U-I-120/25
Natisni
Opravilna št.:
U-I-120/25
Datum odločitve:
25. 9. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.120.25
Akt:
Sklepi Občine Križevci št. 9000-0008/2022-82 z dne 24. 10. 2024 (Uradno glasilo slovenskih občin, št. 64/24), Občine Ljutomer št. 354/2024-10-136 z dne 23. 10. 2024 (Uradni glasilo slovenskih občin, št. 63/24), Občine Razkrižje št. 032-0009/2024-6 z dne 29. 10. 2024 (Uradni list RS, št. 96/24) in Občine Veržej št. 0321-2/2024-45 in št. 353-3/2024-20 z dne 29. 10. 2024 (Uradno glasilo slovenskih občin, št. 64/24) ter  protiustavne pravne praznine ureditve sodnega varstva zoper navedene sklepe občin
Izrek:
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti sklepov Občine Križevci št. 9000-0008/2022-82 z dne 24. 10. 2024 (Uradno glasilo slovenskih občin, št. 64/24), Občine Ljutomer št. 354/2024-10-136 z dne 23. 10. 2024 (Uradni glasilo slovenskih občin, št. 63/24), Občine Razkrižje št. 032-0009/2024-6 z dne 29. 10. 2024 (Uradni list RS, št. 96/24)
in Občine Veržej št. 0321-2/2024-45 in št. 353-3/2024-20 z dne 30. 10. 2024 (Uradno glasilo slovenskih občin, št. 64/24) se zavrže.
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti protiustavne pravne praznine ureditve sodnega varstva zoper sklepe, navedene v 1. točki izreka tega sklepa, se zavrne.
Evidenčni stavek:
V postopku za oceno ustavnosti in zakonitosti predpisa Ustavno sodišče ni pristojno za presojo akta, ki po svoji pravni naravi ni predpis.
Pobudnica zgolj s tem, da ji sodno varstvo ni bilo zagotovljeno v konkretnem sodnem postopku, ne more izkazati, da ji pravni red ne zagotavlja sodnega varstva v kakšnem drugem postopku.
Geslo:
1.5.51.1.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrženje pobude.
1.5.51.1.27.9 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Nepristojnost za presojo - Akta, ki ni mednarodna pogodba/zakon/predpis.
1.5.51.1.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrnitev pobude - Ker je očitno neutemeljena.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 25.3, 26.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
drugi akti
Vlagatelj:
Občina Sveti Jurij ob Ščavnici
Datum vloge:
20. 8. 2025
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
zavrženje, zavrnitev
Dokument:
US34240
Dokument v PDF obliki:
U-I-120-25.pdf
153 KB
Prenesite datoteko
U-I-120-25 - Odklonilno LM dr. Knez.pdf
174 KB
Prenesite datoteko
U-I-120/25-5
25. 9. 2025
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Občine Sveti Jurij ob Ščavnici, ki jo zastopa župan Andrej Vrzel, na seji 25. septembra 2025
sklenilo:
1. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti sklepov Občine Križevci št. 9000-0008/2022-82 z dne 24. 10. 2024 (Uradno glasilo slovenskih občin, št. 64/24), Občine Ljutomer št. 354/2024-10-136 z dne 23. 10. 2024 (Uradni glasilo slovenskih občin, št. 63/24), Občine Razkrižje št. 032-0009/2024-6 z dne 29. 10. 2024 (Uradni list RS, št. 96/24)
in Občine Veržej št. 0321-2/2024-45 in št. 353-3/2024-20 z dne 30. 10. 2024 (Uradno glasilo slovenskih občin, št. 64/24) se zavrže.
2. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti protiustavne pravne praznine ureditve sodnega varstva zoper sklepe, navedene v 1. točki izreka tega sklepa, se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pobudnica izpodbija v 1. točki izreka tega sklepa navedene sklepe občin. Zatrjuje, da je skupaj z drugimi občinami izgradila enoten sistem vodovoda za dobavo pitne vode. S Sporazumom o lastništvu in upravljanju sistema C naj bi se dogovorile tudi za enotnega upravljavca javnega vodovoda, in sicer javno podjetje, nad katerim je bil kasneje izveden stečaj. Občine Križevci, Ljutomer, Razkrižje in Veržej naj bi ustanovile novo javno podjetje ter naj bi zavrnile možnost sodelovanja pobudnice pri upravljanju tega podjetja. Pobudnica naj bi zato kupila poslovni delež v Javnem podjetju Komunala Radgona, d. o. o., Gornja Radgona. Vendar naj bi kljub temu imela težave pri izvajanju javne službe, saj naj bi sedemdeset odstotkov vode prejemala preko vodovodnega sistema občin Križevci in Ljutomer. Pobudnica navaja, da naj bi ji občine z izpodbijanimi sklepi določile tržno ceno dobave vode, čeprav jo pobudnica potrebuje za izvajanje javne službe in čeprav naj bi bila solastnica infrastrukture, po kateri se voda dobavlja. Pojasnjuje, da je končna cena dobave te pitne vode nevzdržno visoka, zato naj bi bila prisiljena prispevati visoke zneske subvencij, ker s previsokimi cenami noče obremeniti občanov. Pobudnica sklepom očita neskladje z 11. členom in z drugim odstavkom 16. člena Uredbe o metodologiji za oblikovanje cen storitev obveznih občinskih gospodarskih javnih služb varstva okolja (Uradni list RS, št. 87/12, 109/12, 76/17 in 78/19), z dvanajstim odstavkom 233. člena Zakona o varstvu okolja (Uradni list RS, št. 44/22 in 23/24 – ZVO-2), s 37. členom
Stvarnopravnega zakonika (Uradni list RS, št. 87/02, 91/13 in 23/20 – SPZ), s 15. členom Zakona o oskrbi s pitno vodo ter odvajanju in čiščenju komunalne odpadne vode (Uradni list RS, št. 21/25 – v nadaljevanju ZOPVOOV) ter s 14., 67. in 70.a členom Ustave.
2. Pobudnica zatrjuje, da je Ustavno sodišče izpodbijane sklepe že presojalo ter jih s sklepom št. U-I-11/25 z dne 11. 3. 2025 zavrglo z razlago, da gre akte, ki nimajo pravne narave predpisa. Navaja, da je zoper izpodbijane sklepe vložila tožbo pred Upravno sodišče, ki je tožbo zavrnilo kot prepozno. Vrhovno sodišče pa je njeno pritožbo zavrnilo, saj je odločilo, da sklepi niso upravni akti, ampak poslovne odločitve občin. Pobudnica zatrjuje, da ji odločitev onemogoča sodno varstvo. Meni, da gre pravno praznino, saj zoper enostranske akte občin, ki dejansko povzročajo obveznost sofinanciranja storitve javne službe v nasprotju z voljo občine, ni zagotovljenega nobenega sodnega varstva. To naj bi bilo v nasprotju z 9. in 23. členom Ustave. Pobudnica predlaga začasno zadržanje izvrševanja izpodbijanih sklepov, saj naj bi občini nastale visoke finančne obveznosti (do dne 11. 8. 2025 naj bi nastal sporni dolg v višini 76.960,70 evrov). Zatrjuje, da naj bi nadaljnje izvrševanje izpodbijanih sklepov povzročilo nesorazmerno finančno škodo, kar bi lahko ogrozilo izvajanje drugih zakonsko določenih nalog.
B.
3. Pobuda je sestavljena iz dveh delov. V prvem delu pobudnica izpodbija sklepe občin, s katerimi naj bi ji te določile ceno dobave pitne vode. V tem delu pobude je treba najprej odgovoriti na vprašanje, ali je Ustavno sodišče pristojno za njeno vsebinsko obravnavo. Ustavno sodišče je pristojno za odločanje o ustavnosti zakonov oziroma zakonitosti podzakonskih predpisov, predpisov lokalnih skupnosti in splošnih aktov, izdanih za izvrševanje javnih pooblastil (prva do peta alineja prvega odstavka 160. člena Ustave in prva do peta alineja prvega odstavka 21. člena
Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS). Po ustaljeni presoji Ustavnega sodišča je za presojo, ali je določen podzakonski akt predpis (splošni pravni akt), ključen materialni kriterij. Ustavno sodišče šteje za predpis vsak akt, ki vsebuje splošne in abstraktne pravne norme, s katerimi se urejajo pravice in obveznosti pravnih subjektov, ali pravne norme, ki navzven povzročajo pravne učinke (t. i. eksterno delovanje).
[1]
Naravo predpisa ima lahko tudi le posamična določba znotraj izpodbijanega akta.
[2]
4. Iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da akti, ki določajo konkretno ceno storitev javne gospodarske službe in ki ne vsebujejo pravil, ki bi opredeljevala metodologijo za oblikovanje teh cen, nimajo pravne narave predpisa. Zato Ustavno sodišče ni pristojno za njihovo presojo.
[3]
5. Oskrba prebivalstva s pitno vodo je obvezna občinska gospodarska javna služba (prvi odstavek 1. člena in 27. člen ZOPVOOV). Izpodbijani sklepi določajo konkretno ceno za izvajanje storitev te javne službe. Sklepi ne vsebujejo pravil, ki bi opredeljevala način oblikovanja teh cen, prav tako ne vsebujejo drugih splošnih in abstraktnih pravnih norm, ki bi urejale pravice in obveznosti pravnih subjektov ali bi povzročale pravne učinke navzven. Ker izpodbijani sklepi nimajo pravne narave predpisa, Ustavno sodišče za njihovo presojo ni pristojno. Zato je Ustavno sodišče pobudo v tem delu zavrglo (1. točka izreka).
6. V preostalem delu pobude pobudnica zatrjuje, da zoper enostranske pravne akte občin, ki določajo obveznost sofinanciranja storitve javne službe, ni zagotovljenega sodnega varstva, kar naj bi bilo v neskladju z 9. in 23. členom Ustave. Kot dokaz prilaga sklep Upravnega in Vrhovnega sodišča, pred katerimi naj bi neuspešno uveljavljala svojo pravico do sodnega varstva. Iz navedb pobudnice izhaja, da meni, da pravni red vsebuje protiustavno pravno praznino, ker ne vsebuje učinkovitega sodnega varstva zoper izpodbijane sklepe občin (prvi odstavek 23. člena Ustave).
7. Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo,
da pravica do sodnega varstva (prvi odstavek 23. člena Ustave) ne daje pravice do točno določene oblike sodnega varstva, temveč zagotavlja pravico uveljavljati določeno varstvo po vsebini v ustreznem, za to predvidenem sodnem postopku
.
[4]
Pobudnica zgolj s tem, da ji sodno varstvo ni bilo zagotovljeno v upravnem sporu, ne more izkazati, da ji pravni red ne zagotavlja sodnega varstva v kakšnem drugem postopku.
8. Ker je pobuda v tem delu očitno neutemeljena, jo je Ustavno sodišče v skladu z drugim odstavkom 26. člena ZUstS zavrnilo (2. točka izreka). Ustavno sodišče se pri tem ni opredeljevalo do vprašanja, ali pobuda v tem delu izpolnjuje procesne predpostavke za njeno obravnavo.
9.
Zaradi navedenih odločitev se Ustavno sodišče pri sprejetju tega sklepa ni ukvarjalo z vprašanjem, ali bi pobudnica morala vložiti zahtevo namesto pobude, ter z vprašanjem, ali je ustrezno zastopana v postopku pred Ustavnim sodiščem. Prav tako Ustavnemu sodišču ni bilo treba odločati o predlogu za začasno zadržanje izpodbijanih sklepov.
C.
10. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi tretjega odstavka 25. člena in drugega odstavka 26. člena ZUstS ter prve alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20)
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA), dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Sklep je sprejelo z osmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Knez, ki je dal odklonilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Glej na primer sklep Ustavnega sodišča št. U-I-151/22 z dne 29. 9. 2022, 4. točka obrazložitve, in odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-327/20 z dne 20. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 20/22, in OdlUS XXVII, 2), 15. točka obrazložitve, št. U-I-170/16 z dne 6. 6. 2018 (Uradni list RS, št. 43/18, in OdlUS XXIII, 9), 7. točka obrazložitve, in št. U-I-463/06 z dne 18. 1. 2007 (Uradni list RS, št. 8/07, in OdlUS XVI, 5), 4. točka obrazložitve.
[2]
Glej na primer sklep Ustavnega sodišča št. U-I-151/22, 4. točka obrazložitve, in odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-126/05 z dne 19. 10. 2006 (Uradni list RS, št. 112/06, in OdlUS XV, 73), 5. točka obrazložitve.
[3]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-300/94 z dne 8. 10. 1998 (Uradni list RS, št. 73/98, in OdlUS VII, 179), 9.–11. točka obrazložitve, in sklepe št. U-I-54/00 z dne 23. 3. 2000 (OdlUS IX, 72), št. U-I-101/01 z dne 21. 6. 2001 (OdlUS X, 128), št. U-I-301/04 z dne 20. 10. 2005, št. U-I-94/17 z dne 18. 7. 2017, št. U-I-40/23 z dne 14. 4. 2023 in št. U-I-11/25 z dne 11. 3. 2025.
[4]
Glej npr. sklepe Ustavnega sodišča št. Up-80/07 z dne 28. 10. 2008, 3. točka obrazložitve, št. Up-831/21 z dne 18. 6. 2024, 7. točka obrazložitve, št. Up-438/09 z dne 24. 3. 2010, 7. točka obrazložitve, št. Up-42/96 z dne 30. 5. 2000, 11. točka obrazložitve, ter odločbi Ustavnega sodišča št. Up-505/19 z dne 9. 5. 2024 (Uradni list RS, št. 48/24), 23. točka obrazložitve, in št. Up-555/03, Up-827/04 z dne 6. 7. 2006 (Uradni list RS, št. 78/06, in OdlUS XV, 92), 28. točka obrazložitve.
⇒
U-I-120/25-7
13
. 10. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNIKA DR. RAJKA KNEZA
K SKLEPU ŠT.
U-I-120/25
Z DNE 25. 9. 2025
1. Pobudnica, lokalna skupnost, je vlagala v skupni vodovod petih občin z namenom skupnega izvajanja javne službe oskrbe s pitno vodo. Je solastnica te javne infrastrukture in ima tudi vodno dovoljenje za črpanje vode. Voda je javno dobro in nad njo lastninske pravice ne izvršuje nihče (niti država, niti lokalne skupnosti), zato cena za distribucijo pitne vode ni povezana z lastnino, temveč s storitvami distribucije in uporabo infrastrukture za te namene. Od obdobja vlaganja so se spremenile razmere pri izvajalcih te gospodarske javne službe v teh občinah (vsled stečaja enega javnega podjetja je kar osem občin, solastnic infrastrukture za distribucijo vode, moralo določiti nove izvajalce). Pobudnica, kljub želji (tako navaja) ni vstopila v novo družbo in je zato pristopila k drugemu izvajalcu javne službe, ki deloma uporablja omenjeno javno infrastrukturo, katere solastnica je pobudnica. A še vedno je pobudnica odvisna od družbe (javnega podjetja), kamor ni bila vključena. To javno podjetje je pripravilo Elaborat o oblikovanju cen storitev javnih služb. Ta elaborat je osnova za določanje cene vode v petih občinah. Iz sklepov občinskih svetov izhaja, da imajo vse občine enako ceno, le pobudnici se zaračunava precej višja cena.
2. Sledim navajanju pobudnice, da cena ni določena sporazumno, ampak enostransko z omenjenimi sklepi mestnih svetov občin, ki so priloženi v spis. Ko je pobudnica prvič vložila pobudo in izpodbijala določitev cene, jo je Ustavno sodišče zavrglo (sklep št. U-I-11/25 z dne 11. 3. 2025) in pobudnico napotilo na izčrpanje pravnih sredstev. Tretja točka obrazložitve je določala:
»3
.  Iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da akti, ki določajo konkretno ceno storitev javne gospodarske službe in, ki ne vsebujejo pravil, ki bi opredeljevala metodologijo za oblikovanje teh cen, nimajo pravne narave predpisa. Zato Ustavno sodišče ni pristojno za njihovo presojo.
3
[…]
3
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-300/94 z dne 8. 10. 1998 (Uradni list RS, št. 73/98, in OdlUS VII, 179), 9. in 10. točka obrazložitve, in sklepe Ustavnega sodišča št. U-I-54/00 z dne 23. 3. 2000 (OdlUS IX, 72), št. U-I-301/04 z dne 20. 10. 2005, št. U-I-101/01 z dne 21. 6. 2001 (OdlUS, X, 128), št. U-I-94/17 z dne 18. 7. 2017 in št. U-I-40/23 z dne 14. 4. 2023.
«
Lahko sem sledil tej odločitvi. Menil sem, da ima pobudnica na razpolago tožbo v upravnem sporu (citirane reference so povezane z vprašanjem pravne narave (upravnega) akta) in nato, če ne bi uspela, tudi pravna sredstva zoper sodbo Upravnega sodišča. Pobudnica v upravnem sporu ni uspela. V sklepu Vrhovnega sodišča, ki je zavrnilo njeno pritožbo, je zapisano, da gre za okvir poslovanja med občinami (8. točka obrazložitve) in da so omenjeni sklepi akti poslovanja (10. točka obrazložitve). Pobudnica zoper to odločitev ni vložila ustavne pritožbe, da bi se Ustavno sodišče lahko opredelilo do teh stališč.
3. Tudi sam se v tem ločenem mnenju ne smem vsebinsko popolnoma opredeliti do teh stališč, je pa v njih vendarle precej vprašanj, ki zadevajo obrazložitev sklepa o zavrženju h kateremu dajem to ločeno mnenje. Na ta vprašanja odgovarjam le toliko, da jih uokvirjam v vprašanje pristojnosti Ustavnega sodišča in obrazložitve sklepa. Za potrebe lažjega razumevanja začnem z vsebino – do tiste mere torej, ki je potrebna za presojo pristojnosti Ustavnega sodišča (kot sem že velikokrat ponovil v ločenih mnenjih: ne tako redko je za vprašanje pristojnosti treba – prehitro (
premature
) – do vsebine. A ne do konca njene presoje. Le za potrebe rešitve vprašanja pristojnosti.).
4. Najprej z vprašanjem, ali gre za posloven odnos med občinami (v smislu obligacijskih razmerij), kar bi kazalo na pristojnost pravdnih sodišč. Bistvo razmerja je oskrba s pitno vodo. Distribucija pitne vode pa ni prodaja vode, kot to imenujejo zgoraj navedeni sklepi občinskih svetov. To je izvajanje obvezne gospodarske javne službe. Oskrbo s pitno vodo, za katero tudi zakonska raven, kot pravilno navaja pobudnica, zahteva sledenje 70.a členu Ustave. Ta obvezna gospodarska javna služba se mora izvajati nepridobitno. Voda za oskrbo prebivalstva ni ne tržno blago (
commodity
)
[1]
niti se z njeno distribucijo ne sme ustvarjati dobička.
[2]
To velja tudi, kadar se več občin poveže oziroma kadar gospodarska javna služba ne oskrbuje le ene temveč tudi drugo ali druge občine. V tem pogledu tudi zmoti, da je cena dvakrat višja za pobudnico kot za ostale občine, da je posebej določeno, da se plačuje tudi za distribucijo vode skozi tri vodomere premera 150 mm (ne znam si odgovoriti, zakaj se to pobudnici zaračunava). Iz sklepov razberem, da to velja le za pobudnico. Zakaj je za občino pobudnico določena posebna cena, zakaj posebej mesečni strošek za uporabo vodomerov, zakaj posebno enostransko določanje cene za pobudnico drugače kot za druge občine, ali gre za prepovedano dobičkonosnost ali ne, predvsem pa, ali gre res za prodajo vode in poslovno razmerje in ne za izvrševanje obvezne gospodarske javne službe med več občinami, ali je ta pravilno organizirana in tako dalje, so vsa vsebinska vprašanja, do katerih Ustavno sodišče ne pride. Drži, pobudnica res ni vložila ustavne pritožbe, ki bi Ustavnemu sodišču omogočila presojo stališča Vrhovnega sodišča. Ocenjujem, da bi tam bila srž, kajti Ustavno sodišče bi se moralo soočiti z vprašanjem, ali res gre za poslovno razmerje ali pa za upravno urejanje zadeve, upravno urejanje odnosov občine znotraj obvezne gospodarske javne službe. S pobudo Ustavno sodišče takšnih stališč ne more presojati, vendar, in to je točka, kjer me je obrazložitev sklepa o zavrženju zmotila, je posredno to Ustavno sodišče vendarle storilo. Pobudnico je namreč napotilo na izčrpanje pravnih sredstev. Točka 7. sklepa, v kateri vidim nosilni razlog za zavrženje, pojasnjuje:
»
7. Ustavno sodišče je že večkrat poudarilo, da pravica do sodnega varstva (prvi odstavek 23. člena Ustave) ne daje pravice do točno določene oblike sodnega varstva, temveč zagotavlja pravico uveljavljati določeno varstvo po vsebini v ustreznem, za to predvidenem sodnem postopku.
4
Pobudnica zgolj s tem, da ji sodno varstvo ni bilo zagotovljeno v upravnem sporu, ne more izkazati, da ji pravni red ne zagotavlja sodnega varstva v kakšnem drugem postopku.
[…]
4
Glej npr. sklepe Ustavnega sodišča št. Up-80/07 z dne 28. 10. 2008, 3. točka obrazložitve, št. Up-831/21 z dne 18. 6. 2024, 7. točka obrazložitve, št. Up-438/09 z dne 24. 3. 2010, 7. točka obrazložitve, št. Up-42/96 z dne 30. 5. 2000, 11. točka obrazložitve, ter odločbi Ustavnega sodišča št. Up-505/19 z dne 9. 5. 2024 (Uradni list RS, št. 48/24), 23. točka obrazložitve, in št. Up-555/03, Up-827/04 z dne 6. 7. 2006 (Uradni list RS, št. 78/06, in OdlUS XV, 92), 28. točka obrazložitve.«
Obrazložitev razumem kot napotilo na pravdno sodišče, čeprav Ustavno sodišče tega izrecno ne pojasni. To pa pomeni
de facto
sledenje stališču Vrhovnega sodišča. Pri tem postanem, kajti menim, da ne gre
za prodajo
vode, kot to navajajo sklepi občin, ampak
za oskrbo
s pitno vodo. O tem pišem zgoraj in dodajam, da je razlika velika. Drži sicer, da tudi znotraj izvajanja gospodarske javne službe oskrbe s pitno vodo v več občinah prihaja do poslovnih razmerij. Ali so občine v tem pogledu v horizontalnem (civilnopravnem) razmerju ali ali so zaradi izvrševanja javne službe vendarle v upravnem razmerju. V prvem primeru bi razmerja, kot Vrhovno sodišče, razumeli torej kot poslovna razmerja med več subjekti in je prostor za pristojnost rednih sodišč. Vendarle, to je le en vidik. Drugi vidik je
ratio
teh razmerij, ki je v izvajanju gospodarske javne službe oskrbe s pitno vodo. Ali je prevladujoč in ali zasenči poslovno naravo? Je v mešani naravi tega razmerja prevalenca upravne narave in posel z vodo (kot bi npr. bila prodaja vode za stekleničenje in nastopanje na trgu) ni v ospredju? Sklep Ustavnega sodišča o zavrženju pobude se s temi vprašanji ne sooča.
5. Tisto, kar me zmoti, je, da se Ustavno sodišče opredeli do vprašanja neizčrpanja, ne da bi – še posebno v tako mejnem primeru, kot je ta – pojasnilo, zakaj meni, da so pravna sredstva še na voljo. Sam tega ne vidim kot nasvet, ki bi ga Ustavno sodišče ne smelo dati, temveč zagotavljanje pravno varnega okolja. Tudi Ustavno sodišče mora namreč vedeti, ali je postopek nekje še mogoč, torej ali bo še kakšno sodišče pristojno ali ne. Menim, da ne sme zgolj čakati v smislu, naj stranka poskusi pri vseh sodiščih in naj sodišča pojasnijo ali so pristojna ali ne (sam sem zavrženje v prvi zadevi razumel kot napotilo na Upravno sodišče, v drugem zavrženju pa kot napotilo na pravdno sodišče). Zapisano nikakor ne pomeni, da ne bi bila obveznost stranke, da pravilno pred pristojnimi sodišči vlaga pravna sredstva. Vendar pa, ko Ustavno sodišče zapiše, da sodno varstvo ni izčrpano, je to drugačen položaj. Ustavno sodišče mora vedeti, zakaj meni, da pravna sredstva niso izčrpana in da skladno z načelom subsidiarne pristojnosti ni pristojno.
[3]
Ta primer je toliko bolj poseben, ker je Ustavno sodišče v prvem zavrženju utemeljilo nepristojnost na oceni akta (da izpodbijani sklepi nimajo narave predpisa in ni prav nič nakazalo, da bi neizčrpanje bilo posledica možnega pravnega varstva pred pravdnim sodiščem). Tudi pobudnica je razumela, da gre za vprašanje individualnega akta in je sprožila upravni spor. To možnost je Vrhovno sodišče zanikalo. Vidim torej trk med stališči,
[4]
ki ga Ustavno sodišče v novem postopku reši z negativno, ne pozitivno, ugotovijo (česa ne more izkazati) v 7. točki obrazložitve: »
Pobudnica zgolj s tem, da ji sodno varstvo ni bilo zagotovljeno v upravnem sporu, ne more izkazati, da ji pravni red ne zagotavlja sodnega varstva v kakšnem drugem postopku
«.
[5]
6. Opredelitev do neizčrpanja pomeni, mislim, da ne gre drugače, da Ustavno sodišče ve, ali je v konkretni zadevi neko sodišče pristojno ali ne, ali je mogoč postopek, ki bo privedel do izdaje individualnega akta (sodba ali sklep, ki mu šele lahko sledi ustavna pritožba) in imamo opravka z neizčrpanjem. Če pa to ni mogoče in takšnega postopka ni ali ga je stranka zamudila, ni sprožila itd., potem bi to morali pojasniti. Večina primerov je enostavnih in Ustavno sodišče bo to dokaj sumarno razložilo, da gre za akt, na podlagi katerega je mogoč postopek, ki bo vodil do individualnega akta, in da ne učinkuje neposredno. Vsi primeri niso takšni. In ta, h kateremu pišem ločeno mnenje, ni bil takšen oziroma je toliko kompleksen in neobičajen, da bi bilo treba globlje raziskati vprašanje pristojnosti. Pri tem pa bi, menim, Ustavno sodišče trčilo ob številna vprašanja 70a. člena Ustave in Zakona o oskrbi s pitno vodo,
[6]
ki javno službo oskrbe s pitno vodo opredeljuje kot obvezno tudi, ko gre za več občin.
[7]
Do trka stališč Vrhovnega in Ustavnega sodišča (iz prvega sklepa o zavrženju), se sklep ne opredeli, ampak pobudnico, brez dolžnega pojasnila o katerem pišem, napotuje naprej naj poskusi še z (nekim) drugim sodnim varstvom.
[8]
To je pristop, ki veje iz 7. točke sklepa o zavrženju, ki kljub odločitvam štirih sodišč ne dogovarja na ključno vprašanje pristojnosti, (in zato učinkuje bližje pravni nejasnosti ali pravni ne-varnosti), in ga, v tem nevsakdanjem primeru (kljub odsotnosti ustavne pritožbe
[9]
), nisem podprl.
dr. Rajko Knez
Sodnik
[1]
Tretji odstavek 70.a člena Ustave: »Vodni viri služijo prednostno in trajnostno oskrbi prebivalstva s pitno vodo in z vodo za oskrbo gospodinjstev in v tem delu niso tržno blago.«
[2]
Tretji odstavek 70.a člena Ustave: »Oskrbo prebivalstva s pitno vodo in z vodo za oskrbo gospodinjstev zagotavlja država preko samoupravnih lokalnih skupnosti neposredno in neprofitno.«
[3]
Prim. sklepe št. Up-80/07, 3. točko, št. Up-831/21, 5. točko, št. Up-438/09
,
7. točko in številne druge sklepe, kjer Ustavno sodišče ustrezno pojasni zakaj kje (ne) obstaja sodno varstvo.
[4]
Takšen trk bi res lahko kot isto vprašanje reševali v ustavni pritožbi. A to ne pomeni, da samo dejstvo odsotnosti vložitve ustavne pritožbe vodi tudi k odsotnosti obrazložitve (ali jo opravičuje) tega vprašanja v pobudi.
[5]
Ob tem citirani sklepi nič več ne napotujejo na naravo izpodbijanih aktov, kot pri prvem odločanju (sklep št. U-I-11/25).
[6]
Zakon o oskrbi s pitno vodo ter odvajanju in čiščenju komunalne odpadne vode (v nadaljevanju ZOPVOOV), Uradni list RS, št. 21/25.
[7]
V 11. odstavku 15. člena ZOPVOOV je določeno: "Če občina z drugo občino, ki ima primanjkljaj pitne vode, sklene dogovor o dobavi pitne vode za uporabnike javne službe v tej drugi občini (v nadaljnjem besedilu: dogovor o dobavi), se oskrba s pitno vodo, ki je predmet dogovora o dobavi, izvaja neprofitno. Cena dobave pitne vode iz prejšnjega stavka temelji na stroškovni osnovi, ki vključuje zgolj:
stroške infrastrukture, ki jo občina, ki zagotavlja dobavo pitne vode, uporablja za dobavo te pitne vode, in
stroške izvajanja storitve, ki je predmet dogovora o dobavi.«
[8]
Ali da bo (pravdno) sodišče sprejelo pristojnost (če bo pobudnica vložila tožbo), ali pa, upam, bomo (nato) še kdaj dobili možnost soočanja s temi vprašanji.
[9]
Gl. op. št. 4 zgoraj.
⇒