družbenih posledic razžalitvenega govora. Zato bi bilo treba ta vidik v tehtanju izrecno nasloviti in ne dopustiti, da ga preglasi sklicevanje na t. i. "
internetni register
" kot normalizacijsko okoliščino.
dr. Rajko Knez
Sodnik
[1]
Prim.
Mladina d.d. Ljubljana proti Sloveniji (št. 2)
, zlasti nastavek za odločanje, v katerem ESČP pojasni pravila, ki jih je treba aplicirati na konkretno zadevo (50.–58. točka obrazložitve). Nato je zahtevalo, da se forma izražanja presoja skupaj z njenim kontekstom, žanrom in ciljem ter z dejanskim dosegom medija. Opozorilo je, da je treba pri oceni dolžnosti in odgovornosti upoštevati potencialni učinek medija in dejstvo, ali je šlo za objavo z omejenim učinkom na občinstvo. V tem okviru ESČP izrecno poudari, da se analogije z nacizmom ne smejo obravnavati kot avtomatično protipravne, temveč je treba preveriti, ali imajo dejansko podlago in ali so razumljive kot provokacija v javni razpravi.
[2]
Za razliko od neposrednega diskurza je pri pisani (tipkani) besedi časovno okno za razmislek dano. Ne vidim prevladujočega razloga, da bi pravo moralo izražanja na družbenih omrežjih že v načelu bolj varovati zaradi hipnosti.
[3]
Odločitev št. 1 BvR 1073/20 z dne 19. 12. 2021.
[4]
Tako se v mojem prevodu glasi 35. odstavek odločitve: "
Zlasti v pogojih širjenja informacij prek »družbenih omrežij« na internetu je učinkovito varstvo osebnih pravic javnih uslužbencev in politikov v javnem interesu, ki presega pomen za zadevne posameznike. To lahko poveča težo teh pravic pri tehtanju interesov. Pripravljenost za sodelovanje v državi in ​​družbi je namreč mogoče pričakovati le, če je zagotovljeno zadostno varstvo osebnih pravic tistih, ki so angažirani in javno vključeni.
"
[5]
Tako se v mojem prevodu glasi 36. odstavek odločitve (poudarki R. K.): "
Glede oblike in okoliščin izjave je lahko še posebej pomembno, odvisno od okoliščin primera, ali je bila podana ad hoc v vročem okolju ali, nasprotno, po precejšnjem premisleku. Za svobodo izražanja bi bilo še posebej škodljivo, če bi bilo treba vsako besedo pred izgovorom pretehtati. Temeljna pravica do svobode izražanja kot neposrednega izraza osebnosti pomeni – v mejah razumne samoomejenosti – pravno priznanje človeške subjektivnosti in s tem tudi čustvenosti in vznemirljivosti.
Nasprotno pa je pri pisnih izjavah na splošno mogoče pričakovati večjo stopnjo obzirnosti in zadržanosti. To velja – ob upoštevanju posebnih okoliščin komunikacije – načeloma tudi za besedilne izjave na družbenih omrežjih
. V tem kontekstu je pomembno tudi, ali in v kolikšni meri je obstajal konkreten in razumljiv razlog za zadevno izjavo ali pa je bila podana iz neresnih ali izmišljenih razlogov
."
[6]
Podobno poudari veliki senat ESČP v sodbi v zadevi
Sanchez proti Franciji
z dne 15. 5. 2023, a za politične akterje (kar ni predmetni primer), ki uporabljajo družbena omrežja. Upoštevati morajo posebno hitro širjenje objav in s tem povezane "duties and responsibilities". ESČP ne pojasni "nevarno" naravo družbenih omrežij.
V 180. točki obrazložitve (poudarki R. K.): "
In the present case the Court notes that the applicant’s Facebook “wall” is not comparable to a “large professionally managed Internet news portal run on a commercial basis”, contrary to the respondent Government’s argument (see paragraph 106 above). While there can be little doubt that it falls within the category of “other fora on the Internet where third-party comments can be disseminated”, as formulated in Delfi AS (cited above, § 116), the specific features of the present case prompt the Court to approach this question
in the light of the “duties and responsibilities”, within the meaning of Article 10 § 2 of the Convention, which are to be attributed to politicians when they decide to use social media for political purposes, particularly to meet electoral goals, by opening publicly accessible fora on the Internet where the reactions and comments of users can be posted
. The applicant was not merely a private individual and he himself pointed out that he was using this account in his capacity as a local councillor (see paragraph 88 above), for political purposes and in the context of an election (see paragraphs 89, 95 and 96 above)[…]
".
[7]
Odzivam se na 14. točko obrazložitve predmetne odločbe.
[8]
Zadeva
Magyar Tartalomszolgáltatók in Index.hu
, 77. točka obrazložitve.
[9]
Prav tako je to Ustavno sodišče pojasnilo v zadevi št. Up-1128/12, v 17. točki obrazložitve, a je šlo za odnos med samimi nosilci oblasti, kar tudi ni predmetna zadeva: "
[…] Prav zato si morajo vsi nosilci oblasti prizadevati, da se do nosilcev drugih vej oblasti obnašajo spoštljivo, kar predpostavlja, da posvečajo dolžno skrb izgrajevanju in ohranjanju kulture dostojne komunikacije, še posebej, če in ko na nosilce (drugih vej) oblasti naslavljajo kritiko zaradi njihovega delovanja na področju izvrševanja njim zaupane funkcije. Ta kritika že zaradi tega ne sme prerasti v žalitev, sramotitev in blatenje nosilcev druge veje oblasti.[…]
".
[10]
Čeprav v predmetni zadevi ne gre za novinarsko objavo, so izhodišča ESČP o dopustnem pretiravanju in provokacijah v politični razpravi relevantna
mutatis mutandis
.
[11]
Še posebej to velja npr. za satiro.
[12]
Npr. ne najdem razumevanja, da Charlie Hebdo uprizarja ožgane smučarje po strašanski tragediji v Crans Montani. Glej "Charlie Hebdo" cartoon on Swiss fire tragedy sparks outrage, (
https://www.dw.com/en/charlie-hebdo-cartoon-on-swiss-fire-tragedy-sparks-outrage/a-75513790
, 29.1.2026).
⇒