U-I-31/23
Natisni
Opravilna št.:
U-I-31/23
Datum odločitve:
6. 3. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:U.I.31.23
Akt:
Zakon o osebni asistenci (Uradni list RS, št. 10/17, 31/18 in 172/21) (ZOA), 22.a čl.

Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o osebni asistenci (Uradni list RS, št. 172/21) (ZOA-B), 14. čl.

Pravilnik o osebni asistenci (Uradni list RS, št. 26/22, 27/23, 71/23, 10/24, 110/24 in 5/25), 2. čl.
Izrek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti 22.a člena Zakona o osebni asistenci (Uradni list RS, št. 10/17, 31/18 in 172/21) in 14. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o osebni asistenci (Uradni list RS, št. 172/21) ter za oceno ustavnosti in zakonitosti 2. člena Pravilnika o osebni asistenci (Uradni list RS, št. 26/22, 27/23, 71/23, 10/24, 110/24 in 5/25) se zavrne.
Pobudniki sami nosijo svoje stroške postopka s pobudo.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti (in zakonitosti) zavrne, če od odločitve ni pričakovati rešitve pomembnega pravnega vprašanja.
Geslo:
1.5.51.1.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrnitev pobude - Ker ne odpira pomembnega vprašanja.
1.5.51.1.11 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Odločitev o stroških .
1.4.10.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Vmesni postopki - Izločitev sodnika.
Pravna podlaga:
Člen 26.2, 34.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
zakon
Vlagatelj:
Gašper Brinovec, Škofljica in drugi
Datum vloge:
1. 3. 2023
Vrsta rešitve:
zavrnitev, druge rešitve
Dokument:
US34049
U-I-31/23-21
6. 3. 2025
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Gašperja Brinovca, Škofljica, in drugih, ki jih vse zastopa Odvetniška družba Čeferin, Pogačnik, Novak, Koščak in partnerji, družba za opravljanje odvetniškega poklica, o. p., d. o. o., Grosuplje, na seji 6. marca 2025
sklenilo:
1. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti 22.a člena Zakona o osebni asistenci (Uradni list RS, št. 10/17, 31/18 in 172/21) in 14. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o osebni asistenci (Uradni list RS, št. 172/21) ter za oceno ustavnosti in zakonitosti 2. člena Pravilnika o osebni asistenci (Uradni list RS, št. 26/22, 27/23, 71/23, 10/24, 110/24 in 5/25) se zavrne.
2. Pobudniki sami nosijo svoje stroške postopka s pobudo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pobudniki, uporabniki osebne asistence, izpodbijajo prehodno določbo 14. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o osebni asistenci (v nadaljevanju ZOA-B), ki določa, da se pri uporabnikih osebne asistence, ki imajo v skladu z veljavno odločbo pravico do osebne asistence, po uradni dolžnosti uvede postopek ponovne ocene upravičenosti do osebne asistence v skladu z 22.a členom Zakona o osebni asistenci (v nadaljevanju ZOA) najpozneje v treh letih od uveljavitve tega zakona. Pobudniki izpodbijajo tudi 22.a člen ZOA, ki ureja ponovno oceno upravičenosti do osebne asistence, in 2. člen Pravilnika o osebni asistenci (v nadaljevanju Pravilnik), ki naj bi v tretjem odstavku določal (glede na ZOA) dodaten pogoj za pridobitev pravice do osebne asistence.
2. Pobudniki navajajo, da so pravico do osebne asistence v njihovim potrebam ustreznem obsegu pravnomočno pridobili za nedoločen čas. Nova ureditev, ki določa ponovno oceno upravičenosti do osebne asistence za vse uporabnike, tudi za tiste, ki so pravico do osebne asistence pridobili pred uveljavitvijo ZOA-B in po pogojih iz predhodne ureditve, naj bi očitno poslabšala njihov položaj. Njihova pravica naj bi bila ogrožena, negotova. Pobudniki menijo, da naj bi ZOA-B zasledoval (le) cilj zmanjšanja števila uporabnikov osebne asistence oziroma zmanjšanja obsega dodeljenih ur osebne asistence. Navajajo, da s spremembo njihovega pravnega položaja, ki jo predvidevata zanje sporni določbi, niso mogli računati. Poudarjajo, da osebna asistenca uporabnikom omogoča, da lahko opravljajo vsakodnevne potrebe, ki jih sami niso sposobni. Med njimi naj bi šlo tudi za najbolj osnovna opravila, ki so temeljna za dostojno življenje. Pobudniki navajajo, da osebna asistenca omogoča tudi izvrševanje številnih drugih temeljnih človekovih pravic. Omogočala naj bi jim namreč vključevanje v družbo ter s tem udejanjanje osebnostnih pravic in pravice do socialnega zasebnega življenja, ki je po sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice varovana v okviru 8. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – EKČP). Pobudniki dodajajo, da v veljavni ureditvi ni ustrezne alternative za posameznike, ki bi jim bila pravica do osebne asistence odvzeta ali omejena. Izpodbijana 14. člen ZOA-B in 22.a člen ZOA naj bi bila zato v neskladju z 2. členom Ustave, pa tudi s 14. členom Ustave in pravicami iz 34. in 35. člena Ustave, saj brez ustrezne in primerljive alternative posegata (ogrožata) njihovo pridobljeno pravico do osebne asistence na način, ki je za pobudnike v celoti nepredvidljiv in arbitraren.
3. Pobudniki menijo, da izpodbijani določbi tudi ne zadostita zahtevam, ki glede jasnosti in določnosti predpisov izhajajo iz ustavnosodne presoje. Iz 14. člena ZOA-B naj ne bi jasno in določno izhajali kriteriji ali merila, na podlagi katerih bi pristojni organ izbral uporabnike, pri katerih bo (najprej) opravil oceno upravičenosti do osebne asistence, prav tako naj tudi ne bi določal, v skladu s katerimi (tedaj ali sedaj veljavnimi) merili in pogoji za pridobitev pravice do osebne asistence se takšna presoja opravi. Navedeno naj bi predstavljalo bistveno vsebino, ki bi jo zakon s tem v zvezi moral vsebovati, da bi bil pravni položaj prizadetih subjektov zadostno opredeljen in predvidljiv. Ker naj ZOA navedenega ne bi določal, naj bi bili izpodbijani določbi v neskladju z 2. členom Ustave tudi z vidika zahteve po jasnosti in določnosti predpisov.
4. Pobudniki navajajo, da je Pravilnik v izpodbijani določbi uvedel presojo upravičenosti do osebne asistence na podlagi kriterija "aktivnosti" posameznika, ki prosi za pridobitev pravice do takšne asistence. Navedeno naj bi pomenilo, da se bo ocenjeval prispevek, ki ga tak posameznik lahko ponudi družbi. V drugem odstavku 6. člena ZOA, ki določa pogoje za pridobitev pravice do osebne asistence, pa naj tak pogoj ne bi bil določen. Pobudniki menijo, da se na podlagi pogoja, ki ga določa zgolj Pravilnik in za katerega ni podlage v Zakonu, oži krog uporabnikov te storitve. Ker naj bi se v postopku ponovne ocene upravičenosti do osebne asistence preverjalo izpolnjevanje pogojev, ki v času prvega odločanja o priznanju pravice do osebne asistence niso veljali, naj bi obstoječi uporabniki osebne asistence lahko to izgubili. Pobudniki opozarjajo, da zahteva po ocenjevanju aktivnosti pri ponovnem ocenjevanju upravičenosti do osebne asistence izhaja iz končnega poročila Inštituta Republike Slovenije za socialno varstvo z naslovom Evalvacija uvajanja Zakona o osebni asistenci z dne 31. 3. 2020, str. 89, in iz Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o osebni asistenci, str. 4. Glede na navedeno naj bi bilo očitno, da se s Pravilnikom uvaja nov pogoj za pridobitev pravice do osebne asistence, ki z zakonom ni določen in ki v ZOA nima nikakršne podlage. Zato naj bi bil Pravilnik v neskladju s 87., 120. in 153. členom Ustave, pa tudi v nasprotju s 6. členom ZOA.
5. Pobudniki predlagajo, naj Ustavno sodišče nasprotni stranki postopka s pobudo naloži plačilo vseh stroškov postopka pobudnikov skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi.
6. Pobuda je bila posredovana v odgovor Državnemu zboru in Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti (v nadaljevanju Ministrstvo). O pobudi je svoj odgovor in mnenje podalo Ministrstvo. Ministrstvo zavrača očitek pobudnikov, da ponovna ocena upravičenosti do osebne asistence, uveljavljena z ZOA-B, krši prepoved retroaktivnosti in načelo varstva zaupanja v pravo. Če se okoliščine na strani uporabnika, pri katerem se izvede ponovna ocena upravičenosti, ne spremenijo, naj se tudi vrsta storitev in obseg ur osebne asistence v postopku ponovne ocene pravice do osebne asistence ne bi spremenila. Ministrstvo meni, da že iz definicije osebne asistence izhaja, da je osebna asistenca pomoč uporabniku pri vseh tistih opravilih in dejavnostih, ki jih uporabnik ne more izvajati sam, zaradi vrste in stopnje invalidnosti, a jih vsakodnevno potrebuje doma in izven doma, da lahko živi neodvisno, aktivno in je enakopravno vključen v družbo. S ponovno oceno naj bi se želelo ponovno preveriti, ali so se okoliščine na strani uporabnika spremenile v tolikšni meri, da potrebuje drugačno vrsto ali drugačen obseg ur storitev osebne asistence. Nikakor pa naj ne bi držala navedba pobudnikov, da je namen te določbe zgolj zmanjševanje ali odvzem že pridobljenih pravic, ampak obratno, namen je, da ima uporabnik takšen obseg ur osebne asistence in takšne storitve, ki jih dejansko potrebuje.
7. Ministrstvo glede ponovne ocene upravičenosti po 14. členu ZOA-B navaja, da se v praksi ni in se tudi ne bo izvajala. Sicer pa naj bi zakonodajalec s to določbo želel vse uporabnike ponovno oceniti in preveriti njihovo upravičenost do pravice do osebne asistence zaradi morebitnega poslabšanja ali izboljšanja zdravstvenega stanja ter posledično do drugačnih potreb v okviru priznanja pravice do osebne asistence. Glede izpodbijanega tretjega odstavka 2. člena Pravilnika Ministrstvo meni, da ne uveljavlja novega vstopnega pogoja za pridobitev osebne asistence, ampak samo nalaga uporabniku, kakšna dokazila mora predložiti k vlogi, če seveda sploh je uporabnik do navedenih storitev. Če ni, dokazila ne predloži, kar pa naj nikakor ne bi vplivalo na določitev obsega ur in vrste storitev osebne asistence v njegovem konkretnem primeru.
8. Pobudniki v odgovoru na izjavo Ministrstva vztrajajo pri svojem nestrinjanju z ureditvijo, ki predvideva redno, periodično preverjanje upravičenosti do osebne asistence, ne glede na to, ali je prišlo do spremenjenih okoliščin, ki bi narekovale ponovno odločanje o tej pravici. Poudarjajo, da so pravice pridobili pred uveljavitvijo zanje sporne spremembe Zakona in po takrat veljavnih pogojih. Glede navedbe Ministrstva, da se postopek ponovne ocene upravičenosti do osebne asistence, uveljavljen z ZOA-B, v praksi ne izvaja, pobudniki menijo, da ni upoštevna. Že zgolj možnost takšnega postopka naj bi nedopustno posegala v njihov pravni položaj. Pobudniki se tudi ne strinjajo s trditvijo Ministrstva, da Pravilnik ne uvaja novega pogoja za pridobitev pravice do osebne asistence, in ponujajo svojo razlago izpodbijane določbe ter trdijo, da iz njenega besedila očitno izhaja, da gre za nov, dodaten pogoj.
B.
9. Po drugem odstavku 26. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo,
109/12, 23/20 in 92/21
– v nadaljevanju ZUstS) Ustavno sodišče pobudo zavrne, če od odločitve ni pričakovati rešitve pomembnega pravnega vprašanja. Ko gre za oceno ustavnosti zakona oziroma oceno ustavnosti ali zakonitosti podzakonskega predpisa, sprejme pobudo za začetek takega postopka Ustavno sodišče torej le tedaj, če bo lahko na njeni podlagi odločilo o pomembnem ustavnopravnem vprašanju. Po oceni Ustavnega sodišča pobuda ne odpira pomembnih ustavnopravnih vprašanj, zato jo je Ustavno sodišče zavrnilo (1. točka izreka).
10. Zaradi navedene odločitve se Ustavno sodišče ni opredeljevalo do vprašanja, ali so izpolnjene procesne predpostavke za obravnavo pobude.
11. Pobudniki so zahtevali povrnitev stroškov postopka pred Ustavnim sodiščem. Po prvem odstavku 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Ker v obravnavani zadevi ni utemeljenih razlogov za drugačno odločitev, je Ustavno sodišče sklenilo, kot izhaja iz 2. točke izreka tega sklepa.
C.
12. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi drugega odstavka 26. člena in prvega odstavka 34. člena ZUstS ter tretje alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: podpredsednica dr. Neža Kogovšek Šalamon ter sodnica in sodniki dr. Matej Accetto, Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA), dr. Rajko Knez, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič in Marko Šorli. Pri odločanju o tej zadevi je bil izločen sodnik dr. Rok Čeferin. Ustavno sodišče je 1. točko izreka sprejelo s šestimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Accetto. Ustavno sodišče je 2. točko izreka sprejelo soglasno.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Podpredsednica