Up-94/23
Natisni
Opravilna št.:
Up-94/23
Datum odločitve:
22. 1. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.94.23
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 16/2022 z dne 27. 7. 2022
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 16/2022 z dne 27. 7. 2022 se razveljavi in zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
Evidenčni stavek:
Sporna prodaja stanovanja in shrambe pritožnice je bila opravljena zaradi poplačila dveh upnikov, glede katerih že v času dražbe ni bil odobren odlog izvršbe, pri čemer glede enega od upnikov, ki je tudi tožena stranka v odškodninski pravdi, odlog pravzaprav ni bil odobren zaradi njegovega napačnega razumevanja zakonskih določb o odlogu in posledično prepoznega predloga za odlog. Nazadnje se je iz kupnine poplačal le en upnik, saj sta bila preostala dva upnika v treh oziroma štirih mesecih po prodaji izvensodno poplačana. Nesorazmerje med vrednostjo prodanih nepremičnin in višino terjatev, zaradi katerih sta se stanovanje in shramba prisilno prodala, je bilo razmeroma veliko.
Izvršbo na nepremičnine pritožnice je v različnih časovnih obdobjih začelo ali k izvršbi pristopilo razmeroma visoko število upnikov, pritožnici pa ni uspelo izvensodno poplačati le enega samega. Obenem ji je uspelo izvensodno odplačati nezanemarljive zneske dolga. Za tehtanje prave mere posega v dom in lastnino pritožnice v obravnavani zadevi je bistveno, zaradi terjatev katerih upnikov in v kakšni višini so bile njene nepremičnine dejansko na koncu prodane. Pritožnica se je torej trudila izvensodno odplačati dolg in ga je v času trajanja izvršilnega postopka z rednimi plačili v znatnem delu tudi delno odplačala.
Premišljeno je treba tehtati položaje v primeru vsakega vrednostnega nesorazmerja med nepremičnino, ki je dom, in terjatvijo, ne pa le v primeru objektivno minimalnih oziroma "bagatelnih" terjatev.
Do odlogov izvršbe v tej zadevi ni prihajalo na predlog pritožnice. Postopek prisilnega poplačila iz njenih nepremičnin ni bil ekscesno dolg.
Izvršilno sodišče je zavrnilo predlog pritožnice za odlog izvršbe iz posebno upravičenih razlogov na prazen in vsebinsko neopredeljen način. Nesprejemljiv je zaključek izvršilnega sodišča, da realizacija izvršbe sama po sebi, tudi če gre za prodajo stanovanja, v katerem dolžnik živi, ni nenadomestljiva ali težko nadomestljiva škoda, saj naj bi se ta škoda morala izkazovati v drugih dobrinah dolžnika.
Obstajalo je več alternativnih možnosti ravnanja, s katerimi bi izvršilno sodišče lahko preprečilo prodajo stanovanja in shrambe na dražbi, da bi pritožnica vendarle dobila dodatno in razumno dolgo obdobje za izvensodno poplačilo vseh dolgov.
Izvršilno sodišče v škodo pritožnice ni pravično uravnotežilo njenih pravic iz 33. in 36. člena Ustave s pravico upnikov iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Ustavno sodišče je razveljavilo sodbo Vrhovnega sodišča, ki je pri odločanju o odškodninski predpostavki protipravnosti ravnanja izvršilnega sodišča sprejelo ustavnopravno zmotno stališče, iz katerega izhaja, da izvršilno sodišče sploh ni ravnalo ustavnopravno nepravilno.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
2.1.3.2.1 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Evropsko sodišče za človekove pravice.
2.1.1.4.3 - Viri ustavnega prava - Razredi - Pisani viri - Mednarodni dokumenti - Evropska konvencija o človekovih pravicah iz leta 1950.
3.17 - Splošna načela - Tehtanje interesov.
5.3.32 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Nedotakljivost stanovanja (36).
5.3.36 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do lastnine (33, 67).
5.3.13.2 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dostop do sodišč.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 33, 36, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
https://www.us-rs.si/sl/informacijsko-sredisce/novice-in-objave/odlocba-ustavnega-sodisca-st-up-9423-z-dne-22-1-2025
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Zlatka Olah, Piran
Datum vloge:
13. 2. 2023
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34043
Dokument v PDF obliki:
Up-94-23.pdf
250 KB
Prenesite datoteko
Up-94-23_Odklonilno LM dr. Šugman Stubbs.pdf
157 KB
Prenesite datoteko
Up-94-23-Odklonilno LM dr. Mežnar.pdf
144 KB
Prenesite datoteko
Up-94/23-8
3. 6. 2024
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča
je v postopku za preizkus ustavne pritožbe
,
ki jo je vložila
Zlatka Olah
,
Piran
,
na seji
3. junija 2024
sklenil
:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 16/2022 z dne 27. 7. 2022
se zavrže.
* * *
Senat je ustavno pritožbo zavrgel, ker je prepozna.
Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi
četrte alineje prvega odstavka 55.b člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – ZUstS)  v sestavi: predsednik senata
dr. Rok Čeferin ter člana dr. Rajko Knez in
dr. Rok Svetlič.
Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Čeferin
Predsednik senata
Up-94/23-16
5. 9. 2024
SKLEP
Ustavno sodišče je na seji 5. septembra 2024
sklenilo:
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-94/23 z dne 3. 6. 2024 se razveljavi.
OBRAZLOŽITEV
1. Pritožnica je vložila ustavno pritožbo zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 16/2022 z dne 27. 7. 2022, o kateri je senat Ustavnega sodišča odločil s sklepom št. Up-94/23 z dne 3. 6. 2024 tako, da je ustavno pritožbo zavrgel, ker je bila prepozna. Okrožno sodišče je namreč obvestilo Ustavno sodišče, da je bila ta sodba Vrhovnega sodišča pooblaščencu pritožnice vročena dne 1. 12. 2022.
2. Pritožnica je po prejemu navedenega sklepa o zavrženju ustavne pritožbe z vlogo z dne 10. 7. 2024 Ustavnemu sodišču sporočila, da meni, da se rok za vložitev ustavne pritožbe ne bi smel šteti od vročitve omenjene sodbe Vrhovnega sodišča odvetniku Nikici Kljajiću dne 1. 12. 2022, ker je navedeni odvetnik na ta dan več ni zastopal. Pritožnica je svoji vlogi priložila dopis odvetnika Kljajića Okrožnemu sodišču v Ljubljani z dne 14. 11. 2022, s katerim je ta Okrožno sodišče obvestil, da mu je pritožnica preklicala odvetniško pooblastilo. Glede na pritožničine trditve in priloženo dokazilo je Ustavno sodišče pri Okrožnem sodišču v Ljubljani opravilo poizvedbe o vročanju omenjene sodbe Vrhovnega sodišča pritožnici. Izkazalo se je, da je Okrožno sodišče po vročitvi te sodbe Vrhovnega sodišča odvetniku Kljajiću za pritožnico dne 1. 12. 2022 (po tem, ko je bilo že obveščeno o preklicu njegovega pooblastila za zastopanje) sodbo Vrhovnega sodišča vročilo tudi pritožnici osebno, in sicer dne 12. 12. 2022.
3. Iz navedenega izhaja, da je bila dne 9. 2. 2023 vložena ustavna pritožba pritožnice zoper omenjeno sodbo Vrhovnega sodišča dejansko pravočasna. Ustavno sodišče jo je zavrglo na podlagi zmotne ugotovitve datuma (veljavne) vročitve navedene sodbe pritožnici.
4. Glede na navedeno je Ustavno sodišče odločilo, kot izhaja iz izreka tega sklepa. Ustavno sodišče bo opravilo ponoven preizkus ustavne pritožbe.
5. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep v sestavi: predsednik dr. Matej Accetto ter sodnice in sodniki dr. Rok Čeferin, Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA), dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Ustavno sodišče je sklep sprejelo soglasno.
dr. Matej Accetto
Predsednik
⇒
Up-94/23-30
22. 1. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Zlatke Olah, Piran, na seji 22. januarja 2025
odločilo:
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 16/2022 z dne 27. 7. 2022 se razveljavi in zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Izvršilno sodišče je na drugi javni dražbi 15. 5. 2014 prodalo nepremičnini pritožnice (dvosobno stanovanje in kletno shrambo) z ocenjeno vrednostjo 138.280 EUR za 80.600 EUR. Na podlagi sklepa o poplačilu so bili iz kupnine poplačani davek na promet nepremičnin, stroški izvršilnega postopka in terjatev, oboje upnika Petrol, d. d., Ljubljana (v nadaljevanju Petrol), v skupni višini 4.754,61 EUR. Preostanek kupnine v višini 74.224,86 EUR je bil vrnjen pritožnici. Pritožnica je bila leto in osem mesecev po prodaji iz stanovanja, v katerem je živela s hčerko in dvema vnukoma, deložirana. Odškodninsko je tožila državo za povračilo škode zaradi domnevno protipravnega ravnanja Okrajnega sodišča v Piranu v navedenem izvršilnem postopku. Na prvi in drugi stopnji je bila uspešna z odškodninskim zahtevkom v delu, ki se je nanašal na povračilo premoženjske škode v višini razlike med ocenjeno vrednostjo prodanega stanovanja in shrambe ter njuno prodajno ceno v izvršbi. Vrhovno sodišče je dopustilo revizijo toženke in z izpodbijano sodbo spremenilo sodbi sodišč prve in druge stopnje tako, da se je odškodninski zahtevek pritožnice tudi v tem delu zavrnil.
2. Sodbi Okrožnega in Višjega sodišča o ugoditvi odškodninskemu zahtevku sta zgrajeni na temeljnem stališču, da je bila prodaja nepremičnin pritožnice (med drugim stanovanja, ki je bilo njen dom) nesorazmerna. Sodišče prve stopnje je med drugim opozorilo, da je bil v trenutku prodaje dolg pritožnice "minimalen" in da je terjatve upnikov postopno odplačevala, na kar naj bi kazali številni umiki predlogov za izvršbo in odlogi izvršbe. Ocenilo je, da izvršilno sodišče ni upoštevalo, da je bila prodana nepremičnina edini dom pritožnice in njene družine, in da "ni obstajal sorazmeren odnos med uporabljenimi sredstvi in zasledovanim ciljem".
3. Višje sodišče je poudarilo, da izvršilno sodišče ni presojalo sorazmernosti posega v ustavno varovane dobrine pritožnice, predvsem v njeno pravico do spoštovanja doma. Tudi sodišča naj bi morala v konkretnih primerih iskati pravično ravnovesje med ustavno varovanimi položaji v koliziji, tudi v horizontalnih razmerjih. To naj bi veljalo tudi v primeru, če tako tehtanje (še) ni vgrajeno v zakonsko normo. Višje sodišče se je strinjalo, da v okoliščinah primera teža posega ni bila sorazmerna zasledovanemu cilju oziroma da je bila pravica do doma v konkretnem primeru pomembnejša od pravice upnikov do izvršbe. Prodaja stanovanja in posledična prisilna izselitev naj ne bi bili niti nujni niti sorazmerni dejanji. Ta stališča je Višje sodišče oprlo predvsem na naslednje ugotovitve: (a) na dan javne dražbe je obstajala razmeroma nizka višina še odprtih dolgov pritožnice do upnikov, ki so predlagali izvršbo na stanovanje, in še posebej do edinega upnika, ki ni predlagal odloga izvršbe; (b) nesorazmerno višja je bila ocenjena vrednost stanovanja in shrambe; (c) odplačevanje dolgov pritožnice je potekalo v skladu z zmožnostmi; (č) pritožnica je bila v finančni stiski v stanovanju skupaj s hčerko in vnukoma; (d) pritožnica je v vlogah opozarjala na nesorazmernost grozeče prodaje in na lastno finančno, socialno in bivanjsko stisko; (e) dva največja upnika sta predlagala odlog, eden zaradi zmote šele po prodajnem naroku, kar naj bi kazalo, da sta se strinjala z dinamiko postopnega prostovoljnega poplačevanja dolgov pritožnice. Po oceni Višjega sodišča je prodaja nepremičnin pritožnice pomenila nedopustno trdoto. Višje sodišče je v sodbi navedlo, da bi izvršilno sodišče moralo predvideti, da lahko prodaja stanovanja pritožnico pahne v še hujšo socialno stisko, in da bi lahko s prilagoditvijo dinamike izvršbe finančnim zmožnostim pritožnice, ki je pri poplačevanju dolga pokazala potrebno resnost in zavzetost, preprečilo poglobitev njene socialne stiske, in sicer brez sočasnega resnejšega ogrožanja interesov upnikov.
4. Vrhovno sodišče je navedlo, da odškodninskega tožbenega zahtevka proti državi ni mogoče utemeljiti z golim zatrjevanjem, da je izvršilno sodišče v določeni zadevi razsodilo napačno. Osrednja predpostavka odškodninske odgovornosti države je po mnenju Vrhovnega sodišča protipravnost ravnanja državnih organov ali nosilcev javnih pooblastil. Pri tem pa naj bi bilo pomembno, ali je odločitev sodišča obremenjena s tako hudo kršitvijo, da se lahko govori o kvalificirani stopnji napačnosti. Vrhovno sodišče je poudarilo, da ima standard protipravnosti v okviru odškodninske odgovornosti države za sodniške napake posebno vsebino. Sodna praksa naj bi ga oblikovala tako, da se že izenačuje s primeri sodniške samovolje. Za odškodninsko odgovornost države naj ne bi zadoščalo nepravilno odločanje sodišč samo po sebi.
5. Vrhovno sodišče se ni strinjalo s presojo nižjih sodišč o nedopustno trdem oziroma nesorazmernem ravnanju izvršilnega sodišča. Za presojo o protipravnosti prisilne prodaje pritožničinih nepremičnin naj bi bilo bistveno, s kakšnim normativnim okoljem je bilo izvršilno sodišče soočeno. Vrhovno sodišče meni, da je izvršilno sodišče ravnalo zakonito. Zakonodaja, veljavna v času odločanja izvršilnega sodišča o prodaji nepremičnin pritožnice, naj še ne bi urejala dodatnega varstva dolžnika v primerih izvršbe na dom, zlasti pri izterjavah očitno nesorazmerne terjatve.
6. Po oceni Vrhovnega sodišča naj pravično ravnovesje med interesi upnikov in pritožnice v okoliščinah primera ne bi bilo porušeno, niti naj ne bi šlo za primer, ko bi bilo ravnanje izvršilnega sodišča obremenjeno s kršitvijo, ki bi izpolnjevala standard kvalificirane napačnosti, in bi zato bilo protipravno. Za to presojo je Vrhovno sodišče opisalo naslednje glavne razloge: (a) izvršilni postopki zoper pritožnico so trajali že dlje časa; (b) dejstvo, da je izvršilno sodišče najprej poskušalo z milejšimi izvršilnimi sredstvi oziroma s prodajo zgolj garaže, vendar ti poskusi niso bili uspešni; (c) odobrenih je bilo več odlogov; (č) dolg pritožnice naj ne bi bil minimalen, drugih izvršilnih sredstev pa naj pritožnica ne bi ponudila; (d) prodaja shrambe same po sebi naj ne bi zadoščala za poplačilo dolgov pritožnice. Teža posega v pravico pritožnice do doma naj bi bila sorazmerna zasledovanemu cilju poplačila upnikov. Izvršilno sodišče zato naj ne bi ravnalo protipravno.
7. Vrhovno sodišče je navedlo, da dejansko stanje iz zadeve, v kateri je Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) odločilo s sodbo
Vaskrsić proti Sloveniji
z dne 25. 4. 2017, ni primerljivo z zadevo pritožnice. Vprašalo se je, kaj naj bi še storil povprečno strokoven in vesten sodnik, potem ko so bile izčrpane zakonske možnosti in ukrepi za varstvo dolžnice. V okoliščinah primera naj izvršilnemu sodišču ne bi preostalo drugega, kot da nadaljuje s prodajo stanovanja, kar naj bi bilo nujno za uresničitev upnikove pravice do učinkovitega sodnega varstva. Izvršilno sodišče naj ne bi imelo zakonskega vzvoda, da bi preprečilo prodajo pritožničinega stanovanja in shrambe na drugi javni dražbi.
8. Pritožnica zatrjuje, da je Vrhovno sodišče z izpodbijano sodbo zanikalo ugotovitve iz sodb nižjih sodišč o kršitvi njenih človekovih pravic do doma, zasebne lastnine, dostojanstva in družinskega življenja. Strinja se s stališčem Višjega sodišča, da je izvršba zanjo pomenila nedopustno trdoto. Psihološke posledice izvršbe na dom naj bi bile zanjo, za hčer in za dva mladoletna vnuka nepopravljive, saj naj bi zaradi deložacije družina razpadla. Pritožnica navaja, da je s pomočjo sorodnikov različnim upnikom postopno poplačala skoraj ves dolg, ki naj bi nastal zaradi upada prometa v njenih lokalih. Nato pa naj bi bil njen dom prodan zaradi 4.523,69 EUR dolga državnemu podjetju Petrol, kljub temu da naj bi drug vodilni upnik umaknil zahtevo za izvršbo. V tej prodaji pritožnica vidi kršitev tudi 15. člena Ustave, saj naj bi prišlo do nesorazmernega posega v pravico do (njenega edinega) doma zaradi poravnave bagatelnega dolga državnemu podjetju. Po mnenju pritožnice bi ji Petrol lahko omogočil obročno odplačilo, da ne bi prišlo do prodaje in deložacije. Navaja, da bi sodišče moralo preprečiti, da dolžnik izgubi dom, ko gre za nizek dolg z realno možnostjo poplačila, ko dolžnik potrebuje le ustrezno pomoč in usmeritev v postopku. Pritožnica trdi tudi, da bi izvršilna sodnica morala biti izločena, ker naj bi kot pripravnica delala pri Petrolu.
9. Pritožnica se sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
in na spremembe izvršilne zakonodaje, ki naj bi bile njena posledica. Meni, da je bila napaka v zamenjavi ID številk treh njenih nepremičnin huda in je odvrnila dražitelje od nakupa garaže, s čimer bi bil njen dolg lahko poravnan.
10. Ustavno sodišče je 7. 10. 2024 s sklepom senata št. Up-94/23 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. O sprejemu ustavne pritožbe je skladno s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) obvestilo Vrhovno sodišče, skladno z drugim odstavkom istega člena pa je ustavno pritožbo poslalo v odgovor nasprotni stranki iz pravdnega postopka (toženi stranki, torej Republiki Sloveniji) in stranskemu intervenientu na strani tožene stranke (sodnemu izvršitelju).
11. Tožena stranka je odgovorila na ustavno pritožbo. Navaja, da pritožnica ne uspe pojasniti, zakaj naj bi ji bile z izpodbijano sodbo kršene človekove pravice. V odškodninskem sporu naj namreč ne bi šlo za odvzem njenega doma, saj naj bi bil ta predhodno prodan v izvršbi. Tožena stranka trdi, da na dan prodaje stanovanja pritožnice še ni veljala zakonska ureditev, kot je bila spremenjena po sodbi ESČP v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
. Pritožnica naj bi bila edina tožnica v odškodninski pravdi (ne pa tudi njena hčerka in vnuka) in naj ne bi predlagala dopustitve revizije zoper pravnomočno zavrnitev zahtevka za plačilo nepremoženjske škode. V odškodninskem sporu naj ne bi izčrpala trditev o kršitvah pravic otrok oziroma o kršitvi pravice do družinskega življenja. Po mnenju tožene stranke naj pritožnica ne bi mogla uveljavljati razlogov, ki bi jih lahko že z ustavno pritožbo zoper sklep izvršilnega sodišča o zavrnitvi predloga za omejitev in odlog izvršbe. Pomembno naj bi bilo, da pritožnica ni bila uspešna z ustavno pritožbo zoper sklep o domiku. Tožena stranka obširno utemeljuje razlike (kakor jih razume) med dejanskim stanjem iz zadeve
Vaskrsić proti Sloveniji
in dejanskim stanjem iz izvršbe na nepremičnine pritožnice. Predvsem poudarja, da izvršba na stanovanje pritožnice ni potekala hitro in da druga izvršilna sredstva niso obstajala oziroma niso bila uspešna. Tožena stranka v okoliščinah primera meni, da je bila prodaja stanovanja in shrambe opravljena kot res skrajni ukrep. Po njenem mnenju bi bil izid izvršilnega postopka enak tudi po sedaj veljavni zakonodaji. Očitki o pomotnem povzemanju ID znakov zarubljenih nepremičnin naj bi ostali neizčrpani.
12. Ustavno sodišče je pritožnici vročilo odgovor tožene stranke. Nanj se je odzvala, pri čemer opozarja, da je vložila laično ustavno pritožbo, pri kateri ne bi smelo biti pomembno, ali se je sklicevala na ustrezne ustavne člene. Za višino dolga naj bi zadoščala kupnina od garaže, ki naj ne bi bila prodana zaradi napačne označbe v odredbi o prodaji. Brez doma naj bi ostala v postopku izterjave minimalnega dolga, kar naj ne bi bilo nujno in sorazmerno. Pritožnica izpostavlja, da je dolgove poplačevala (da je odplačala celo večino dolgov), zaradi česar naj bi upniki prepoznali njeno resnost in zavzetost ter predlagali odlog izvršbe (z izjemo Republike Slovenije). Po njenem mnenju ni tako velikih razlik med sodbo ESČP v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
in njenim primerom.
13. Ustavno sodišče je iz spisa Okrožnega sodišča v Ljubljani št. P 1902/2017-III (sodišče, ki je v odškodninski pravdi odločalo na prvi stopnji) pridobilo predlog pritožnice za omejitev in odlog izvršbe z dne 19. 2. 2014 in sklep z dne 7. 3. 2014, s katerim je izvršilno sodišče zavrnilo navedeni predlog.
B. – I.
Izhodišča ustavnopravne presoje v obravnavani zadevi
14. V obravnavani zadevi je treba najprej dognati, kakšen pomen ima dejstvo, da pritožnica z ustavno pritožbo zoper sodbo Vrhovnega sodišča v odškodninski pravdi v bistvu zahteva presojo ustavne pravilnosti ravnanja izvršilnega sodišča v izvršbi, v kateri je bila prodana nepremičnina, ki je bila njen edini dom. Pritožnica ne oporeka razlagi Vrhovnega sodišča o protipravnosti kot osrednji predpostavki odškodninske odgovornosti države, ki pa se (v kontekstu odgovornosti države za napake pri sojenju) razlaga tako, da je predpostavka protipravnosti podana le v primeru hudih sodniških napak, torej v primeru t. i. kvalificirane napačnosti. Pritožnica v temelju zatrjuje, da je Vrhovno sodišče napačno odtehtalo teži nasprotujočih si kolidirajočih položajev nje in upnikov iz izvršbe, ki imajo vsi ustavno podlago v določbah o človekovih oziroma ustavnih pravicah. Ko pritožnica zatrjuje, da je izvršba zanjo pomenila nedopustno trdoto oziroma nesorazmernost ravnanja izvršilnega sodišča, s tem izpodbija presojo Vrhovnega sodišča o (ne)obstoju protipravnosti ravnanja države.
15. Če bi Vrhovno sodišče neobstoj odškodninske protipravnosti ravnanja izvršilnega sodišča utemeljilo z razlago, da je izvršilno sodišče sicer ravnalo ustavnopravno "napačno", ne pa tudi "kvalificirano/očitno" ustavnopravno napačno, bi bila taka ustavna pritožba nesklepčna. Pritožnica namreč upoštevnosti tega razlikovanja niti ne zazna in zatrjuje le "navadno" ustavnopravno napačnost. Vendar je Vrhovno sodišče odškodninsko protipravnost oziroma kvalificirano napačnost vodenja izvršilnega postopka zanikalo na način, da je smiselno ugotovilo, da izvršilno sodišče sploh ni ravnalo (ustavno)pravno napačno, niti v smislu "navadne" napačnosti, tako da je treba izpodbijano sodbo razumeti tako, da kvalificirana napačnost sploh ne pride v poštev. Do njenega ugotavljanja Vrhovno sodišče ni prišlo, saj so bili nasprotujoči si ustavnopravno varovani položaji v izvršbi po njegovem mnenju (celo) pravilno odtehtani, obenem pa je bil zakon pravilno uporabljen.
[1]
16. Navedeno pomeni, da se Ustavno sodišče v tej odločbi neposredno ne ukvarja s problematiko odškodninske protipravnosti (kvalificirane napačnosti sodnega odločanja), pač pa z vprašanjem, ki je šele obvezni predpogoj in izhodišče morebitne posebne razprave o kvalificirani napačnosti, ki pa je izpadla, ker je bilo v odškodninski pravdi nanj (že) odgovorjeno negativno. To je vprašanje, ali je izvršilno sodišče pri prodaji doma pritožnice zaradi zaščite človekovih (ustavnih) pravic upnikov premalo zavarovalo človekove pravice pritožnice oziroma jim priznalo premajhno težo in s tem zagrešilo ustavnopravno napako. Gre za ustavnopravno vprašanje
par excellence
. Za odgovor nanj ni odločilno, da Ustavno sodišče odloča o ustavni pritožbi zoper sodbo iz odškodninske pravde. Upoštevaje zgoraj obrazložene okoliščine in okvir, ki ga odločanju Ustavnega sodišča postavljajo trditve pritožnice, so merila ustavnopravne presoje povsem enaka, kot če bi šlo za ustavno pritožbo zoper odločitev samega izvršilnega sodišča.
17. Pritožnica zatrjuje kršitev več človekovih pravic. Ustavno sodišče mora najprej odločiti glede vprašanja, kako je Vrhovno sodišče rešilo kolizijo človekovih pravic pritožnice do spoštovanja doma (36. člen Ustave) in zasebne lastnine (33. člen Ustave) s človekovo (ustavno) pravico ali temeljno svoboščino upnikov iz izvršbe do učinkovitega sodnega varstva iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Pritožnica svojo ustavno pritožbo opira predvsem na očitek, da njeno stanovanje s shrambo v izvršbi ne bi smelo biti prodano, ne pa na ravnanje sodišča pri deložaciji. S prisilno prodajo v izvršbi je bila v prvi vrsti prizadeta lastninska pravica pritožnice (33. člen Ustave). V okoliščinah primera pa je izguba lastnine na stanovanju v izvršbi tako tesno povezana s poznejšo deložacijo pritožnice (ter njene hčere in dveh vnukov) iz stanovanja, ki je bilo njen dom,
[2]
torej z izpraznitvijo stanovanja kot posegom v pravico pritožnice do spoštovanja doma, ki je varovana v okviru pravice do nedotakljivosti stanovanja iz prvega odstavka 36. člena Ustave
[3]
in v okviru pravice do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja iz 8. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP), da je bilo treba presojo opraviti z vidika obeh človekovih pravic pritožnice.
[4]
18. Ker gre v tej zadevi za tipični primer tehtanja med človekovimi oziroma ustavnimi pravicami v t. i. "horizontalnih" razmerjih oziroma v razmerju prirejenih subjektov, je Ustavno sodišče za presojo uporabilo metodo praktične konkordance. Gre za pristop, po katerem lahko nosilca svoje pravice uresničujeta z zoženim dometom, tako da pri izvrševanju pravice enega ne pride do prekomernega posega v pravico drugega. Sodišče mora obseg izvrševanja vsake od nasproti si stoječih pravic zmanjšati na tisto mero, ki je nujna zaradi uresničitve človekove pravice drugega. Presoja, ali izvrševanje ene pravice že prekomerno omejuje izvrševanje druge, terja vrednostno tehtanje pomena obeh pravic in teže posega, oboje ob upoštevanju vseh okoliščin konkretnega primera.
[5]
Pri tem vprašanju še ne gre za posege v človekove pravice oziroma za njihovo omejevanje na podlagi tretjega odstavka 15. člena Ustave.
[6]
Ko sodišča ali Ustavno sodišče uporabljajo metodo praktične konkordance, morajo presoditi o mejah sobivanja dveh (ali več) človekovih pravic ali temeljnih svoboščin.
[7]
19. Metoda praktične konkordance je po svoji temeljni naravi splošen okvir odmerjanja in določanja relativne teže posameznih ustavnopravno varovanih položajev zasebnikov. Ta okvir se nato po posameznih kategorijah primerov napolnjuje s podrobnejšimi merili tehtanja, ki jih je v posameznem tipu kolizij razvila sodna praksa, predvsem Ustavnega sodišča in ESČP. Pri uporabi teh meril mora Ustavno sodišče preizkusiti, ali so sodišča pri svoji odločitvi upoštevala vse ustavnopravno odločilne okoliščine in ali je pri ustavnopravnem vrednotenju vsaki od pravic v koliziji priznana ustrezna teža.
[8]
Nabor pomembnih okoliščin za opisano tehtanje se postopoma izgrajuje v presoji tako Ustavnega sodišča kot tudi ESČP, katerega judikaturo Ustavno sodišče upošteva pri svojem odločanju in tudi pazi na to, da je sodišče upoštevalo vse relevantne okoliščine in jih ustavnopravno pravilno ovrednotilo.
[9]
20. Čeprav so se navedena stališča razvila pretežno pri ustavnosodni obravnavi zadev s področja varstva svobode izražanja, ni nobenega razloga, da ne bi bila uporabljena tudi pri koliziji človekovih oziroma ustavnih pravic upnikov in dolžnikov v izvršbi. Ustavno sodišče je že tako ravnalo, npr. pri presoji zakonske ureditve, ki je urejala odlog izvršbe iz posebno upravičenih razlogov, ko je sporno določbo presojalo kot način uresničevanja človekovih pravic v koliziji v sodnem postopku in je tako preizkušalo le, ali je izpodbijana ureditev razumna.
[10]
Podobno je Ustavno sodišče ravnalo pri obrazloženem nesprejemu ustavne pritožbe zoper zavrnitev dolžnikovega predloga za odlog izvršbe za izpraznitev in izročitev stanovanja, čeprav ni izrecno omenilo metode praktične konkordance.
[11]
21. Sodišča, vključno z Vrhovnim sodiščem, v tej zadevi nasprotujočih si pravic upnikov in pritožnice niso izrecno soočila z metodo praktične konkordance. Vendar to za odločitev Ustavnega sodišča ni bistveno. Sodišča so, s sklicevanjem na sodno prakso ESČP, razpravljala o "sorazmernosti posega" v ustavno varovane dobrine pritožnice
[12]
oziroma o "pravičnem ravnovesju" med interesi upnikov in pritožnice.
[13]
Formalno poimenovanje testa ne more biti odločilno, če le omogoča odprto, celovito in fleksibilno tehtanje nasprotujočih si ustavno varovanih položajev horizontalno prirejenih strank sodnega postopka, v katerega je mogoče vključiti tudi upoštevanje upoštevnih dejavnikov in meril iz ustaljene presoje Ustavnega sodišča in ESČP. Če torej omogoča iskanje "prave mere" (sorazmerja) med upravičenji upnika in dolžnika v konkretni zadevi. To omogočajo tako test praktične konkordance kot tudi nekatere druge metode ustavnopravnega tehtanja, zlasti test sorazmernosti, ki metodološko sledi tehtanju ESČP v podobnih primerih. Razlike med tema testoma so bolj doktrinarne kot vsebinske.
22. Opozoriti je treba le na to, da pri odločanju o ustavnih pritožbah zoper sodne odločbe iz sporov v horizontalnih razmerjih načeloma ni primerna uporaba t. i. strogega testa sorazmernosti, ki med drugim zahteva presojo, ali je poseg v človekovo pravico nujen (neobhoden, neizogiben) v smislu, da cilja ureditve ni mogoče doseči brez posega nasploh (kateregakoli) oziroma da cilja ni mogoče doseči brez ocenjevanega (konkretnega) posega s kakšnim drugim, ki bi bil po svoji naravi blažji.
[14]
Zlasti element nujnosti praviloma pri soočanju ustavno varovanih upravičenj prirejenih strank zasebnega prava (ne posameznika in države) ne pride v poštev in bi preveč obremenil položaj stranke, v škodo katere bi bil uporabljen.
B. – II.
Upoštevna presoja ESČP
23. Ustavno sodišče se mora v nadaljevanju opredeliti do nekaterih sodb ESČP, ki so po vsebini (lahko) upoštevne za obravnavani primer. Tako sodišče prve stopnje kot Vrhovno sodišče sta v svojih sodbah omenili sodbo ESČP v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
oziroma se sklicevali nanjo
.
[15]
Zato je še pred opredelitvijo Ustavnega sodišča, ali gre res za sorodna primera, treba predstaviti bistveno vsebino te sodbe.
24. ESČP je s sodbo v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
razsodilo, da je Republika Slovenija pritožniku kršila pravico iz 1. člena Prvega protokola k EKČP. Pritožnikova hiša je bila prodana za 50 odstotkov tržne vrednosti za poplačilo dolga, katerega glavnica je znašala 124 EUR (skupaj z obrestmi in stroški izvršbe pa okoli 500 EUR). ESČP je prisilno prodajo hiše štelo za poseg v pravico do mirnega uživanja premoženja. Poseg naj bi bil določen z zakonom in naj bi imel legitimen cilj.
25. ESČP je v nadaljevanju presojalo sorazmernost prisilne prodaje z zasledovanim ciljem varstva upnikov in kupca hiše. Kot je običajno v njegovi presoji po 1. členu Prvega protokola k EKČP, je zahtevalo dosego "pravičnega ravnotežja" med zahtevami splošnega interesa skupnosti in zahtevami varstva temeljnih pravic posameznika. Treba je bilo ugotoviti, ali je morala zaradi posega države oseba nositi nesorazmerno in pretirano breme. Tako presojo je opravilo kljub načeloma širokemu polju proste presoje držav glede izbire izvršilnih sredstev in ugotavljanja, ali so posledice izvršbe upravičene zaradi splošnega interesa za dosego cilja določenega zakona. ESČP je opozorilo tudi, da morajo izvršilni postopki posamezniku omogočiti primerno priložnost, da svojo zadevo predloži ustreznim organom, da bi učinkovito izpodbijal ukrepe, ki posegajo v njegovo zasebno lastnino.
26. Po ugotovitvah ESČP je pritožnik (Vaskrsić) v izvršilnem postopku pretežno ostal pasiven in niti ni dokazal trditev, da je v resnici imel takšne finančne težave, zaradi katerih ne bi mogel plačati dolga. ESČP je opozorilo, da je izvršilno sodišče, ko je upnik predlagal izvršbo na nepremičnine, postopalo izredno hitro,
[16]
pri čemer v tem času ni pretehtalo nobenih drugih ukrepov, ki bi nadomestili sodno prodajo hiše, kljub dejstvu, da je bil pritožnik očitno zaposlen ter je prejemal mesečni dohodek in je drugo podjetje medtem uspešno izterjalo precej višji dolg z rubežem sredstev na njegovem bančnem računu. ESČP je navedlo, da bi morali pristojni organi zaradi izjemnega pomena izvršilnega ukrepa, sprejetega zoper pritožnikovo nepremičnino, ki je bila tudi njegov dom, ter očitne nesorazmernosti med tem ukrepom in zneskom dolga, ki naj bi se izterjal, skrbno in izrecno upoštevati druge primerne, vendar manj skrajne možnosti. ESČP je sprejelo to stališče, čeprav se je izrecno zavedalo, da veljavna zakonodaja izvršilnemu sodišču ni nalagala dolžnosti, da se odloči za manj skrajne izvršilne ukrepe po uradni dolžnosti ali da zavrne predlog upnika za izvršbo, če nastane nesorazmerje (med višino terjatve in vrednostjo nepremičnine), oziroma da ni vsebovala minimalnega praga glede višine dolga, ki se lahko izterja s sodno prodajo nepremičnine, kot je hiša. Vendar naj bi zakon predvideval tudi blažja izvršilna sredstva, eno od njih (rubež sredstev na bančnem računu) naj bi se v konkretnem primeru celo očitno kazalo kot ustrezen in učinkovit ukrep. Upnik, za čigar poplačilo terjatve je bila pritožnikova hiša nazadnje prodana, je skoraj mesec dni pred drugo dražbo celo predlagal izvršbo na plačo in bančni račun, vendar je izvršilno sodišče – ki je ukrepe v korist upnika sprejemalo dokaj hitro – tema predlogoma ugodilo šele po prodaji pritožnikove hiše.
27. Končna ugotovitev ESČP o kršitvi pravice do mirnega uživanja premoženja sloni na presoji, da ni bilo izkazano, da je bila sodna prodaja pritožnikove hiše nujen ukrep (
a necessary measure
) za zagotovitev učinkovite izterjave. Ob upoštevanju zlasti nizke vrednosti dolga, izterjanega s sodno prodajo pritožnikove hiše, ter ob tem, da državni organi niso upoštevali drugih primernih in manj skrajnih ukrepov, je ESČP ugotovilo, da država ni vzpostavila pravičnega ravnotežja med zasledovanim ciljem in ukrepom, uporabljenim v izvršilnem postopku proti pritožniku.
28. Za ESČP, kot je to v njegovi presoji običajno, ni bilo odločilno, ali je sodišče, ki je kršilo človekove pravice pritožnika, glede na takrat veljavno zakonodajo imelo realno dosegljive druge možnosti ravnanja – z vidika ugotavljanja kršitev pravic zasebnikov z oblastnim delovanjem države je treba državo, vse njene veje oblasti, pojmovati kot celoto.
[17]
29. Ker je v primeru pritožnice pomembno zlasti, ali bi brez sporne prisilne prodaje stanovanja in shrambe z razumno verjetnostjo v doglednem času poplačala svoj preostali dolg, ki je bil nesorazmerno nizek v primerjavi z vrednostjo prodanih nepremičnin, je treba predstaviti še sodbo v zadevi
Mindek proti Hrvaški
z dne 30. 8. 2016, v kateri je ESČP ugotovilo kršitev pravice do mirnega uživanja premoženja. Pritožnikov solastninski delež na družinski hiši (ki je bila dom) in pripadajočem zemljišču je bil na javni dražbi prodan za eno tretjino ocenjene vrednosti. Manj kot dva meseca zatem (in preden je bil s kupnino poplačan izvršilni dolg) je pritožnik izvensodno poravnal celotno izterjevano terjatev, skupaj z zamudnimi obrestmi. Treba je bilo plačati le še stroške izvršilnega postopka in pritožnik je (neuspešno) zahteval od sodišča, naj mu specificira višino teh stroškov, da jih bo takoj plačal, in ustavi izvršbo. Izvršilno sodišče je pol leta pozneje domaknilo nepremičnine kupcu, ne da bi se oziralo na dejstvo, da je bil dolg, sicer šele po javni dražbi, plačan. Hrvaška sodišča so domačo zakonodajo razlagala tako, da plačilo dolga šele po zakoniti javni dražbi, na kateri je nepremičnina prodana, ne more vplivati na veljavnost prodaje. Iz kupnine so se nato poravnali še izvršilni stroški.
30. ESČP se ni spuščalo v vprašanje, ali so hrvaška sodišča sploh pravilno razlagala domačo zakonodajo glede ustavitve izvršbe v primeru prostovoljnega poplačila. Njihove odločitve pa je preizkusilo z vidika morebitne arbitrarnosti oziroma očitne nerazumnosti. Za ESČP je bilo bistvenega pomena, da je pritožnik, ko je plačal izterjevani dolg, izrazil pripravljenost, da poplača tudi izvršilne stroške, česar pa ni mogel storiti, ker jih sodišče še ni specificiralo. Namesto tega je sodišče nadaljevalo prodajo njegovega premoženja in je stroške specificiralo šele leto in štiri mesece pozneje v sklepu o razdelitvi kupnine. ESČP je izrazilo začudenje nad tem, da pritožnik ni sprejel točnega obračuna stroškov, kar bi mu vsaj dalo možnost, da jih nemudoma plača, ne da bi to nujno moralo povzročiti zastoj v izvršbi. Po mnenju ESČP je hrvaško sodišče v okoliščinah primera ravnalo očitno nerazumno.
[18]
Od trenutka izvensodnega poplačila celotne terjatve naprej potreba po zavarovanju upnikovega interesa izterjati izvršilne stroške ni mogla odtehtati resnih škodljivih posledic odločitve nadaljevati prodajo pritožnikovih nepremičnin. Kot posledica te odločitve sodišča je bil pritožnikov delež na hiši, ki je bila njegov dom, prodan za tretjino tržne vrednosti, in sicer zato, da bi se poplačali izvršilni stroški v višini približno 8 odstotkov vrednosti nepremičnine. Pritožniku in njegovi ženi naj bi tudi grozila izselitev iz hiše, ker je kupec deleža predlagal njeno civilno delitev (prodaja in razdelitev iztržka).
B. – III.
Zakonske podlage za odvrnitev oziroma omilitev posledic izvršbe na dom
31. V času odločanja sodišč o prodaji nepremičnin pritožnice je veljal Zakon o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, 93/07, 28/09, 51/10 in 26/11 – v nadaljevanju ZIZ/11). Niso še bile uveljavljene nekatere zakonske določbe, ki v zdaj veljavnem Zakonu o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 3/07 – uradno prečiščeno besedilo, 93/07, 28/09, 51/10, 26/11, 53/14, 54/15, 11/18 in 36/21 – v nadaljevanju ZIZ) tvorijo zakonsko podlago, ki jo morajo izvršilna sodišča upoštevati pri nepremičninski izvršbi, posebej ko gre za vrednostno nesorazmerje med nepremičnino in izterjevanimi terjatvami.
32. To dejstvo so sodišča, ki so odločala v odškodninski pravdi, tako ali drugače štela za pomembno. Sodišče prve stopnje je tako v 18., 20. in 21. točki obrazložitve ravnanje izvršilnega sodišča označilo za "pravilno", "táko kot ga je nalagal veljavni zakon", obenem pa se je ozrlo na sodbo ESČP v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
, opisalo spremembe izvršilne zakonodaje po tej sodbi in (smiselno) kritiziralo izvršilno sodišče, ker ZIZ/11 ni uporabilo ustavnoskladno. Višje sodišče je v 15. točki obrazložitve opozorilo, da je zahteva po presoji sorazmernosti posega potrebna tudi tedaj, ko "tehtanje ni vgrajeno v zakonsko normo", kar naj bi veljalo za ZIZ/11. Vrhovno sodišče je posvetilo veliko prostora opisu relevantne ureditve po ZIZ/11 (25. in 26. točka obrazložitve), upoštevnim spremembam, ki so vodile do zdaj veljavne ureditve po ZIZ (27. in 28. točka obrazložitve), ter utemeljevanju zakonitosti in pravilnosti ravnanja izvršilnega sodišča (30. in 36. točka obrazložitve) oziroma utemeljevanju, da ni jasno, kaj bi izvršilno sodišče, potem ko je izčrpalo možnosti na podlagi tedaj veljavnega ZIZ/11, sploh še lahko storilo za varstvo pritožnice (40. točka obrazložitve). Zato bo Ustavno sodišče predstavilo upoštevne razlike med ZIZ in ZIZ/11, ko gre za vprašanja zakonskih možnosti za odlog, odvrnitev oziroma omilitev posledic nepremičninske izvršbe.
[19]
33. Člena 34 ZIZ in ZIZ/11 sta enaka. V drugem in četrtem odstavku navedenih členov je določeno, da sodišče na dolžnikov predlog omeji dovoljeno izvršbo tako, da se ta opravi samo na nekatera sredstva oziroma na nekatere predmete, če zadoščajo za poplačilo terjatve,
[20]
in da lahko na dolžnikov predlog sodišče določi za izvršbo drugo sredstvo namesto tistega, ki ga je predlagal upnik, če zadošča za poplačilo terjatve. Tudi pri splošni zahtevi za primere odloga izvršbe iz prvega odstavka 71. člena ni razlik med ZIZ in ZIZ/11 ("sodišče lahko na dolžnikov predlog popolnoma ali deloma odloži izvršbo, če dolžnik izkaže za verjetno, da bi s takojšnjo izvršbo pretrpel nenadomestljivo ali težko nadomestljivo škodo in da je ta škoda večja od tiste, ki zaradi odloga lahko nastane upniku").
34. Vendar pa je drugi odstavek 71. člena ZIZ/11 omejeval odlog izvršbe iz drugih (posebno upravičenih) razlogov na predlog dolžnika na le en odlog, najdlje za tri mesece. Obenem se je določba razlagala tako, da je tudi za to vrsto odloga veljala zahteva, da mora dolžnik izkazati verjetnost nenadomestljive ali težko nadomestljive škode, ki je večja od tiste, ki zaradi odloga lahko nastane upniku. Izredno obremenilno za dolžnika je bilo tudi pravilo iz tretjega odstavka 71. člena ZIZ/11 o dolžnikovi varščini (ob izpolnitvi določenih pogojev) kot pogoju za odlog izvršbe. Ta ureditev je nadomeščena z drugim do petim odstavkom 71. člena ZIZ. Odlog izvršbe iz posebno upravičenih razlogov zdaj ni več vezan na pogoj nenadomestljive ali težko nadomestljive škode dolžnika. Mogoč je ali na predlog dolžnika ali po uradni dolžnosti. Dolžnik je na to opozorjen v sklepu o izvršbi.
[21]
Posebno upravičeni razlogi so zdaj zakonsko natančno določeni.
[22]
Odlog izvršbe na dom zaradi izterjave očitno nesorazmerne denarne terjatve se odobri najdlje za tri mesece (šest mesecev ob ustreznem mnenju centra za socialno delo) in le enkrat. Odlog izvršbe iz drugih posebno upravičenih razlogov se odobri najdlje za tri mesece, a lahko tudi večkrat zaporedoma (drugi, tretji in šesti odstavek 74. člena ZIZ).
35. T. i. preusmeritev izvršbe
[23]
z nepremičnine, ki jo je izbral upnik, na drugo sredstvo ali predmet izvršbe je bila v 169. členu ZIZ/11 urejena z manj posebnimi varovalkami in jamstvi za dolžnika, kot jih vsebuje 169. člen ZIZ. Po ZIZ/11 je lahko dolžnik v osmih dneh od vročitve sklepa o izvršbi predlagal, naj sodišče dovoli drugo sredstvo izvršbe ali naj opravi izvršbo na drugi nepremičnini. Predlogu je bilo ugodeno, če je bilo verjetno, da bo terjatev tako poplačana. Po ZIZ je dolžnik v sklepu o izvršbi posebej opozorjen na upravičenje dati tak predlog. Šesti in sedmi odstavek 169. člena ZIZ po novem določata tudi: (a) da sodišče pri izvršbi na stanovanje ali stanovanjsko hišo, ki je dolžnikov dom, zaradi izterjave denarne terjatve, ki je očitno nesorazmerna glede na ugotovljeno vrednost nepremičnine, o tem obvesti pristojni center za socialno delo in (b) da lahko dolžnik, če gre za tako nesorazmerje, v večini primerov predlaga preusmeritev vse do izdaje odredbe o prodaji, na kar ga sodišče opozori v sklepu o izvršbi. Sodišče poleg tega najpozneje do izdaje odredbe o prodaji po uradni dolžnosti dovoli drugo sredstvo izvršbe ali da se izvršba opravi na drugi nepremičnini, če iz dostopnih evidenc ali predloženih listin ugotovi, da ima dolžnik drugo premoženje, ki zadošča za poplačilo upnikove terjatve.
36. Z ZIZ-L so bile uvedene bistvene spremembe prejšnje ureditve, ki jih odraža veljavni 169. člen ZIZ. Kot izhaja iz zakonodajnega gradiva, so te spremembe odziv slovenskega zakonodajalca na sodbo ESČP v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
in je njihov namen predvsem preprečiti t. i. socialne izvršbe na nepremičnine, katerih temeljna značilnost je, da je dolg majhen in tako njegovo poplačilo za dolžnika realno oziroma obvladljivo. Država naj bi s spremembami na sorazmerno poceni in preprost način prispevala k zaščiti dolžnikovega doma in k varstvu družin v socialni stiski, ki bi lahko ostale brez strehe nad glavo.
B. – IV.
Tehtanje pravic do zasebne lastnine in spoštovanja doma s pravico do sodnega varstva
37. V obravnavani zadevi je treba odgovoriti na vprašanje, ali sta sodišči pravilno začrtali meje, ki jih Ustava postavlja dolžnikovima človekovima pravicama do spoštovanja doma in do zasebne lastnine v primeru, ko je sodišče vanju poseglo,
[24]
da bi učinkovito uveljavilo pravico upnikov do sodnega varstva. Najprej se je treba opredeliti do nekaterih procesnih ugovorov tožene stranke.
38. Toženi stranki ni mogoče slediti, ko zatrjuje, da Ustavno sodišče ne bi smelo presojati očitkov pritožnice, ki bi jih lahko izčrpala prej, tako da bi vložila ustavno pritožbo zoper pravnomočni sklep izvršilnega sodišča o zavrnitvi njenega predloga za omejitev izvršbe in odlog izvršbe na stanovanje. Pritožnica je po pravilnem izčrpanju vseh pravnih sredstev v odškodninskem postopku vložila ustavno pritožbo zoper sodbo Vrhovnega sodišča, izdano v odškodninski pravdi zoper državo, v kateri so bila upoštevna vprašanja obstoja domnevnih ustavnopravnih kršitev, ki naj bi jih storilo izvršilno sodišče v izvršilnem postopku. Pogoja izčrpanja pravnih sredstev, formalnega in materialnega – ki se nanaša na dosegljiva pravna sredstva zoper odločitve sodišč vseh stopenj, izdane v istem postopku –, ni mogoče razlagati tako ekstenzivno, kot to predlaga tožena stranka. Postavljanje takih ovir zasebnikom za učinkovito uveljavljanje odškodninskih zahtevkov proti državi, vključno z ustavnosodnim varstvom, je nesprejemljivo že z vidika 26. člena Ustave.
39. Tožena stranka sicer opozarja na presojo rednih sodišč, ki pri odškodninskih zahtevkih zoper državo zaradi protipravnosti oblastnega odločanja državi (v okviru ocene obstoja vzročne zveze) priznavajo ugovor opustitve pravnega varstva, če bi lahko prizadeti z njim uveljavil odpravo zatrjevanih protipravnosti in tako preprečil nastanek škode.
[25]
Navaja, da je v okviru zahteve po izčrpanju pravnih sredstev treba izčrpati tudi ustavno pritožbo. Ustavno sodišče se s toženo stranko strinja, da se je v sodni praksi rednih sodišč pri odločanju o odškodninski odgovornosti države dejansko oblikovala doktrina o vplivu opustitve vložitve pravnega sredstva, ki ima učinek pretrganja vzročne zveze.
[26]
Vendar ugotavlja, da tožena stranka z ugovorom vzročne zveze ni uspela niti v odškodninskem postopku, iz katerega izvira izpodbijana sodba Vrhovnega sodišča (v njem je uspela iz drugih razlogov). Še manj pa tožena stranka pojasni, zakaj bi ta doktrina rednih sodišč, ki se nanaša na odškodninske postopke pred rednimi sodišči, od Ustavnega sodišča v okoliščinah primera (ko je pritožnica vsebinsko in formalno izčrpala vsa pravna sredstva v postopku, iz katerega izvira z ustavno pritožbo izpodbijana sodba) zahtevala, naj šteje očitke pritožnice o kršitvah 33. in 36. člena Ustave za nedopustne. Ustavno sodišče je najvišji organ sodne oblasti za varstvo ustavnosti in zakonitosti ter človekovih pravic in temeljnih svoboščin (prvi odstavek 1. člena ZUstS). Kot tak samostojno oblikuje svojo presojo o dopustnosti in utemeljenosti pravnih sredstev po ZUstS, vključno s pogledi na njihovo materialno izčrpanost. Tega vprašanja tudi sodišča, ki so odločala o odškodninski odgovornosti, ne odpirajo. Upoštevati je treba tudi to, da pri odločanju o tej ustavni pritožbi Ustavno sodišče ne presoja izključno (ali neposredno) ustavne pravilnosti odločitve izvršilnega sodišča o odlogu in omejitvi izvršbe z dne 7. 3. 2014 kot take, zoper katero pritožnica ni vložila ustavne pritožbe. Pač pa (v okviru odločanja o domnevnih kršitvah človekovih pravic z zavrnitvijo odškodninskega zahtevka pritožnice) ustavnopravno presoja ravnanje izvršilnega sodišča v nepremičninski izvršbi kot celoto, vključno z vsemi njegovimi odločitvami, drugimi pravnimi dejanji in opustitvami.
40. Tožena stranka se zaveda, da je pritožnica vložila ustavno pritožbo zoper sklep o domiku nepremičnine v izvršbi (ki je Ustavno sodišče ni sprejelo) in zoper sklep o izročitvi nepremičnine (ki jo je Ustavno sodišče zavrglo).
[27]
Vendar dejstvo, da Ustavno sodišče v navedeni zadevi ni sprejelo v obravnavo ustavne pritožbe zoper sklep o domiku oziroma da ni ugotovilo pogojev za sprejem iz drugega odstavka 55.b člena ZUstS, za tu obravnavano zadevo nima pomena, še zlasti ne takšnega, ki ga poskuša temu pripisati tožena stranka. Izčrpanje ustavne pritožbe ni pogoj za dokazovanje protipravnosti v odškodninskem sporu zoper državo, kajti izpolnjevanje pogoja protipravnosti za odškodninsko odgovornost ni nujno omejeno zgolj na primere, ko je kršena človekova pravica ali temeljna svoboščina, o čemer je v postopkih z ustavno pritožbo pristojno odločati Ustavno sodišče.
41. V izvršilnem postopku, ki je namenjen dokončni uresničitvi pravice do sodnega varstva (prvi odstavek 23. člena Ustave) s pomočjo državnih prisilnih sredstev, stranke, ki ji je bila v sporu s pravnomočno sodno odločbo že priznana pravica, je zaradi zagotovitve njegove učinkovitosti procesno ravnovesje nagnjeno v prid upnika.
[28]
Izvršba lahko po drugi strani poseže v različne ustavnopravno zavarovane položaje dolžnika, zato je njegovo varstvo v izvršilnem postopku prav tako ustavna zahteva.
[29]
42. Potek obravnavane izvršbe je podrobno opisan v izpodbijani sodbi Vrhovnega sodišča (5. točka obrazložitve), ki je pregledno povzelo dejstva, ugotovljena v sodbah prve in druge stopnje. Ustavno sodišče se je oprlo na dejansko stanje, ugotovljeno v odškodninskem pravdnem postopku,
[30]
neposredno pa je vpogledalo v predlog pritožnice za omejitev in odlog izvršbe z dne 20. 2. 2014 in v sklep Okrajnega sodišča v Piranu št. In 25/2011 (in pristopljene zadeve) z dne 7. 3. 2014, s katerim je bil ta predlog zavrnjen. Predlog pritožnice in sklep Okrajnega sodišča v Piranu je Ustavno sodišče pridobilo od Okrožnega sodišča v Ljubljani.
43. Zoper pritožnico kot dolžnico je predloge za izvršbo na njene nepremičnine, začenši (najpozneje) z letom 2010,
[31]
vložilo več upnikov. Pritožnica že v začetnih fazah izvršilnega postopka ni bila povsem pasivna in se je aktivno odzivala na začete izvršilne postopke ter je dolgove deloma poplačevala, kar je imelo za posledico umike predlogov za izvršbo.
[32]
44. Izvršilno sodišče je odredbo o prodaji nepremičnin pritožnice (stanovanje, shramba, garaža) izdalo 28. 5. 2012 v izvršilnih zadevah treh upnikov (Okolje Piran, Mercator in Sebastjan Comis), k izvršbi pa je pristopila tudi Republika Slovenija. Po neuspešni prvi dražbi 10. 7. 2012 je sodišče 5. 9. 2012 na predlog pritožnice omejilo izvršbo na garažo, ki pa nato na dveh javnih dražbah ni bila prodana. Na podlagi odredbe o prodaji z dne 23. 5. 2013 je sodišče znova poskušalo prodati garažo
[33]
in je odredilo tretjo javno dražbo 4. 7. 2013. Pred dražbo sta zaradi poplačila dolga dva upnika umaknila izvršilni predlog (Okolje Piran in Mercator), Republika Slovenija pa je predlagala preklic razpisane dražbe, ker naj bi pritožnica svoj dolg do nje delno poravnala. Tretja dražba za prodajo garaže je bila preklicana, izvršba na nepremičnine pa odložena do 31. 8. 2013; dražba je bila nato odložena še do 30. 10. 2013. Vendar garaža ni bila prodana niti na tretji dražbi 7. 1. 2014, zato je izvršilno sodišče 15. 1. 2014 ustavilo izvršbo na garažo in sklenilo, da jo bo nadaljevalo na stanovanje in shrambo.
45. Dne 12. 2. 2014 je izvršilno sodišče odredilo, da se bosta stanovanje in shramba prodajala na dražbi 27. 3. 2014; izvršba na ti nepremičnini se je vodila na predlog treh upnikov (Sebastjan Comis, Republika Slovenija in Petrol).
[34]
Pred to dražbo je pritožnica vložila predlog za omejitev
[35]
in odlog izvršbe z dne 20. 2. 2014. V njem je med drugim navedla: da je že poplačala pretežni del obveznosti do upnikov in da je dva upnika že poplačala v celoti; da namerava in je sposobna do konca junija 2014 prostovoljno poplačati vse obveznosti; da bi za sodno poplačilo preostanka terjatev zadoščala tudi le shramba; da se za izterjavo relativno nizkega zneska, ki bo v kratkem prostovoljno poplačan, prodaja njeno nesorazmerno več vredno premoženje; da bo prodaja njenega edinega doma resno ogrozila njeno preživljanje; da se pripravljajo spremembe izvršilne zakonodaje v zvezi z varstvom doma v izvršbi. Pritožnica je nadalje utemeljevala nastanek težko nadomestljive škode zaradi prodaje stanovanja, v katerem živi, zaradi nesorazmerno nizkih terjatev, ki jih namerava v kratkem poplačati. Predlagala je odlog izvršbe za tri mesece.
[36]
46. Sodišče prve stopnje je predlog pritožnice 7. 3. 2014 zavrnilo, kar je pozneje potrdilo tudi Višje sodišče.
[37]
Glede omejitve izvršbe je poudarilo, da samo s prodajo shrambe ni mogoče poravnati vseh odprtih obveznosti pritožnice (samo terjatev Petrola naj bi znašala 4.523,69 EUR). Sicer pa naj bi pritožnica le pavšalno navedla, da je del terjatev do svojih upnikov že poplačala in da bo preostanek poplačala v nekaj mesecih. Odloga naj ne bi bilo mogoče dovoliti, ker naj pritožnica ne bi z verjetnostjo izkazala nenadomestljive ali težko nadomestljive škode (večje od tiste, ki lahko zaradi odloga nastane upnikom). Za svoje trditve naj ne bi predložila ali predlagala izvedbe nobenega dokaza. Glede trditve pritožnice, da se v izvršbi prodaja stanovanje, v katerem živi, pa je sodišče prve stopnje navedlo le, da izvršba sama po sebi ne more povzročiti nenadomestljive oziroma težko nadomestljive škode, saj naj bi se ta morala izkazovati v drugih dolžnikovih dobrinah.
47. Na prvi dražbi 27. 3. 2014 se stanovanje in shramba nista prodala. Istega dne je izvršilno sodišče izdalo odredbo o prodaji, s katero je določilo, da se druga dražba opravi 15. 5. 2014. Na tej dražbi sta bili obe nepremičnini prodani in domaknjeni kupcu za ceno 80.600 EUR.
48. Še pred drugim prodajnim narokom je sodišče 8. 5. 2014 na predlog vodilnega izvršilnega upnika Sebastjana Comisa izvršbo zanj odložilo do 4. 7. 2014. Sebastjan Comis je sicer zaradi popolnega poplačila terjatve 15. 8. 2014 umaknil izvršilni predlog.
[38]
Tudi Republika Slovenija je v razmeroma kratkem obdobju pred prodajo nepremičnin in po njej prejela več plačil, ki so jim sledili delni umiki predloga za izvršbo.
[39]
Ta upnica je predlagala odlog izvršbe 22. 5. 2014 (po prodaji nepremičnine), vendar je sodišču pojasnila, da ga ni podala pred dražbo zato, ker je štela, da bo zaradi odloga izvršbe za vodilnega upnika dražba preklicana (država se je celo pritožila zoper sklep o domiku). Sodišče je na njen predlog izvršbo glede nje odložilo do 15. 9. 2014. Tega dne je Republika Slovenija umaknila izvršilni predlog, ker je bila njena terjatev do pritožnice v celoti poplačana.
49. Kot izhaja iz izpodbijane sodbe, je na dan prodaje stanovanja in shrambe na javni dražbi pritožnica imela do upnikov, ki so predlagali izvršbo na ti nepremičnini, dolg v višini približno 7.923,69 EUR, od tega 4.523,69 EUR do Petrola, ki edini od treh upnikov ni predlagal odloga izvršbe.
[40]
Če odprti terjatvi Petrola prištejemo še (po ugotovitvah sodišč) 2.400 EUR dolga do države, je mogoče sprejeti stališče, da sta bila stanovanje in shramba prodana kvečjemu zaradi poplačila 6.923,69 EUR dolga do upnikov, glede katerih že v času dražbe ni bil odobren odlog izvršbe. Ker je pritožnica po prodaji izvensodno v celoti poplačala Sebastjana Comisa in državo, se je iz kupnine v višini 80.600 EUR, za katero sta bili prodani nepremičnini z ocenjeno vrednostjo 138.280 EUR, poplačal le Petrol.
[41]
Tako je pritožnica prejela kar 74.224,86 EUR, to je znesek kupnine, zmanjšan za 4.754,61 EUR.
50. Sporna prodaja stanovanja in shrambe 15. 5. 2014 je bila torej tehnično opravljena zaradi poplačila dveh upnikov, glede katerih že v času dražbe ni bil odobren odlog izvršbe (Petrol in Republika Slovenija), pri čemer glede Republike Slovenije, ki je tudi tožena stranka v odškodninski pravdi, odlog pravzaprav ni bil odobren zaradi njenega napačnega razumevanja določb ZIZ/11 o odlogu in posledično prepoznega predloga za odlog. Nazadnje se je iz kupnine poplačal le Petrol, saj sta bila preostala dva upnika (od treh po stanju nepoplačanih terjatev na dan javne dražbe) v treh oziroma štirih mesecih po prodaji izvensodno poplačana. Širše gledano, ni nepomembno, da je izvršbo na nepremičnine pritožnice v različnih časovnih obdobjih začelo (ali pristopilo k njej) razmeroma veliko število upnikov (sedem) in da je pritožnici v bistvu uspelo izvensodno poplačati vse, razen enega samega.
[42]
Obenem ji je očitno uspelo izvensodno odplačati nezanemarljive zneske dolga, saj tožena stranka v odgovoru na ustavno pritožbo sama navaja, da "je šlo v izvršbah ustavne pritožnice za vsaj deset izvršilnih postopkov, katerih glavnica je presegala 30.000 EUR". Za tehtanje prave mere posega v dom in lastnino pritožnice v obravnavani zadevi je najpomembneje, zaradi terjatev katerih upnikov in v kakšni višini so bile njene nepremičnine dejansko na koncu prodane. Ni pa posebej pomembno, koliko je bilo v neki časovni točki vseh upnikov in kolikšna je bila vsota vseh njihovih terjatev, ki so si konkurirale pri izvršbi na nepremičnine, pa je pritožnica nato velik del terjatev prostovoljno poplačala mimo izvršbe.
[43]
51. Navedeno pomeni, da je bilo nesorazmerje med vrednostjo prodanih nepremičnin in višino terjatev, zaradi katerih sta se stanovanje in shramba prisilno prodala, razmeroma veliko, približno 1 : 20
[44]
oziroma približno 1 : 30, če se upošteva le terjatev Petrola, kar tudi ni nepravilno v luči dejstva, da bi v času prodaje izvršba dejansko morala biti odložena tudi glede Republike Slovenije, če ne bi bilo njene nerodnosti v zvezi s predlogom za odlog,
[45]
navsezadnje pa tudi v luči dejstva, da se je iz kupnine na koncu poravnala le terjatev Petrola.
52. Tako Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi kot tudi tožena stranka v svojem odgovoru na ustavno pritožbo veliko prostora posvetita izpostavitvi domnevnih razlik med dejanskim stanjem iz zadeve
Vaskrsić proti Sloveniji
in dejanskim stanjem iz zadeve pritožnice. Ustavno sodišče se je do teh stališč opredelilo v nadaljevanju, vendar že na tem mestu poudarja, da v tej zadevi odloča o tem, ali je Vrhovno sodišče vzpostavilo pravično ravnotežje med pravicama do zasebne lastnine in spoštovanja doma pritožnice ter pravico do sodnega varstva upnikov, ne pa o spoštovanju katerekoli posamične odločitve tribunalov, ki odločajo o kršitvah človekovih pravic. Vsebino in težo kolidirajočih človekovih oziroma ustavnih pravic je treba polniti z merili presoje iz presoje Ustavnega sodišča in prakse ESČP; tudi, a ne izključno z merili iz sodbe ESČP
Vaskrsić proti Sloveniji
. Obenem pa je ta merila treba stalno razvijati, preverjati in nadgrajevati.
53. Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi (30., 36. in 40. točka obrazložitve) večkrat poudarjeno opozori, da naj bi izvršilno sodišče ravnalo zakonito, v skladu z določbami ZIZ/11, ki so veljale v času posameznih odločitev izvršilnega sodišča. Sprašuje se tudi, kaj naj bi sodišče sploh še lahko storilo za varstvo pritožnice, "ko so bile izčrpane možnosti na podlagi tedaj veljavnega ZIZ". Izvršilnemu sodišču po mnenju Vrhovnega sodišča v konkretnih okoliščinah "glede na tedaj veljavne določbe ZIZ" ni preostalo drugega, kot da nadaljuje izvršbo na stanovanje pritožnice. Ta stališča so po mnenju Ustavnega sodišča z vidika metodološke pravilnosti ustavnopravnega tehtanja v okviru praktične konkordance ustavnopravno nepravilna. Z njimi ni mogoče utemeljiti tega, da je izvršilno sodišče v konkretnih okoliščinah dalo prednost pravici do sodnega varstva upnikov. Ni sicer povsem jasno, ali želi Vrhovno sodišče z navedenimi stališči povedati, da bi izvršilno sodišče v primeru pritožnice lahko ravnalo in moralo ravnati drugače, če bi tedaj že veljal ZIZ.
[46]
Velja pa poudariti, da ne bi bilo dopustno ocenjevati ravnanja izvršilnega sodišča zgolj glede spoštovanja relevantnega zakona (ZIZ/11), ne da bi se pri tem upoštevala tudi dolžnost izvršilnega sodišča, da: (a) veljavno zakonodajo, kolikor je mogoče, razlaga ustavnoskladno oziroma (b), kadar to ni mogoče, na podlagi 156. člena Ustave in prvega odstavka 23. člena ZUstS prekine izvršilni postopek in z zahtevo pred Ustavnim sodiščem začne postopek za oceno ustavnosti zakona.
[47]
Tudi za ESČP praviloma ni odločilno, ali je nacionalno sodišče ravnalo na določen način, ker je pač štelo, da mu tako narekuje zakonodaja.
[48]
54. Tožena stranka sicer pravilno opozarja, da je bilo za ESČP v sodbi v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
na konkretni ravni bistveno med drugim to, da je izvršba na nepremičnine potekala izrazito hitro in da sodišče ni upoštevalo možnosti poplačila dolga z blažjimi izvršilnimi sredstvi, ki se je v konkretnem primeru kazala kot realna in učinkovita (izvršba na sredstva na bančnem računu). Drži tudi, da obe okoliščini kot taki v primeru pritožnice nista bili podani. Vendar je sodbo v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
treba razumeti tudi na nekoliko bolj abstraktni ravni. Njeno najbolj temeljno sporočilo je, da se izvršba na nepremičnino, ki je dom, zaradi izterjave dolga, ki je očitno nesorazmerno nižji od vrednosti nepremičnine,
[49]
lahko hitro odmakne od standarda pravičnega ravnotežja med interesi dolžnika, da ohrani lastnino in dom, in interesi upnika (in družbene skupnosti nasploh) po hitrem in učinkovitem sodnem varstvu. Zato mora imeti država mehanizme, ki učinkovito odvračajo take prisilne prodaje, tako da jih ne bo ali da jih ne bo veliko oziroma da bodo le skrajnje sredstvo. Države imajo glede tega manevrski prostor, v katerem lahko uveljavijo svoj prevladujoči politično vrednostni pogled na ustrezno točko ravnotežja med upniki in dolžniki.
55. Ni nujno, da izberejo prav mehanizem, ki ga je nazadnje izbrala Republika Slovenija in ki je v osnovi še razmeroma naklonjen upnikom (dolžnost izvršilnega sodišča, da pretehta obstoj blažjih izvršilnih ukrepov po uradni dolžnosti), saj ESČP v 82. točki obrazložitve sodbe v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
izrecno nakaže, da bi bili zanj sprejemljivi tudi drugi načini zaščite doma, kot npr. zavrnitev predloga upnika za izvršbo, če je podano nesorazmerje med višino terjatve in vrednostjo nepremičnine, oziroma minimalni prag glede višine dolga, ki se lahko izterja s sodno prodajo nepremičnine, kot je hiša. Sodba v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
ne sporoča, da so izvršbe na dom vedno ustavno sprejemljive že zato, ker v izvršilnem postopku ni bilo na voljo drugih nepremičnin, ki niso dom, ali drugih izvršilnih sredstev. Ne opredeli se do vprašanja, kaj pomeni, če se dolžnik trudi izvensodno odplačati dolg in ga v času trajanja izvršilnega postopka z rednimi plačili v znatnem delu tudi delno odplača. Tak je položaj pritožnice. Predvsem pa navedena sodba ESČP zahteva premišljeno tehtanje položajev v primeru vsakega vrednostnega nesorazmerja med nepremičnino, ki je dom, in terjatvijo, ne pa le v primeru objektivno minimalnih oziroma "bagatelnih" terjatev, kot zatrjujeta tožena stranka in Vrhovno sodišče.
[50]
56. Dva izmed glavnih razlogov, zakaj naj bi bila sporna prisilna prodaja stanovanja in shrambe sorazmerna, sta po presoji Vrhovnega sodišča (čemur v odgovoru pritrjuje tudi tožena stranka), da je bila nepremičninska izvršba večkrat odložena in da je trajala dolgo. Ustavno sodišče pri tem opozarja, da iz v sodbah ugotovljenega dejanskega stanja ne izhaja, da bi do kateregakoli odloga izvršbe (ali tudi zgolj preklica javne dražbe) v tej zadevi prišlo na predlog pritožnice. Niti tožena stranka ne zatrjuje česa drugega.
[51]
Pač pa je bil predlog pritožnice za omejitev in odlog izvršbe z dne 20. 2. 2014 pravnomočno zavrnjen. Poznejša odloga izvršbe na predlog Sebastjana Comisa in Republike Slovenije nista preprečila prodaje nepremičnin. V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da bi bilo podano takšno ponavljajoče se in dolgotrajno odlaganje nepremičninske izvršbe, ki bi moglo tehtanje interesov opazno nagniti na stran upnikov.
57. Tudi dolgotrajnost izvršilnega postopka proti pritožnici je relativna. Res je, da izvršilno sodišče ni postopalo tako hitro kot v zadevi
Vaskrsić
. Vendar začetka postopkov nepremičninske izvršbe zoper pritožnico ni ustrezno postavljati v leto 2010 ali celo leto 2009. Navsezadnje je večino upnikov pritožnica nesporno izvensodno poplačala. Stanovanje in shramba sta bila prodana in domaknjena 15. 5. 2014 zaradi poplačila terjatev Petrola in Republike Slovenije. Ta dva upnika, po ugotovitvah iz 14. in 15. točke obrazložitve sodbe prve stopnje, nista začela nepremičninske izvršbe oziroma pristopila k njej pred letom 2012. Njun postopek prisilnega poplačila iz nepremičnin pritožnice torej sicer res ni bil zelo hiter, vendar tudi ni trajal ekscesno dolgo.
58. Eden ključnih dejavnikov, da pritožnici ni uspelo "ubraniti" svojega stanovanja pred prodajo na drugi javni dražbi 15. 5. 2014, je bil sklep izvršilnega sodišča z dne 7. 3. 2014, da se zavrne njen predlog za odlog izvršbe iz posebno upravičenih razlogov po drugem odstavku 71. člena ZIZ/11. Pritožnica je v predlogu za odlog (za tri mesece) med drugim navajala, da je že poplačala pretežni del obveznosti do upnikov in da ji bo uspelo do konca junija 2014 prostovoljno poplačati vse obveznosti, da se za izterjavo relativno nizkega zneska, ki bo v kratkem prostovoljno poplačan, prodaja njeno nesorazmerno več vredno premoženje in da bo prodaja njenega edinega doma resno ogrozila njeno preživljanje in ji povzročila težko nadomestljivo škodo.
59. Vrhovno sodišče v izpodbijani sodbi do zavrnitve tega predloga za odlog ni kritično. Ustavno sodišče pa ugotavlja, da iz utemeljitve izvršilnega sodišča sploh ni jasno, ali je opravilo presojo (tudi) po drugem odstavku 71. člena ZIZ/11, saj izrecno omenja le razloge za odlog iz prvega odstavka navedenega člena. Nasploh je obrazložitev zavrnitve odloga glede na resnost položaja pritožnice premalo opredeljena in vsebinsko prazna. Izvršilno sodišče na primer zatrdi, da pritožnica (ki ji je grozila izguba doma) za trditve o verjetnosti nastanka nenadomestljive ali težko nadomestljive škode ni predložila nobenega dokaza; zgolj navajala naj bi, da je del terjatev že poravnala in da ocenjuje, da bo v nekaj mesecih lahko poravnala tudi preostali del. Ob tem, da je izvršilno sodišče imelo vse podatke o delnih plačilih pritožnice in umikih izvršbe različnih upnikov v samem izvršilnem spisu,
[52]
je – če je res štelo, da je predlog pritožnice pomanjkljivo dokazno podprt – opustilo materialno procesno vodstvo. Tak pristop ne prizna zadostne teže pravicama pritožnice do doma in zasebne lastnine. Z vidika teh dveh pravic je ustavno neustrezen tudi nadaljnji zaključek izvršilnega sodišča, da realizacija izvršbe sama po sebi, tudi če gre za prodajo stanovanja, v katerem dolžnik živi, ni nenadomestljiva ali težko nadomestljiva škoda, saj naj bi se ta škoda morala izkazovati v drugih dobrinah dolžnika.
[53]
Po mnenju Ustavnega sodišča je pritožnica v okoliščinah primera s tem, da je v predlogu za odlog navedla, da v stanovanju, ki je predmet izvršbe, živi in da "nima drugih stanovanjskih prostorov", nenadomestljivo ali težko nadomestljivo škodo zadostno utemeljila.
60. Takšna zavrnitev predloga pritožnice za odlog izvršbe iz posebno upravičenih razlogov je pomembna za presojo Ustavnega sodišča o ustavnopravni (ne)pravilnosti ravnanja izvršilnega sodišča. Gre namreč prav za vrsto odločitve, kjer mora izvršilno sodišče posvetiti posebno pozornost soočanju človekovih pravic upnika in dolžnika. Kot je Ustavno sodišče pojasnilo že v odločbi št. U-I-171/16, Up-793/16, 12. in 14. točka obrazložitve, je namen odloga iz posebno upravičenih razlogov zagotoviti varstvo dolžnika tedaj, ko bi nadaljevanje dovoljene izvršbe pomenilo za dolžnika nedopustno trdoto, ki ne bi bila v skladu z doseženimi civilizacijskimi vrednotami. Poudarilo je, da so posebno upravičeni razlogi tipičen nedoločen pravni pojem, ki je pomensko odprto "vdorno mesto", skozi katero v sprejeti razlagi zakona odseva pomen človekovih pravic in drugih vrednostnih opredelitev Ustave (kot sta npr. načelo pravne in socialne države iz 2. člena Ustave ter zapoved spoštovanja človekovega dostojanstva).
61. Na vprašanje Vrhovnega sodišča, kaj naj bi izvršilno sodišče za varstvo pritožnice sploh še lahko storilo, je mogoče odgovoriti na naslednji način. Izvršilno sodišče je imelo pred seboj primer pritožnice, ki se je močno trudila izvensodno poplačati svoje dolgove in je pred prodajo doma več upnikov že v celoti izvensodno poplačala, nekatere druge pa delno. Kot izhaja iz odgovora same tožene stranke (da je pritožnica upnikom, ki so predlagali izvršbo na nepremičnine, sprva dolgovala več kot 30.000 EUR), je bila višina izvensodnih poplačil znatna. Na dan prodaje stanovanja in shrambe na javni dražbi je bilo nepoplačanih le še 7.923,69 EUR, od tega 6.923,69 EUR do upnikov, glede katerih že v času dražbe ni bil odobren odlog izvršbe in zaradi katerih sta bili prodani dvajsetkrat več vredni nepremičnini pritožnice. Dinamika izvensodnih poplačil je bila razmeroma intenzivna prav v zadnjem letu pred dražbo (in v nekaj mesecih po njej). V obravnavanem primeru je bistvenega pomena zlasti to, da kaže, da bi tudi brez sporne prisilne prodaje stanovanja in shrambe pritožnica zelo verjetno v razmeroma kratkem času poplačala svoj preostali dolg, ki je bil nesorazmerno nizek v primerjavi z vrednostjo prodanih nepremičnin, ki sta poleg tega bili dom pritožnice.
[54]
62. V nasprotju z Vrhovnim sodiščem Ustavno sodišče ugotavlja, da bi izvršilno sodišče lahko storilo in moralo storiti več za varstvo pritožnice. Ponujalo se je več alternativnih možnosti ravnanja za preprečitev prodaje stanovanja in shrambe (že) na dražbi 15. 5. 2014, da bi pritožnica vendarle dobila dodatno in razumno dolgo obdobje za izvensodno poplačilo vseh dolgov. Izvršilno sodišče bi lahko 7. 3. 2014 ugodilo predlogu pritožnice za odlog izvršbe iz posebno upravičenih razlogov za tri mesece. Če bi ocenilo, da je v okoliščinah primera iz ustavnopravnih razlogov potreben daljši odlog iz teh razlogov ali več zaporednih odlogov ali odlog po uradni dolžnosti, česar v času odločanja izvršilnega sodišča zakonodaja ni dovoljevala, bi izvršilno sodišče lahko prekinilo izvršilni postopek in z zahtevo začelo postopek za oceno ustavnosti ZIZ/11, ker ni vseboval ustreznih jamstev in varovalk (podobnih tistim, kakršne so bile pozneje tako ali tako uvedene z novelami od ZIZ-J do ZIZ-M). Izvršilno sodišče bi lahko učinke, podobne odlogu izvršbe na nepremičnine po uradni dolžnosti, z namenom zavarovati človekove pravice pritožnice doseglo na neformalen način, tako da druge javne dražbe za prodajo stanovanja in shrambe ne bi razpisalo že na 15. 5. 2014 (oziroma bi že tako razpisano dražbo preklicalo in jo preložilo na poznejši termin). ZIZ/11 takega ravnanja ni prepovedoval.
63. Ni sicer mogoče spregledati, da si je v zadevnem izvršilnem postopku izvršilno sodišče do neke mere prizadevalo najti pravično ravnotežje med pravicami in interesi upnikov ter pritožnice. To je razvidno zlasti iz ugoditve (5. 9. 2012) predlogu pritožnice, da se izvršba omeji na garažo. Izvršba na stanovanje in shrambo se je nadaljevala šele po treh neuspešnih javnih dražbah za prodajo garaže.
64. Glede na vse zgoraj navedene okoliščine pa to ne zadošča za sklep, da je Vrhovno sodišče v odškodninski pravdi ustavnopravno pravilno odgovorilo na vprašanje, ali je izvršilno sodišče pri prodaji doma pritožnice zaradi zaščite pravice upnikov do učinkovitega sodnega varstva prenizko ovrednotilo težo človekovih pravic pritožnice do zasebne lastnine in do spoštovanja doma. Ustavno sodišče drugače od Vrhovnega sodišča ugotavlja, da izvršilno sodišče ni pravično uravnotežilo pravic pritožnice iz 33. in 36. člena Ustave s pravico upnikov iz prvega odstavka 23. člena Ustave. V sodbi Vrhovnega sodišča ni ustreznih in zadostnih razlogov za stališče, da se morata zasebna lastnina in uživanje doma, v katerem je pritožnica živela s hčerko in dvema vnukoma, v vrednosti 138.280 EUR, v okoliščinah primera umakniti pravici upnikov, da se sodno doseže poplačilo njihovih terjatev iz kupnine za ta dom; pravici, ki je bila nazadnje uveljavljena le glede terjatve vodilnega državnega prodajalca naftnih derivatov v višini 4.523,69 EUR. Po presoji Ustavnega sodišča je zato prodaja stanovanja in shrambe pritožnice, ki ji je potem sledila tudi prisilna deložacija, zanjo pomenila pretirano posamično breme.
[55]
65. Vrhovno sodišče je pri odločanju o odškodninski odgovornosti toženke prekršilo človekovi pravici pritožnice iz 33. in 36. člena Ustave. To kršitev je storilo pri odločanju o odškodninski predpostavki protipravnosti ravnanja izvršilnega sodišča, ki jo je zavrnilo s stališčem, iz katerega izhaja, da izvršilno sodišče sploh ni ravnalo ustavnopravno nepravilno. Ugotovitev Ustavnega sodišča je, kot izhaja iz obrazložitve, nasprotna. Izvršilno sodišče je ravnalo ustavnopravno napačno in ni pravilno pretehtalo teže konkurirajočih si človekovih pravic pritožnice in upnikov.
66. Ustavno sodišče je zaradi te ugotovljene kršitve izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča razveljavilo in zadevo vrnilo v novo odločanje. Vrhovno sodišče mora upoštevati razloge te odločbe, pa tudi to, da se Ustavno sodišče v njej ni opredelilo do vprašanja, ali je teža ustavnopravne napake pri tehtanju nasprotujočih si pravic izvršilnega sodišča že taka, da utemelji protipravnost ravnanja države. To pomeni, da bo Vrhovno sodišče pri presoji moralo upoštevati, da je izvršilno sodišče v skladu z ugotovitvijo Ustavnega sodišča kršilo Ustavo, ter se posledično opredeliti do vprašanja teže kršitve in obstoja kvalificirane ustavnopravne nepravilnosti (napačnosti), ki bi šele utemeljila upoštevno protipravnost za namen odločitve o odškodninski odgovornosti države.
67. Ker je Ustavno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo že zaradi navedene kršitve, ni presojalo drugih navedb pritožnice o kršitvah človekovih pravic.
C.
68. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA), dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Odločbo je sprejelo s petimi glasovi proti štirim. Proti so glasovali sodnice Kogovšek Šalamon, Mežnar in Šugman Stubbs ter sodnik Svetlič. Sodnici Mežnar in Šugman Stubbs sta dali odklonilni ločeni mnenji.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Glej npr. 34. točko obrazložitve izpodbijane sodbe s stališčem, da pravično ravnovesje med interesom upnikov in interesom pritožnice ni bilo porušeno
niti
ne gre za kvalificirano napačnost. Teža posega v pravico do doma naj bi bila sorazmerna zasledovanemu cilju poplačila upnikov (37. točka obrazložitve izpodbijane sodbe). Izvršilno sodišče naj glede na izvršilni zakon ne bi moglo drugače ravnati, sodna prodaja pa naj bi bila nujna za uresničitev upnikove pravice iz prvega odstavka 23. člena Ustave (40. točka obrazložitve izpodbijane sodbe). Poseg v pritožničino pravico do spoštovanja doma naj ne bi bil nesorazmeren (41. točka obrazložitve izpodbijane sodbe).
[2]
Kot izhaja iz sodb, izdanih v odškodninski pravdi.
[3]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-64/14 z dne 12. 10. 2017 (Uradni list RS, št. 66/17, in OdlUS XXII, 12), 8.–13. točka obrazložitve,
[4]
Primerjaj s sodbo ESČP v zadevi
Rousk proti Švedski
z dne 25. 7. 2013, 134. točka obrazložitve, v kateri je ESČP po ugotovitvi kršitve pravice do mirnega uživanja premoženja poudarilo, da je prodaja na javni dražbi pritožnika v pravnem smislu prikrajšala za dom in je bila tudi nujni predpogoj za deložacijo, ki ga je za dom prikrajšala še v dejanskem smislu. ESČP je nato ugotovilo še kršitev pravice do spoštovanja doma.
[5]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-191/09, Up-916/09 z dne 30. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 85/10, in OdlUS XIX, 7), 12. točka obrazložitve.
[6]
F. Testen v: L. Šturm (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, Fakulteta za podiplomske državne in evropske študije, Ljubljana 2002, str. 195.
[7]
Primerjaj z odločbo Ustavnega sodišča št. Up-538/20 z dne 19. 1. 2023, 38. točka obrazložitve.
[8]
Prav tam, 39. točka obrazložitve.
[9]
Primerjaj prav tam, 43. točka obrazložitve.
[10]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-171/16, Up-793/16 z dne 11. 7. 2019 (Uradni list RS, št. 53/19, in OdlUS XXIV, 13), 18., 19. in 21. točka obrazložitve. Ustavno sodišče je navedlo, da je cilj izpodbijane ureditve uravnotežiti nasprotujoče si interese upnika in dolžnika. Ureditev naj ne bi urejala vertikalnega razmerja med državo in posameznikom, temveč naj bi iskala pravično ravnovesje med interesom upnika na eni strani in interesom dolžnika na drugi strani. Ker naj bi zakonodajalec prepustil sodiščem, da, upoštevajoč vse okoliščine primera, iščejo pravično ravnovesje, naj bi bila sodišča pri uporabi določbe dolžna uravnotežiti nasprotujoče si interese po principu praktične konkordance.
[11]
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-474/20 z dne 15. 6. 2020, 6. točka obrazložitve. Ustavno sodišče je navedlo, da mora sodišče pri odločanju o odlogu izvršbe za izpraznitev stanovanja in izselitev iz njega v vsakem posameznem primeru upoštevati vse okoliščine primera in doseči pravično ravnovesje med interesi upnika in dolžnika.
[12]
Glej npr. 18. točko obrazložitve sodbe prve stopnje, 15. točko obrazložitve sodbe druge stopnje ter 37., 40. in 41. točko obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča.
[13]
Točka 15 obrazložitve sodbe druge stopnje in 34. točka obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča.
[14]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-18/02 z dne 24. 10. 2003 (Uradni list RS, št. 108/03, in OdlUS XII, 86).
[15]
Sodišče prve stopnje je odločitev ESČP v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
štelo za "ne sicer enak, pač pa primerljiv primer", vendar je poudarilo, da je treba tudi v primeru pritožnice ugotavljati dopustnost posega v njeno pravico do mirnega uživanja premoženja v skladu s kriteriji iz navedene sodbe. Vrhovno sodišče pa je obširno razložilo, da naj dejansko stanje iz zadeve
Vaskrsić proti Sloveniji
ne bi bilo primerljivo z obravnavano zadevo, in je natančno pojasnilo, katere so, po njegovem mnenju, glavne razlike med zadevama.
[16]
Od vložitve predloga za razširitev izvršbe na hišo pa do njene prodaje na drugi javni dražbi naj bi preteklo pet mesecev.
[17]
V 85. točki obrazložitve sodbe v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
ESČP sicer dopusti, da so nekatera ravnanja oziroma opustitve izvršilnega sodišča lahko "vsaj deloma posledica tega, kako sodišče razlaga ustrezne zahteve notranjega prava". Vendar kljub temu zaključi, da "je imelo to glede na okoliščine zadeve negativen splošen vpliv na vodenje izvršilnega postopka proti pritožniku".
[18]
Edini upnik v izvršbi je bil tudi kupec nepremičnin, ni bilo tretjih oseb, v interese katerih bi posegla razveljavitev prodaje, kupec v trenutku poplačila dolga še ni plačal kupnine.
[19]
Upoštevne spremembe so bile uzakonjene z Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 53/14 – v nadaljevanju ZIZ-J), Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 11/18 – v nadaljevanju ZIZ-L) ter Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o izvršbi in zavarovanju (Uradni list RS, št. 36/21 – v nadaljevanju ZIZ-M).
[20]
Če izvršba s posameznim izvršilnim sredstvom ali posameznim predmetom ni uspešna, sodišče omejeno izvršbo nadaljuje z naslednjimi izvršilnimi sredstvi oziroma na naslednje predmete.
[21]
Sodišče opozori dolžnika v sklepu o izvršbi tudi na to, da je v primeru izvršbe na nepremičnino odlog (katerikoli) mogoč do izdaje odredbe o prodaji.
[22]
Še vedno je poleg izrecno določenih primerov (med katerimi je tudi izvršba na stanovanje ali stanovanjsko hišo, ki je dolžnikov dom, če gre za izterjavo denarne terjatve, ki je očitno nesorazmerna glede na ugotovljeno vrednost nepremičnine) mogoč odlog tudi iz splošno opredeljenih "drugih posebno upravičenih razlogov, ki jih izkaže dolžnik".
[23]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-179/21 z dne 26. 5. 2022 (Uradni list RS, št. 81/22), 14. točka obrazložitve.
[24]
Kot je Ustavno sodišče že pojasnilo v odločbi št. Up-538/20, 53. točka obrazložitve, uporaba besede "poseg" sama po sebi še ne pomeni, da je relevanten tretji odstavek 15. člena Ustave. Gre le za ilustracijo tega, da je učinek izvrševanja ene pravice deloma prodrl v načelno varovano področje druge pravice.
[25]
Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 879/2008 z dne 29. 3. 2012.
[26]
Glej J. Zobec, Odgovornost sodnika in odgovornost države za sodniške napake, v: D. Možina (ur.), Odškodninska odgovornost države, Ius Software in GV Založba, Ljubljana 2015, str. 137–138.
[27]
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-740/14 z dne 5. 11. 2014. V tej ustavni pritožbi je pritožnica med drugim zatrjevala, da se po svojih močeh trudi odplačati celoten dolg, da je izvensodno poplačala dva upnika, ki sta umaknila predlog za izvršbo, da je v hudi finančni in socialni stiski, da ji bo s prodajo stanovanja nastala nepopravljiva škoda, ker bo zaradi poplačila razmeroma nizkih dolgov izgubila stanovanje, v katerem živi s hčerjo in vnukom.
[28]
Tako Ustavno sodišče že v odločbah št. U-I-93/03 z dne 18. 11. 2004 (Uradni list RS, št. 132/04, in OdlUS XIII, 77), 8. točka obrazložitve, št. U-I-344/06 z dne 20. 11. 2008 (Uradni list RS, št. 113/08, in OdlUS XVII, 61), 17. točka obrazložitve, in št. Up-1298/18 z dne 9. 5. 2019 (Uradni list RS, št. 38/19, in OdlUS XXIV, 28), 7. točka obrazložitve.
[29]
Odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-93/03, 7. točka obrazložitve, in št. Up-1298/18, 7. točka obrazložitve.
[30]
Ustavno sodišče upnike, pravne osebe, označuje skrajšano, brez navedbe polne firme.
[31]
Vrhovno sodišče dopušča, da je bila prva izvršba sprožena že leta 2009 (glej 35. točko obrazložitve izpodbijane sodbe).
[32]
Iz sodbe prve stopnje, str. 20, in sodbe druge stopnje, str. 12, tako izhaja, da je Banka Koper že leta 2012 umaknila svoj predlog za izvršbo.
[33]
Vrhovno sodišče jo označuje tudi kot "pokrito parkirišče".
[34]
Vrhovno sodišče pojasnjuje, da upnik Upravljanje Piran, ki se sicer v listinah navaja kot pridruženi upnik, ni predlagal izvršbe na stanovanje.
[35]
To je bil predlog na podlagi 34. člena ZIZ/11.
[36]
Predlog pritožnice je očitno temeljil na drugem odstavku 71. člena ZIZ/11 (odlog izvršbe iz posebno upravičenih razlogov), saj pritožnica ni navajala nobenega od razlogov iz prvega odstavka 71. člena ZIZ/11.
[37]
Upnik Sebastjan Comis ni nasprotoval predlogu pritožnice za omejitev in odlog. Petrol se je strinjal le z odlogom, in sicer do 14. 5. 2014. Republika Slovenija je predlogu v celoti nasprotovala.
[38]
Pritožnica je po podatkih iz sodbe Vrhovnega sodišča v obdobju od 28. 6. 2013 do 5. 8. 2014 temu upniku plačala 7.000 EUR, od tega 3.000 EUR med 29. 4. in 5. 8. 2014.
[39]
Sodišče prve stopnje na str. 25 omenja dve plačili pred drugo dražbo v skupni višini 4.500 EUR (28. 6. 2013 in 13. 5. 2014) in plačilo 1.000 EUR 4. 8. 2014.
[40]
Upoštevaje tudi dejstvo, da ga je Republika Slovenija, menda po pomoti, predlagala šele po prodaji nepremičnin.
[41]
Za terjatev in stroške izvršilnega postopka. Iz kupnine je bil plačan tudi davek na promet nepremičnin.
[42]
Glej 35. točko obrazložitve izpodbijane sodbe.
[43]
Primerjaj s sodbo ESČP v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
, 79. in 81. točka obrazložitve, iz katere izhaja, da je ESČP pri oceni pravičnega ravnotežja med zasledovanim ciljem in ukrepom, uporabljenim v izvršilnem postopku proti pritožniku, upoštevalo le bagatelno terjatev javnega podjetja za vodooskrbo, poplačilo katere je bil edini namen sodne prodaje pritožnikove hiše. Ni pa upoštevalo terjatve drugega upnika, ki se je pridružil izvršbi šele po prodaji in domiku hiše, niti (znatne) višine neodplačane bančne hipotekarne terjatve, čeprav sta bila prav ta dva upnika nazadnje poplačana iz iztržka javne dražbe.
[44]
Upoštevaje torej terjatve tako Petrola kot Republike Slovenije.
[45]
Glej 48. točko obrazložitve te odločbe.
[46]
Med drugim namreč navede, da ZIZ/11 še ni poznal odloga izvršbe po uradni dolžnosti in dodatnega varstva dolžnikov, ko poteka izvršba na nepremičnino, ki je njihov dom.
[47]
Na podlagi 125. člena Ustave so sodniki pri opravljanju sodniške funkcije vezani na Ustavo in zakon.
[48]
Glej 28. točko obrazložitve te odločbe.
[49]
ESČP v 83. točki obrazložitve sodbe v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
uporabi izraz "
manifest disproportion
". V 82. točki obrazložitve te sodbe pa "
disproportionality
". V 85. točki obrazložitve uporabi frazo "
lack of initial consideration of proportionality
".
[50]
Glej 39. točko obrazložitve izpodbijane sodbe.
[51]
Po dosegljivih podatkih je na predlog Republike Slovenije (zaradi delnega poplačila) prišlo do preklica tretje javne dražbe za garažo 4. 7. 2013 oziroma do odloga izvršbe do 30. 10. 2013; tretja dražba za garažo je bila nato opravljena 7. 1. 2014.
[52]
Nasprotno pa je izvršilno sodišče glede nekaterih drugih dejstev "vpogledalo v spisovne podatke" (glej 12. točko sklepa z dne 7. 3. 2014).
[53]
Ustavno sodišče je z odločbo št. Up-223/17 z dne 21. 6. 2018 razveljavilo odločitev sodišč, da se predlog dolžnika za odlog izvršbe kot neutemeljen zavrne. Navedlo je, da se sodišča na stališče, po katerem je težko nadomestljiva škoda, ki lahko utemelji odlog izvršbe, le tista, ki presega škodo, zajeto v sami realizaciji izvršbe, ne smejo sklicevati nekritično in neodvisno od okoliščin konkretnega primera. Sodišče naj zgolj s sklicevanjem na sodno prakso, ki podpira to stališče, ne bi odgovorilo na pritožnikov dvom glede dopustnosti nadaljevanja izvršilnega postopka za izterjavo terjatve, v zvezi s katero je v času njegovega odločanja zoper več oseb tekel kazenski postopek, zoper upnico celo zaradi poskusa zlorabe izvršbe.
[54]
V do neke mere podobnem primeru (zadeva
Mindek proti Hrvaški
, glej 29. in 30. točko obrazložitve te odločbe) je ESČP ugotovilo kršitev pravice do mirnega uživanja premoženja. Pritožniku je namreč uspelo izvensodno poravnati celoten dolg, še preden je kupec njegove nepremičnine na javni dražbi (na kateri je bila nepremičnina sicer že prej prodana) poravnal kupnino zanjo. Pritožnik je neuspešno prosil izvršilno sodišče, da mu specificira izvršilne stroške, da bi prostovoljno plačal tudi njih. Ker sodišče tega ni storilo, so se iz pozneje položene kupnine za nepremičnino poravnali le izvršilni stroški. To je pomenilo, da je bil pritožnikov delež na hiši, ki je bila njegov dom, prodan zato, da bi se poplačali izvršilni stroški v višini približno 8 odstotkov vrednosti nepremičnine. Po presoji ESČP upnikov interes izterjati izvršilne stroške ni mogel odtehtati resnih škodljivih posledic prodaje pritožnikovih nepremičnin. Ustavno sodišče dodaja, da je v primeru pritožnice vrednostno nesorazmerje le še večje (51. točka obrazložitve te odločbe).
[55]
Primerjaj s 126. točko obrazložitve sodbe ESČP v zadevi
Rousk proti Švedski
.
⇒
Up-94/23-31
14. 2. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. KATJE ŠUGMAN STUBBS
K ODLOČBI ŠT.
Up-94/23
Z DNE 22. 1. 2025
Nisem mogla podpreti odločitve večine, ki je sodbo Vrhovnega sodišča (št. II Ips 16/2022 z dne 27. 7. 2022), zoper katero je bila vložena ustavna pritožba, razveljavila in vrnila v ponovno odločanje. Zoper to odločitev imam močne pomisleke, ki jih želim izraziti v tem ločenem mnenju.
I. Ključno vprašanje
Pritožnica izpodbija sodbo Vrhovnega sodišča, ki se nanaša na njen odškodninski postopek zoper državo. Ta je tekel zaradi po njenem mnenju protipravnega ravnanja prvostopenjskega sodišča v predhodnem postopku izvršbe na njeno nepremičnino.
[1]
Na prvi in drugi stopnji je bila z delom odškodninskega zahtevka uspešna.
[2]
Obe sodišči sta namreč ocenili, da izvršilno sodišče ni presojalo sorazmernosti posega v ustavno varovane dobrine pritožnice, predvsem v njeno pravico do spoštovanja doma. Vrhovno sodišče je dopustilo revizijo toženke in z izpodbijano sodbo spremenilo sodbi sodišč nižjih stopenj tako, da je odškodninski zahtevek pritožnice tudi v tem delu zavrnilo.
V tej zadevi sta torej potekala dva niza sodnega odločanja: prvi se je nanašal na vprašanje izvršbe, drugi, ki je zdaj pred nami, pa na vprašanje odškodninske odgovornosti države zaradi (domnevno) nezakonitega delovanja sodišč, ki so odločala v izvršilnem postopku. Pomembno se mi zdi, da se vprašanje sorazmernosti izvršbe v izvršilnem postopku ne meša z vprašanjem morebitne odškodninske odgovornosti države. O sorazmernosti posega v lastninsko pravico in pravico do doma bi namreč po mojem mnenju Ustavno sodišče lahko presojalo zgolj na podlagi ustavne pritožbe pritožnice v prvi verigi postopkov, ki se je nanašala na izvršbo. Vendar pa Ustavno sodišče ene ustavne pritožbe pritožnice iz tega niza sploh ni sprejelo v obravnavo, drugo pa je zavrglo (leta 2014).
[3]
Deloma se tega problema zaveda tudi večina, ki je sprejela odločbo. V 16. točki obrazložitve namreč jasno pove, da se ne ukvarja z vprašanjem odškodninske protipravnosti, pač pa z vprašanjem, ki je šele obvezni predpogoj in izhodišče morebitne posebne razprave o kvalificirani napačnosti; tj. vprašanjem sorazmernosti. Zapiše celo: "Upoštevaje zgoraj obrazložene okoliščine in okvir, ki ga odločanju Ustavnega sodišča postavljajo trditve pritožnice, so merila ustavnopravne presoje povsem enaka, kot če bi šlo za ustavno pritožbo zoper odločitev samega izvršilnega sodišča." S tem se ne morem strinjati.
Vprašanje, ki pa je bilo pred nami (torej v primeru druge verige odločb), ni (več) vprašanje sorazmernosti izvršbe, temveč vprašanje odškodninske odgovornosti države zaradi morebitne sodniške napake, storjene v postopku izvršbe. Ustavno sodišče bi moralo v tem oziru odgovoriti samo na vprašanje, ali je bila (morebitna) napaka sodišč takšne narave in intenzivnosti, da predstavlja kvalificirano stopnjo napačnosti, ki meji na sodniško samovoljo. Takšen je namreč ustaljen standard za presojo sodniških napak, katerih posledica je odškodninsko odgovornost države. Ne gre torej več za vprašanje, ali je pomenila izvršba nesorazmeren poseg v pravico do doma, temveč za vprašanje, ali takšna nesorazmerna izvršba (če je to sploh bila) dosega standard kvalificirane napačnosti sodniškega odločanja.
II. Kvalificirana napačnost?
Ocenjujem, da delovanje sodišč v izvršilnem postopku ni doseglo kvalificirane stopnje napačnosti. Prepričana sem celo v to, da v času odločanja njihovo ravnanje sploh ni bilo napačno v nobenem oziru. (1) Sodišča so odločala še preden je ESČP odločilo v zadevi
Vaskrsić
, v kateri je bila Slovenija leta 2017 obsojena
zaradi kršitve pravice do zasebne lastnine, ker država ni vzpostavila pravičnega ravnotežja med zasledovanim ciljem in izvršilnim ukrepom
;
[4]
(2) odločala so leta 2014 pred novelo Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ), do katere je prišlo (tudi) zaradi zadeve
Vaskrsić
,
[5]
(3) med leti 2010–2014 so izvršilna sodišča odločala povsem v skladu z zakonom in sodno prakso.
Drži sicer, da bi že takrat lahko bila odločala neposredno na podlagi ustavne pravice do doma, vendar pa bi bilo v tistem času pričakovanje, da bi redna sodišča mimo ustaljene sodne prakse in mimo zakona odločila tako, res povsem neutemeljeno.
[6]
Najprej je moralo priti do obsodbe v primeru
Vaskrsić
, šele po tem so se spremenile zakonodaja, miselnost, sodna praksa in ne nazadnje tudi praksa Ustavnega sodišča.
III:
Hindsight bias?
Zame sta tako sodbi prvostopenjskega kot Višjega sodišča v tej odškodninski zadevi kot sedanja odločba Ustavnega sodišča odličen primer
hindsight bias
– pristranskosti, ki nastane ko vemo za izid neke zadeve, pa se nam zdi, da smo to vedeli že prej in da bi posledično tudi drugi bili morali to vedeti, še preden je dogodek nastal.
[7]
Ker vemo za izid zadeve, torej ne moremo več objektivno oceniti, kako je bilo o določeni zadevi odločati v času, preden je dogodek nastal. Samo dejstvo, da se je nek dogodek zgodil, je torej jedro pristranskosti, ker nas vodi k mišljenju, da je bil izid, ki se je zgodil, veliko bolj verjeten, kot je v času pred tem res bil. Ali povedano drugače: ker se je določen dogodek zgodil, smo prepričani, da bi morali že pred tem dogodkom ljudje ravnati, kot da bi bili vedeli, da se bo ta dogodek zgodil.
[8]
Če to prenesemo na naš primer: ker danes vemo, zakaj je bila Slovenija obsojena v zadevi
Vaskrsić
, smo to odločitev "pravno ponotranjili" (tudi s spremembo zakonodaje). Samo po sebi je to sicer dobro, problem pa nastane, ko odločamo o zadevah, ki so se zgodile pred tem. V današnjem trenutku, ko imamo to védenje, očitamo izvršilnim sodiščem, da bi bila morala še pred obsodbo ESČP, v nasprotju s tedanjo sodno prakso, v nasprotju s tedanjo zakonodajo neposredno na podlagi Ustave (ali vsaj s sprožitvijo postopka presoje ustavnosti ZIZ pred Ustavnim sodiščem), odločiti, da je bila prodaja pritožničinega doma nesorazmerna. In to kljub temu, da pred odločitvijo ESČP v zadevi
Vaskrsić
nobeno slovensko sodišče nikoli ni in ne bi bilo odločilo tako. Dokaz tega je tudi ravnanje Ustavnega sodišča v tistem času, ki v tem konkretnem primeru leta 2014, ko je imelo vse možnosti, da presoja sorazmernost izvršbe, zadeve niti ni sprejelo v obravnavo oziroma jo je zavrglo.
[9]
Kako bi lahko torej takratna s sodno prakso in zakonodajo skladna odločitev pomenila sodniško napako? Pa ne samo sodniško napako, ampak kvalificirano sodniško napako?
IV. sklepno
Pridružujem se stališčem Vrhovnega sodišča, ki se je osredotočilo zgolj na vprašanje specifike standarda protipravnosti v okviru odškodninske odgovornosti države za sodniške napake. Odločilo je, da take napake ni bilo, s čimer se v celoti strinjam.
dr. Katja Šugman Stubbs, l.r.
Sodnica
[1]
Izvršilno sodišče je namreč na drugi javni dražbi 15. 5. 2014 prodalo nepremičnini pritožnice (stanovanje s shrambo) z ocenjeno vrednostjo 138.280 EUR za 80.600 EUR. Iz kupnine so bili poplačani davek na promet nepremičnin, stroški izvršilnega postopka in terjatev, oboje upnika Petrol, d. d., Ljubljana, v skupni višini 4.754,61 EUR. Preostanek kupnine v višini 74.224,86 EUR je bil vrnjen pritožnici. Pritožnica pa je bila nekaj mesecev po tem deložirana iz stanovanja.
[2]
Gre za del, ki se je nanašal na povračilo premoženjske škode v višini razlike med ocenjeno vrednostjo prodanega stanovanja in shrambe ter njuno prodajno ceno v izvršbi.
[3]
Up-740/14 z dne 5. 11. 2014.
[4]
V sodbi ESČP v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
z dne 25. 4. 2017 je ESČP ugotovilo, da: (a) v zvezi z izvršbo doma sodišče ni pretehtalo nobenih drugih ukrepov, ki bi nadomestili sodno prodajo hiše, kljub dejstvu, da je bil pritožnik očitno imel dohodke; (b) slovenska zakonodaja
izvršilnemu sodišču ni nalagala dolžnosti, da se odloči za manj skrajne izvršilne ukrepe po uradni dolžnosti ali da zavrne predlog upnika, če nastane nesorazmernost, in tudi ni določala minimalnega praga glede višine dolga, ki se lahko izterja s sodno prodajo nepremičnine; (c) bi zaradi očitnega nesorazmerja med prodajo doma in zneskom dolga sodišče vendarle moralo iskati druge manj skrajne načine poplačila. Ugotovljena je bila kršitev pravice do zasebne lastnine, ker država ni vzpostavila pravičnega ravnotežja med zasledovanim ciljem in izvršilnim ukrepom.
[5]
Gre za ZIZ-L (Uradni list RS, št. 11, z dne 23. 2. 2018). Glavne razlike med ureditvijo iz leta 2014 in sedanjo ureditvijo so: (1) pri izvršbi na nepremičnino, ki je dolžnikov dom, zaradi izterjave denarne terjatve, ki je očitno nesorazmerna glede na ugotovljeno vrednost nepremičnine: dolžnost obveščanja CSD, časovno podaljšana možnost dolžnika, da nadomesti to nepremičnino z drugim premoženjem, dolžnost sodišča, da razišče alternativne možnosti poplačila po uradni dolžnosti; (2) okrepljene možnosti odloga izvršbe, predvsem so precizirani primeri, ko naj sodišče takemu predlogu ugodi, in v primeru socialnih stisk se lahko odlogi odobrijo tudi večkrat zaporedoma za fiksno omejen čas. Zelo pomembna je možnost odloga po uradni dolžnosti. Glej tudi 71. člen ZIZ.
[6]
Sodba ESČP v zadevi
Vaskrsić proti Sloveniji
.
[7]
N. J. Roese, K. D. Vohs, Hindsight Bias, Perspectives on Psychological Science, let. 7, št. 5 (2012), str. 411–426; E. M. Harley, Hindsight Bias In Legal Decision Making, Social Cognition, let.25, št. 1 (2007).
[8]
U. Hoffrage, R. Hertwig, G. Gigerenze, Hindsight Bias: A By-Product of Knowledge Updating?, Journal of Experimental Psychology: Learning, Memory, and Cognition, let. 26, št. 3 (2000), str. 566–581.
[9]
Glej zadevo št. Up-740/14 z dne 15. 11. 2014.
⇒
Up-94/23-32
14. 2. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNICE DR. ŠPELCE
MEŽNAR K ODLOČBI ŠT.
Up-94/23
Z DNE 22. 1. 2025
Večinske odločitve nisem mogla podpreti iz razlogov, ki jih na kratko opisujem v nadaljevanju.
Zoper pritožnico je pred več kot desetimi leti potekal izvršilni postopek, ki se je končal s prodajo njene nepremičnine (stanovanja), v katerem je živela s hčerko in vnukoma. V izvršilnem postopku je bilo ključno vprašanje vzpostavitev pravičnega ravnovesja med pritožničino pravico do doma ter upnikovo pravico do učinkovitega sodnega varstva. Pritožnica pri tem varuje svojo nepremičnino (lastnino), upnik pa svojo terjatev (lastnino).
V izvršilnem postopku, ki se je začel leta 2010 (s predlogi več upnikov) in končal leta 2014, je bilo izdanih več sklepov, ki so skupaj pripeljali do tega, da je bil pritožničin dom prodan. Ključni so bili trije sklepi: (i) sklep o zavrnitvi predloga za odlog izvršbe, zoper katerega pritožnica ni vložila ustavne pritožbe, (ii) sklep o domiku nepremičnine, zoper katerega je pritožnica vložila ustavno pritožbo, Ustavno sodišče pa je ni sprejelo v obravnavo, ter (iii) sklep o izročitvi nepremičnine, zoper katerega je pritožnica vložila ustavno pritožbo, ki jo je Ustavno sodišče zavrglo.
V izvršilnem postopku, ki se je v Sloveniji za vselej končal že pred desetletjem, torej nobeno izmed sodišč, niti Ustavno sodišče, ni ugotovilo kršitev ustavnih pravic pritožnice (lastninske pravice in pravice do spoštovanja doma). Ustavno sodišče bi lahko odločalo o odločilnih dveh sklepih izvršilnega sodišča, s katerima je bila pritožnici "odvzeta" nepremičnina (domik in izročitev), a je to odklonilo – enkrat s presojo, da ne gre niti za pomembno ustavno vprašanje, niti za kršitev, ki bi imela za pritožnico hujše posledice, drugič pa z zavrženjem. Okoliščina, da nobeno sodišče v Sloveniji, vključno z Ustavnim (na ESČP se pritožnica ni pritožila), tedaj ni prepoznalo kršitev njenih ustavnih pravic v izvršilnem postopku, ima ključno vlogo pri presoji, ali je država zaradi takratnih ravnanj sodišč danes pritožnici odškodninsko odgovorna. Pritožnica je namreč zaradi ravnanj sodišč v letih 2010–2014 (prodaja njenega stanovanja in posledična deložacija) vložila tožbo, s katero je zahtevala povrnitev škode od države.
Odškodninska odgovornost države za protipravno ravnanje oblastnih organov (vključno s sodišči), ki jo ureja 26. člen Ustave, je posebna oblika odškodninske odgovornosti, v kateri se prepletajo elementi zasebnega in javnega prava. Država ne odgovarja kot dolžnik v civilnem pravu, za katerega po splošnem pravilu velja odgovornost že za navadno malomarnost. Ko gre za odškodninsko odgovornost države za ravnanje njenih sodišč, je država odgovorna le, če lahko sodiščem pripišemo kvalificirano obliko protipravnega ravnanja, ki je v praksi enako samovolji – torej sojenju mimo ali zavestno v nasprotju s predpisi ali ustaljeno sodno prakso.
[1]
Odškodninska odgovornost je
ultima ratio
, v poštev pride le, če odpovedo vsi redni nadzorni mehanizmi za varstvo človekovih pravic – vključno z Ustavnim sodiščem.
[2]
Če je to možno, mora stranka (oškodovanec) v postopku z rednimi in izrednimi pravnimi sredstvi uveljavljati protipravnost, sicer se nanjo ne more sklicevati v odškodninskem postopku proti državi.
[3]
Vrhovno sodišče je v odškodninski pravdi pritožnice zoper državo presodilo, da ravnanje sodišč v izvršbi ni pomenilo kvalificirane stopnje napačnega postopanja: sodišča so uporabila jasne zakonske določbe, jih razlagala skladno s sodno prakso, postopkovnih pravil niso kršila, predvsem pa jim pri nobeni odločitvi ni mogoče očitati arbitrarnosti ali samovolje. Najboljši dokaz za to, da sodišča v izvršbi niso ravnala napačno, kaj šele arbitrarno, je dejstvo, da je pravilnost njihovega postopanja potrdilo celo Ustavno sodišče – s tem, ko ene izmed ustavnih pritožb ni sprejelo v obravnavo, drugo pa je zavrglo.
[4]
Ustavno sodišče je ravnanje izvršilnih sodišč v pritožničini zadevi presodilo drugače od Vrhovnega. To ne bi bilo nič posebnega, če ne bi obstajala zanimiva podrobnost: presoja istega (!) izvršilnega postopka je tokrat diametralno nasprotna od tiste, ki jo je Ustavno sodišče v drugačni sestavi opravilo pred približno desetletjem. S tem, ko je ugotovilo kršitev pritožničinih ustavnih pravic, je Ustavno sodišče sàmo "za nazaj" "popravilo" ključno okoliščino, na kateri temelji razumen in logičen zaključek Vrhovnega sodišča – ravnanje rednih sodišč ni moglo biti napačno, kaj šele očitno samovoljno, če ga je kot skladnega z Ustavo prepoznalo celo Ustavno sodišče.
Tokratna odločitev odpira težka vprašanja. Ali sme Ustavno sodišče neposredno posegati v svoje dokončne (pravnomočne) odločitve?
[5]
Ali sme to početi, ker se je zamenjala sestava Ustavnega sodišča? Ali sme svoje dokončne odločitve popravljati posredno – v odškodninski pravdi zoper državo, v kateri se naknadno presoja protipravnost konkretnih sodnih postopkov – vključno s postopkom pred Ustavnim sodiščem? Ali sme to početi tako, da ravnanje sodišč, ki ga je Ustavno sodišče nekoč že ocenilo za skladnega z Ustavo, v odškodninski pravdi zoper državo kasnejša sestava oceni kot neskladnega z Ustavo? In morda še najbolj zoprno izmed njih: kaj z vidika odškodninske odgovornosti države pomeni, če Ustavno sodišče tedaj, ko bi to lahko in moralo storiti, ne sanira ustavne kršitve, nato pa jo desetletje kasneje skuša sanirati tako, da kršitev ugotovi v pravdi zaradi odškodninske odgovornosti države? Težko se je upreti občutku, da ravnanje Ustavnega sodišča, ki v isti zadevi in o istem vprašanju enkrat odloči tako, drugič drugače, "diši" po prav tisti samovoljnosti, na kateri temelji odškodninska odgovornost države po 26. členu Ustave. Težko je tudi sprejeti, s kakšno lahkoto Ustavno sodišče (leta 2025) Vrhovnemu sodišču pridiga, kaj vse bi za varstvo pritožničinega doma moglo in moralo (leta 2014) narediti izvršilno sodišče (61. in 62. točka obrazložitve), pri tem pa zamolči, da je prav te mehanizme, katerih uporabo zdaj nalaga rednim sodiščem, imelo na razpolago tudi sàmo Ustavno sodišče – če bi se le odločilo poseči po njih tako, da bi pritožničino ustavno pritožbo vzelo v obravnavo in zadržalo izvršbo.
Dilema, s katero bo soočeno Vrhovno sodišče, je toliko težja zato, ker Ustavno sodišče ob tem, da je ugotovilo kršitev pritožničine ustavne pravice do doma, ni razjasnilo edinega relevantnega ustavnopravnega vprašanja v tej zadevi. To ni vprašanje, ali so sodišča (vključno z Ustavnim) kršila pritožničino ustavno pravico, temveč vprašanje, ali so ob tem ravnala tako očitno protipravno (samovoljno), da mora odškodninsko odgovarjati država (26. člen Ustave).
Pritožnica je uspela z ustavno pritožbo, a če bo njen odškodninski zahtevek zavrnjen, bo ta zmaga Pirova. Ostalo ji bo le priznanje Ustavnega sodišča, da se je pred desetletjem pač – zmotilo.
dr. Špelca Mežnar
Sodnica
[1]
Prim. D.
Možina, Odškodninska odgovornost države, Pravni letopis 1 (2013) str. 141–165
; J. Zobec,
Odškodninska odgovornost države v novejši praksi Ustavnega sodišča, Pravosodni bilten, št. 2 (2020), str. 11.
[2]
Glej tudi št.
Up-1082/12 z dne 29. 5. 2014, 14. točka obrazložitve: "Če vsi drugi mehanizmi za varstvo človekovih pravic v posameznem primeru odpovedo, je po Ustavi to varstvo ob izpolnjenih predpostavkah pravice do povrnitve škode posamezniku zagotovljeno z odškodnino."
[3]
D. Možina, nav. delo.
[4]
Ustavno sodišče samo razlaga svoje procesne predpostavke – kar pomeni, da odloča tudi o tem, ali jih bo upoštevalo. Podobno o tem glej J. Zobec, nav. delo
, str. 11 in nasl:
"
Iz načela subsidiarnosti izhaja zahteva po izčrpanju pravnih sredstev. Ravnanje oškodovanca (opustitev vložitve pravnega sredstva) vrednostno pretehta protipravno ravnanje oblastnega organa.
64
Vendar tudi to pravilo ni brez izjeme. ESČP jo je naredilo v primeru izbrisanih, ko je sprejelo stališče, da v okoliščinah večletne pravne negotovosti, kar je, kot je Ustavno sodišče ugotovilo v odločbi U-II-1/10 z dne 10. junija 2010, pomenilo novo kršitev Ustave, izbrisanim pritožnikom ni mogoče očitati nevložitve ustavnih pritožb (sodba v zadevi
Kurić in drugi proti Sloveniji
z dne 26. junija 2012, točke 301–304)."
[5]
Seveda ni dvoma, da sme Ustavno sodišče v novih okoliščinah spreminjati svoja stališča in poglede. Vendar to počne z razvojem svoje prakse, torej z novimi primeri, ne s posegi ali odpiranjem že zaključenih zadev.
⇒