Up-471/22
Natisni
Opravilna št.:
Up-471/22
Datum odločitve:
23. 10. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.471.22
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 26997/2012 z dne 20. 1. 2022
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 26997/2012 z dne 20. 1. 2022 se razveljavi in zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo sojenje pred spremenjen senat.
Evidenčni stavek:
Vse zahteve po nepristranskem odločanju, kot izhajajo iz prvega odstavka 23. člena Ustave, je treba spoštovati tudi v postopku odločanja o zahtevi za obnovo pravnomočno končanega kazenskega postopka. Tudi v primeru pritožnika je Vrhovno sodišče odločalo v takšni situaciji.
Dejstvo, da je sodnik v prejšnjem postopku odločal o pritožbi zoper prvostopenjsko obsodilno sodbo, pomeni, da je sodeloval pri sodbi v prejšnjem postopku. Upoštevajoč zahteve oziroma prepovedi iz tretjega odstavka 412. člena Zakona o kazenskem postopku, tak sodnik ne bi smel sodelovati pri odločanju v senatu Vrhovnega sodišča v fazi o dovolitvi zahteve za obnovo kazenskega postopka zoper pravnomočno obsodbo in bi zato moral biti iz postopka odločanja pred Vrhovnim sodiščem izločen.
Ker je v senatu Vrhovnega sodišča pri odločanju o dovolitvi zahteve za obnovo kazenskega postopka sodelovala sodnica, ki bi morala biti izločena, Ustavno sodišče ocenjuje, da Vrhovno sodišče pri odločanju z izpodbijano sodbo ni zagotavljalo objektivnega videza nepristranskosti sojenja. Zato je bila pritožniku v postopku odločanja pred Vrhovnim sodiščem kršena njegova pravica do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
5.3.13.14 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Nepristranskost (23).
1.4.10.6 - Ustavno sodstvo - Postopek - Vmesni postopki - Izločitev sodnika.
Pravna podlaga:
Člen 23.1, Ustava [URS]
Člen 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-471/22 z dne 23. 10. 2025 | Ustavno sodišče Republike Slovenije
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Branko Katić, Trzin
Datum vloge:
12. 4. 2022
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava
Dokument:
US34275
Dokument v PDF obliki:
Up-471-22.pdf
202 KB
Prenesite datoteko
Up-471-22 - Odklonilno LM dr. Kogovšek  Šalamon.pdf
159 KB
Prenesite datoteko
Up-471/22-21
23. 10. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi
Branka Katića, Trzin, ki ga zastopa Odvetniška družba Kobentar, o. p., d. o. o., Ljubljana,
na seji 23. oktobra 2025
odločilo:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 26997/2012 z dne 20. 1. 2022 se razveljavi in zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo sojenje pred spremenjen senat.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Okrožno sodišče v Ljubljani je s sklepom št. IV Ks 26997/2012 z dne 9. 7. 2020 zavrglo zahtevo pritožnikovih zagovornikov za obnovo kazenskega postopka. Višje sodišče v Ljubljani je s sklepom št. II Kp 26997/2012 z dne 9. 6. 2021 zavrnilo pritožbo pritožnikovih zagovornikov zoper prej navedeni sklep. Vrhovno sodišče je s sodbo št. I Ips 26997/2012 z dne 20. 1. 2022 zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti, ki so jo pritožnikovi zagovorniki vložili zoper pravnomočni sklep o zavrženju zahteve za obnovo kazenskega postopka. Navedeno sodbo Vrhovnega sodišča pritožnik izpodbija z ustavno pritožbo.
2. Pritožnik v ustavni pritožbi zatrjuje kršitev pravic iz drugega odstavka 14. člena, 19. in 22. člena, prvega odstavka 23. člena in 29. člena Ustave. Med drugim uveljavlja tudi kršitev pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Pritožnik navaja, da iz uvoda sodbe Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 26997/2021 z dne 27. 11. 2013 izhaja,
[1]
da je v sestavi senata, kot njegova predsednica, odločala sodnica Marjeta Švab Širok. Iz uvoda izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča št. I Ips 26997/2012 z dne 20. 1. 2022 pa naj bi izhajalo, da je v sestavi senata Vrhovnega sodišča prav tako odločala sodnica Marjeta Švab Širok. Ista sodnica naj bi tako najprej odločala v sestavi senata Višjega sodišča, ki je odločal o pritožbi pritožnikove zagovornice zoper prvostopenjsko obsodilno sodbo, kasneje pa tudi v sestavi senata Vrhovnega sodišča, ki je odločal o zahtevi pritožnikovih zagovornikov za varstvo zakonitosti zoper pravnomočni sklep o zavrženju zahteve za obnovo kazenskega postopka. Glede na navedeno naj bi bil z objektivnega vidika podan upravičen dvom o nepristranskosti odločanja navedene sodnice in zato podana kršitev pravice pritožnika iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Po mnenju pritožnika je institut izločitve sodnika eden najpomembnejših institutov za zagotovitev pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Pri utemeljevanju zatrjevane kršitve pritožnik zato opozarja na izločitvene razloge iz prvega odstavka 39. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo in 53/24 – v nadaljevanju ZKP), ob obstoju katerih posamezni sodnik naj ne bi bil sposoben objektivne presoje. Če bi tak sodnik kljub temu še naprej odločal o kazenski zadevi, naj bi kršitev 39. člena ZKP prerasla v bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 2. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Posledica takšne kršitve naj bi bila razveljavitev sodbe. Pri utemeljevanju kršitve pravice iz prvega odstavka 23. člena Ustave se pritožnik sklicuje tudi na posamezne odločitve Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP)
[2]
in Ustavnega sodišča.
[3]
Obe sodišči naj bi že odločali o primerih, ki so v bistvenem podobni njegovemu, in ugotovili kršitev pravice do nepristranskega sojenja. Pritožnik Ustavnemu sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča razveljavi.
3. Ustavno sodišče je s sklepom senata št. Up-471/22 z dne 14. 5. 2024 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu ustavne pritožbe obvestilo Vrhovno sodišče.
B.
4. Pritožnik v ustavni pritožbi med drugim trdi, da je v senatu Vrhovnega sodišča, ki je odločal o zahtevi njegovih zagovornikov za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno odločitev o zavrženju zahteve za obnovo pravnomočno končanega kazenskega potopka, sodelovala sodnica, ki bi morala biti iz sojenja izločena, saj naj bi v kazenskem postopku sodelovala že v senatu Višjega sodišča, ki je odločal o pritožbi pritožnikove zagovornice zoper prvostopenjsko obsodilno sodbo. Ustavno sodišče je pritožnikove navedbe presojalo z vidika pravice do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
5. V skladu s prvim odstavkom 23. člena Ustave ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Enako pravico zagotavlja tudi prvi odstavek 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). V skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo nepristranskost pomeni, da tisti, ki odloča, ni zainteresiran za izid postopka ter je odprt za dokaze in predloge strank. Da bi sodnik lahko odločal nepristransko, torej ne sme imeti vnaprej ustvarjenega mnenja o predmetu odločanja, odločitev sodišča pa mora biti sprejeta na podlagi dejstev in argumentov, ki so jih stranke predstavile v sodnem postopku, ne pa na podlagi informacij izven takšnega postopka.
[4]
6. Pri presoji, ali je bila posamezniku v postopku zagotovljena pravica do nepristranskega sodišča, se je v ustavnosodni presoji ustalilo stališče, da je nepristranskost sodišča treba ocenjevati ne le po njenih učinkih (npr. po odsotnosti kršitev procesnih pravic ene izmed strank, po vplivu (ne)pristranskosti na odločitev o glavni stvari), temveč tudi po njenem zunanjem izrazu, namreč po tem, kako lahko pristranskost oziroma nepristranskost razumejo stranke postopka. Zadostuje že videz pristranskosti oziroma obstoj okoliščin, ki bi pri razumnem človeku vzbudile upravičen dvom o sodnikovi nepristranskosti,
[5]
in da kršitev te pravice ni podana, če je sodnikova pristranskost nedvomno izkazana. Iz pravice do nepristranskega sojenja po prvem odstavku 23. člena Ustave tako izhaja zahteva, da sodnik s stranko ali spornim predmetom ne sme biti povezan tako, da bi to lahko povzročilo ali vsaj ustvarilo upravičen dvom, da sodnik v sporu ne more več odločiti objektivno, nepristransko in z izključnim upoštevanjem pravnih kriterijev.
[6]
Nepristranskost sodnika je zagotovljena s tem, da pri njem niso podane takšne okoliščine, ki bi pri razumnem človeku vzbudile upravičen dvom, da o zahtevi ne bo mogel odločati nepristransko (t. i. subjektivni vidik nepristranskosti).
[7]
Iz pravice do nepristranskosti sojenja pa izhaja tudi zahteva, da sodišče pri ravnanju v konkretni zadevi ustvarja oziroma ohrani videz nepristranskosti (t. i. objektivni vidik nepristranskosti). Za obstoj te kršitve zadostuje videz nepristranskosti oziroma obstoj okoliščin, ki bi pri razumnem človeku vzbudile upravičen (tj. objektiven) dvom o sodnikovi nepristranskosti.
[8]
Nepristranskost sodnikov kot nosilcev sodne funkcije na posameznih sodiščih je treba namreč ocenjevati tudi po zunanjem izrazu, tj. po tem, kako lahko pristranskost oziroma nepristranskost sodnikov razumejo stranke v postopku in kako se razume v očeh javnosti. Ni dovolj, da sodišče v postopku ravna in odloča nepristransko; sodišče mora biti sestavljeno tako, da ne obstajajo nikakršne okoliščine, ki bi vzbujale dvom o videzu nepristranskosti sodnikov. Za zagotavljanje objektivnega vidika nepristranskosti sodišča je poleg zagotavljanja jamstev v postopku pomembno tudi odstranjevanje okoliščin, ki bi pri razumnem človeku vzbudile upravičen dvom o sodnikovi nepristranskosti.
[9]
V zvezi s tem je še posebej poudarjeno zaupanje, ki ga morajo vzbujati odločitve sodišč v demokratični družbi v javnosti.
[10]
7. Tudi ESČP nepristranskosti sodišča ne presoja zgolj po t. i. subjektivnem testu (pri katerem gre za ugotavljanje dejanskega osebnega prepričanja ali interesa sodnika), temveč poudarja, da je kršitev pravice do nepristranskega sodišča iz prvega odstavka 6. člena EKČP podana že, če sodišče ne zadosti zahtevam po objektivni nepristranskosti. Pri objektivni nepristranskosti je po ustaljeni praksi ESČP treba ugotoviti, ali je sodnik v postopku zagotavljal zadostna jamstva, ki bi izključila kakršen koli legitimen dvom glede obstoja osebnega prepričanja ali interesa sodnika,
[11]
oziroma ali poleg osebnega ravnanja sodnika obstajajo kakšne druge preverljive okoliščine, ki bi lahko povzročile dvom o nepristranskosti sodnika. ESČP poudarja, da je kršitev te pravice podana že, če so ne glede na sodnikovo ravnanje podane kakšne druge preverljive okoliščine, ki vzbujajo objektivno upravičen dvom o sodnikovi nepristranskosti (t. i. objektivni test).
[12]
V zvezi s tem je upošteven tudi videz nepristranskosti.
[13]
Ni dovolj, da sodišče pravično odloči, ampak mora biti odločitev sodišča tudi dojeta kot pravična.
[14]
Pri tej presoji je stališče pritožnika, ki zatrjuje pristranskost sodnika, pomembno, a ne odločilno, saj mora biti dvom o nepristranskosti sodnika objektivno utemeljen.
[15]
Po praksi ESČP je lahko objektivna nepristranskost okrnjena v dveh položajih: (1) kadar sodnik v postopku nastopa še v drugi, s sodniško nezdružljivi vlogi ali kadar je z osebo, ki takšno vlogo opravlja, v hierarhični ali kakšni drugi povezavi, čeprav sodnikovemu osebnemu obnašanju v konkretni zadevi ni mogoče ničesar očitati (položaj funkcionalne narave); in (2) kadar sodnik v konkretnem primeru ravna na način, ki vzbuja objektivno upravičen dvom o njegovi nepristranskosti. V slednjem primeru je sodnikovo ravnanje sicer lahko razlog tudi za dvom o subjektivnem vidiku nepristranskosti (položaj osebne narave).
[16]
8. Tako Ustavno sodišče
[17]
kot ESČP
[18]
sta torej že večkrat ugotovili, da je objektivna nepristranskost sodišča lahko okrnjena, kadar isti sodnik sodeluje v različnih fazah sodnega postopka
.
Kot izhaja iz sodne prakse ESČP, gre v takšni dejstveni situaciji za vprašanje zagotavljanja nepristranskega sojenja z vidika presoje oziroma ocene funkcionalnih okoliščin. To vprašanje se med drugim pojavi, kadar v sodnem postopku ena oseba izvaja različne funkcije (npr. preiskovalni sodnik, ki je odločal v fazi preiskave, kasneje odloča o priporu ali o glavni stvari v zadevi), ko pride do hierarhične ali drugačne povezave med dvema osebama, ki sta vpleteni v isti sodni postopek (npr. ena in ista oseba je bila najprej tožilec, potem pa sodnik).
V zvezi s tem je ESČP že večkrat poudarilo, da je treba vprašanje, ali je sodelovanje istega sodnika v različnih fazah sodnega postopka skladno z
zahtevo po nepristranskem sojenju, vedno presojati od primera do primera, ob upoštevanju okoliščin posamezne zadeve.
[19]
Zgolj dejstvo, da je sodnik sodeloval pri sprejemanju odločitev v predhodnih fazah postopka, samo po sebi še ne vzbuja dvoma o njegovi nepristranskosti. Odločilna sta cilj in narava ukrepov, ki jih je posamezni sodnik sprejel pred sojenjem. Pri tem tudi vnaprejšnje natančno poznavanje primera ali predhodna analiza informacij o zadevi še ne pomenita, da bo sodnik pri sojenju pristranski, če končno odločitev sprejme na podlagi izvedenih dokazov in slišanih argumentov strank na glavni obravnavi.
[20]
Poleg tega je treba presoditi, ali je zveza med vsebinskimi odločitvami sodnika v posameznih fazah sodnega postopka tako tesna, da vzbuja dvom o njegovi nepristranskosti.
[21]
9. V zadevi pritožnika pa je bilo treba oceniti, ali dejanska procesna situacija, ko je v senatu Vrhovnega sodišča sodelovala tudi sodnica, ki je zoper pritožnika odločala že v prejšnjem postopku, napolnjuje zakonsko določeno prepoved sodelovanja sodnika pri odločanju v postopku z zahtevo za obnovo kazenskega postopka iz tretjega odstavka 412. člena ZKP in zato zahteva njegovo izločitev iz postopka odločanja. Ustavno sodišče je moralo presoditi, ali je Vrhovno sodišče v sestavi senata, v kateri je odločilo z izpodbijano sodbo, pritožniku zagotovilo njegovo pravico do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
10. V slovenskem pravnem redu so zakonske določbe o izločitvi sodnika neposredno namenjene uresničevanju človekove pravice do nepristranskega sojenja. Zato lahko morebitne kršitve v zvezi s tem na podlagi ustavne pritožbe presoja tudi Ustavno sodišče.
[22]
To seveda ne pomeni, da lahko Ustavno sodišče v smislu polne instančne presoje ugotavlja, ali je odločitev sodišča pravilna in zakonita. Ustavno sodišče lahko med drugim presoja: (1) ali je sodišče zakonski določbi z razlago dalo takšno vsebino, ki je nezdružljiva s pravico iz prvega odstavka 23. člena Ustave, oziroma (2) kot je to v konkretnem primeru, opravi presojo, ali je Vrhovno sodišče glede na zahtevo oziroma prepoved iz tretjega odstavka 412. člena ZKP zagotavljalo objektivni videz nepristranskosti sojenja. Povedano drugače, ali je bil, ob upoštevnem dejstvu, da je sodnica, ki je v senatu Vrhovnega sodišča odločala o zahtevi za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno odločitev o zavrženju zahteve za obnovo pravnomočno končanega kazenskega postopka, sodelovala že pri odločanju o pritožbi zoper prvostopenjsko obsodilno sodbo pritožnika v prejšnjem postopku, katerega obnova je bila predlagana, dejansko podan upravičen dvom o njeni nepristranskosti.
11. Izpodbijana sodba Vrhovnega sodišča je bila izdana v postopku odločanja o zahtevi za obnovo pravnomočno končanega kazenskega postopka. Odločanje o zahtevi za obnovo kazenskega postopka je odločanje sodišča o tem, ali se sme kazenski postopek, ki je bil končan s pravnomočno sodbo, obnoviti. Zahteva za obnovo kazenskega postopka je izredno pravno sredstvo, s katerim se zaradi obstoja novih dejstev ali novih dokazov (praviloma) izpodbija dejansko stanje, ugotovljeno s pravnomočno odločbo, ali se zahteva sprememba kazni. Po naravi stvari je zahteva za obnovo kazenskega postopka torej usmerjena v spremembo dejanskega stanja, ki je ugotovljeno v pravnomočni sodbi, posledično pa tudi v spremembo uporabe kazenskega zakona in drugačno odločbo o kazenski sankciji. O zahtevi za obnovo kazenskega postopka odloča senat (šesti odstavek 25. člena ZKP) sodišča, ki je v prejšnjem postopku sodilo na prvi stopnji (prvi odstavek 412. člena ZKP). Postopek obnove kazenskega postopka ima tri faze. Prva faza je postopek, v katerem sodišče opravi preizkus dovoljenosti zahteve za obnovo kazenskega postopka; gre za formalni preizkus (prvi odstavek 413. člena ZKP). Druga faza je preizkus utemeljenosti zahteve za obnovo kazenskega postopka; gre za materialni oziroma meritorni preizkus (drugi in tretji odstavek 413. člena ZKP). Tretja faza pa je izvedba novega postopka (415. člen ZKP).
12.
Vse zahteve po nepristranskem odločanju, kot izhajajo iz prvega odstavka 23. člena Ustave, je treba spoštovati tudi
v postopku odločanja o zahtevi za obnovo kazenskega postopka
. Eden glavnih institutov, ki zagotavljajo pravico do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave, je institut izločitve sodnika. Primere, kdaj sodnik ne sme opravljati sodniške dolžnosti, najprej določa prvi odstavek 39. člena ZKP.
V skladu z navedeno določbo sodnik oziroma sodnik porotnik ne sme opravljati sodniške dolžnosti: 1. če je s kaznivim dejanjem oškodovan; 2. če je ali je bil z obdolžencem, njegovim zagovornikom, tožilcem ali oškodovancem, njegovim zakonitim zastopnikom ali pooblaščencem v zakonski zvezi ali zunajzakonski skupnosti ali v krvnem sorodstvu v ravni vrsti do kateregakoli kolena, v stranski vrsti do četrtega kolena ali v svaštvu do drugega kolena; 3. če je ali je bil z obdolžencem, njegovim zagovornikom, tožilcem ali oškodovancem v razmerju skrbnika, oskrbovanca, posvojitelja, posvojenca, rejnika ali rejenca; 4. če je v isti kazenski zadevi sodeloval kot tožilec, zagovornik, zakoniti zastopnik ali pooblaščenec oškodovanca oziroma tožilca ali če je bil zaslišan kot priča ali kot izvedenec; 5. če je v isti kazenski zadevi sodeloval pri izdaji odločbe nižjega sodišča ali je pri istem sodišču sodeloval pri izdaji odločbe, ki se izpodbija s pritožbo ali z zahtevo za varstvo zakonitosti; 6. če so podane okoliščine, ki vzbujajo dvom o njegovi nepristranskosti.
Določba o prepovedi sodelovanja sodnika pri odločanju, in sicer pri odločanju o tem, ali se obnova kazenskega postopka dovoli ali ne, je tudi v XXIV. poglavju ZKP med določbami, ki se nanašajo na obnovo kazenskega postopka. Tretji odstavek 412. člena ZKP določa: "Pri odločanju o zahtevi v senatu ne more sodelovati sodnik, ki je sodeloval pri sodbi v prejšnjem postopku."
13. V odločbi št. Up-2422/08 je Ustavno sodišče presojalo stališče Vrhovnega sodišča, sprejeto na podlagi tretjega odstavka 412. člena ZKP v zvezi z dovoljenostjo sodelovanja sodnika, ki je pred tem odločal v kazenskem postopku zoper pritožnika (ta sodnik je odločal v zunajobravnavnem senatu, ki je odločal o ugovoru zoper obtožbo in o predlogih državnega tožilca za odreditev pripora), kasneje pa v senatu sodišča prve stopnje, ki je odločal o dovoljenosti zahteve za obnovo kazenskega postopka.
[23]
Po stališču Vrhovnega sodišča ta sodnik ni sodeloval pri izdaji sodbe v prejšnjem postopku. Ustavno sodišče je ocenilo, da je Vrhovno sodišče s takšno razlago tretjega odstavka 412. člena ZKP, in ne da bi pri tem upoštevalo 39. člen ZKP, sprejelo stališče, ki je z vidika pravice iz prvega odstavka 23. člena Ustave nesprejemljivo.
[24]
14. Stališče, kakšno je razmerje med 39. členom ZKP in tretjim odstavkom 412. člena ZKP, je Ustavno sodišče sprejelo v odločbi št. Up-2422/08. V navedeni odločbi je najprej navedlo, da v kazenskem postopku institut izločitve sodnika ureja 39. člen ZKP, iz katerega je razvidno, kdaj sodnik zaradi določenih objektivnih ali subjektivnih okoliščin ne bi mogel biti nepristranski,
[25]
in da tudi tretji odstavek 412. člena ZKP ureja primer, kdaj sodnik ne more opravljati sodniške funkcije. Ustavno sodišče je sprejelo stališče, da tretji odstavek 412. člena ZKP v razmerju do 39. člena ZKP ni v odnosu specialnosti (
lex specialis
) in je zato treba šteti, da tretji odstavek 412. člena ZKP ne določa posebnega izločitvenega razloga namesto tistih iz 39. člena ZKP, ampak ureja le dodaten izključitveni razlog, ki nastopi šele potem, ko je izdana prvostopenjska sodba. Drugačna razlaga bi po oceni Ustavnega sodišča pomenila, da v postopku odločanja o obnovi kazenskega postopka niso spoštovane vse zahteve po nepristranskem odločanju, kot izhajajo iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
[26]
15. V postopku odločanja o zahtevi za obnovo kazenskega postopka veljajo torej vsi izločitveni razlogi iz 39. člena ZKP. To najprej pomeni, da tak sodnik, ki zaradi obstoja razloga iz 39. člena ZKP ne bi smel sodelovati pri izdaji sodbe na prvi stopnji, ne bi smel sodelovati niti v postopku odločanja o zahtevi za obnovo kazenskega postopka v senatu iz prvega odstavka 412. člena ZKP.
[27]
Tudi procesna doktrina zastopa stališče,
[28]
da je izkustveno mogoče, da bi sodnik, ki je sprejel ali potrdil obsodilno sodbo, favoriziral zavrženje ali zavrnitev zahteve za obnovo kazenskega postopka, zato ZKP v tretjem odstavku 412. člena določa, da pri odločanju o zahtevi v senatu ne more sodelovati sodnik, ki je sodeloval pri sojenju v prejšnjem postopku. To pravilo naj bi veljalo tudi za sodnika posameznika glede odločanja o obnovi pravnomočno zaključenega kazenskega postopka pred okrajnim sodiščem. Iz starejše sodne prakse Vrhovnega sodišča izhaja,
[29]
da se prepoved iz tretjega odstavka 412. člena ZKP nanaša le na sodnika, ki je sodil na prvi stopnji, ne pa tudi na sodnika pritožbenega sodišča, ki je odločal o pritožbi zoper sodbo, sprejeto v prvotnem postopku. V novejši sodni praski pa je Vrhovno sodišče od tega stališča odstopilo. Sprejelo je stališče,
[30]
da je namen tretjega odstavka 412. člena ZKP preprečiti, da bi o obnovi kazenskega postopka odločali sodniki, ki so odločali o pritožbi zoper sodbo, sprejeto v prvotnem sojenju, če so na seji ali glavni obravnavi odločali tudi o dejanskih vprašanjih.
16. V obravnavani zadevi je treba najprej ugotoviti, ali je glede na fazo postopka, v kateri je bila izdana izpodbijana sodba Vrhovnega sodišča, upošteven tretji odstavek 412. člena ZKP. V primeru pritrdilnega odgovora pa je treba nadalje oceniti,
ali je Vrhovno sodišče v sestavi senata, v kateri je odločilo z izpodbijano sodbo, pritožniku zagotovilo njegovo pravico do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
17. O zahtevi za obnovo kazenskega postopka odloča senat (šesti odstavek 25. člena ZKP) sodišča, ki je v prejšnjem postopku sodilo na prvi stopnji (prvi odstavek 412. člena ZKP). Po tretjem odstavku
412. člena ZKP pri odločanju o zahtevi v senatu ne more sodelovati sodnik, ki je sodeloval pri sodbi v prejšnjem postopku.
Kot je bilo že pojasnjeno, je odločanje o zahtevi za obnovo kazenskega postopka mogoče razdeliti v tri faze. Člen 412 ZKP in s tem tudi njegov tretji odstavek je med drugim upošteven vsaj v prvi fazi, torej v fazi odločanja o tem, ali bo sodišče zahtevo za obnovo kazenskega postopka dovolilo ali ne. Če sodišče prve stopnje v fazi odločanja o dovoljenosti zahteve za obnovo kazenskega postopka zahtevo za obnovo kazenskega postopka zavrže, je zoper sklep o zavrženju zahteve dovoljeno vložiti pritožbo, o kateri odloča višje sodišče (prvi odstavek 399. člena in prvi odstavek 402. člena ZKP). Pri formalnem preizkusu sme sodišče zahtevo zavreči tudi iz razloga, ki že posega v vprašanje utemeljenosti zahteve za obnovo kazenskega postopka. Gre za oceno sodišča, da dejstva in dokazi očitno niso taki, da bi se na njihovi podlagi mogla dovoliti obnova kazenskega postopka.
[31]
Zoper pravnomočni sklep o zavrženju je mogoče vložiti tudi zahtevo za varstvo zakonitosti. O njej Vrhovno sodišče odloča le, če je pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju. To pomeni, da se prva faza, torej faza, v kateri se konča odločanje o dovoljenosti zahteve za obnovo kazenskega postopka, v določenih primerih lahko zaključi tudi z odločanjem Vrhovnega sodišča in ne že s pravnomočnostjo odločitve o zavrženju ali zavrnitvijo zahteve za obnovo kazenskega postopka. V skladu z namensko in sistemsko razlago ter ob upoštevanju posameznih faz, z določenimi načini odločanja o dovoljenosti zahteve za obnovo kazenskega postopka, morajo zato zahteve o prepovedi sodelovanja sodnika pri odločanju, ki veljajo za sestavo senata iz šestega odstavka 25. člena ZKP, veljati tudi za sestavo senata Vrhovnega sodišča, če se še vedno odloča o tem, ali se bo zahteva za obnovo kazenskega postopka dovolila ali ne. Drugačna razlaga od te bi pomenila, da posameznikom pravica iz prvega odstavka 23. člena Ustave v fazi odločanja o dovoljenosti zahteve za obnovo kazenskega postopka ni zagotovljena v celoti.
18. Vrhovno sodišče je v zadevi pritožnika odločalo o zahtevi za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno odločitev o zavrženju zahteve za obnovo kazenskega postopka. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je Vrhovno sodišče najprej ugotovilo, da zahteva za varstvo zakonitosti odpira pravno vprašanje, ki je pomembno za zagotovitev enotne uporabe prava,
[32]
zato je zahtevo za varstvo zakonitosti sprejelo v obravnavo.
[33]
Po opravljeni presoji je Vrhovno sodišče potrdilo oceno nižjih sodišč, da v zahtevi za obnovo kazenskega postopka predlagani dokazi in dejstva niso takšni, da bi postala vprašljiva ugotovitev pravnomočne sodbe v zvezi z obsojenčevo (pritožnikovo) krivdo za očitano kaznivo dejanje.
[34]
Zahtevo za varstvo zakonitosti, vloženo zoper pravnomočno odločitev o zavrženju zahteve za obnovo kazenskega postopka, je Vrhovno sodišče zavrnilo. Tudi v obravnavani zadevi je Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo izdalo pri odločanju o zahtevi za obnovo kazenskega postopka, in sicer v fazi postopka, v kateri se je še vedno odločalo o tem, ali se zahteva za obnovo kazenskega postopka dovoli ali ne. To pomeni, da je bila za odločanje senata Vrhovnega sodišča o zahtevi za varstvo zakonitosti, vloženi zoper pravnomočno odločitev o zavrženju zahteve za obnovo kazenskega postopka, upoštevna tudi vsebina določbe tretjega odstavka 412. člena ZKP.
19. Ustavno sodišče je moralo zato oceniti še, ali je Vrhovno sodišče v sestavi senata, v kateri je bilo odločeno z izpodbijano sodbo, pritožniku zagotovilo njegovo pravico do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
20. Zadeva pritožnika se razlikuje od zadeve št. Up-2422/08 v tem, da je v slednji Ustavno sodišče z vidika zahtev iz prvega odstavka 23. člena Ustave ocenjevalo stališče Vrhovnega sodišča glede razlage tretjega odstavka 412. člena ZKP. V obravnavani zadevi stališča Vrhovnega sodišča ni. Pri tem se Ustavno sodišče ni spuščalo v ugotavljanje, ali je Vrhovno sodišče spregledalo tretji odstavek 412. člena ZKP oziroma zakaj stališča s tega vidika ni sprejelo; to za odločitev ni bilo niti potrebno niti pomembno. Ob upoštevni trditveni podlagi pritožnika je moralo Ustavno sodišče oceniti,
ali dejanska procesna situacija, ko je v senatu Vrhovnega sodišča sodelovala tudi sodnica, ki je zoper pritožnika odločala v prejšnjem postopku, napolnjuje zakonsko določeno prepoved sodelovanja sodnika iz tretjega odstavka 412. člena ZKP.
V primeru pritožnika so za odločitev upoštevne naslednje dejanske okoliščine konkretnega primera. Iz ustavni pritožbi priložene
sodbe Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 26697/2021 z dne 27. 11. 2013
izhaja, da je sodnica Marjeta Švab Širok odločala o pritožbi tega pritožnika zoper prvostopenjsko obsodilno sodbo.
[35]
Navedeno pa pomeni, da je sodnica Marjeta Švab Širok sodelovala pri sodbi v prejšnjem postopku zoper istega pritožnika.
21. Iz izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča izhaja, da je tudi v senatu Vrhovnega sodišča sodelovala sodnica Marjeta Švab Širok. Ista sodnica je torej v prejšnjem postopku odločala o pritožbi pritožnikove zagovornice zoper prvostopenjsko obsodbo pritožnika, kasneje pa je odločala tudi v senatu Vrhovnega sodišča, ki je z izpodbijano sodbo odločil o zahtevi za varstvo zakonitosti, v prvi fazi postopka, ko se je še vedno odločalo o dovolitvi obnove kazenskega postopka. To pomeni, da v konkretnem primeru sodnica Marjeta Švab Širok zato v senatu Vrhovnega sodišča ne bi smela sodelovati. S tem, ko je v prejšnjem postopku odločala o pritožbi zoper prvostopenjsko (ob)sodbo tega istega pritožnika, je torej sodelovala pri sodbi v prejšnjem postopku, s čimer je bil podan izločitveni razlog iz tretjega odstavka 412. člena ZKP. Zato bi morala biti iz postopka odločanja v senatu Vrhovnega sodišča izločena. Glede na navedeno Ustavno sodišče ocenjuje, da Vrhovno sodišče pri odločanju z izpodbijano sodbo ni zagotavljalo objektivnega videza nepristranskosti sojenja. Zato je bila pritožniku v postopku odločanja pred Vrhovnim sodiščem kršena njegova pravica do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
22. Ker je Ustavno sodišče ugotovilo kršitev pravice iz prvega odstavka 23. člena Ustave, je izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča razveljavilo in zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču, to pa bo moralo novo sojenje izvesti v spremenjeni sestavi senata.
23. Ob takšni ugotovitvi se Ustavno sodišče v presojo drugih očitkov praviloma ne spušča. V obravnavani zadevi pa jih s to ustavno pritožbo tudi ne bi bilo mogoče presojati. Drugi očitki, s katerimi pritožnik zatrjuje kršitev človekovih pravic, se namreč nanašajo na postopek, ki je tekel pred pravnomočno obsodbo, zato tudi ne morejo biti predmet ocene v postopku, v katerem se z vloženo ustavno pritožbo ocenjuje sodna odločba, izdana v postopku odločanja o dovolitvi zahteve za obnovo kazenskega postopka.
C.
24. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnici in sodniki dr. Matej Accetto,
Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA)
, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Rok Svetlič in dr. Katja Šugman Stubbs. Sodnik Marko Šorli je bil pri odločanju o tej zadevi izločen. Ustavno sodišče je o
dločbo sprejelo s šestimi glasovi proti enemu. Proti je glasovala sodnica Kogovšek Šalamon, ki je dala odklonilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Višje sodišče je z navedeno sodbo odločilo o pritožbi pritožnikove zagovornice zoper prvostopenjsko obsodilno sodbo, s katero je bil pritožnik spoznan za krivega kaznivega dejanja uboja po prvem odstavku 115. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20, 91/20, 95/21, 186/21 in 16/23 – KZ-1). Prvostopenjsko sodišče je pritožniku izreklo kazen dvanajst let zapora in mu naložilo plačilo premoženjskopravnega zahtevka v višini 15.000,00 EUR. Višje sodišče je s sodbo z dne 27. 11. 2013 pritožbi pritožnikove zagovornice delno ugodilo in izpodbijano prvostopenjsko sodbo v odločbi o premoženjskopravnem zahtevku spremenilo tako, da je višino premoženjskopravnega zahtevka znižalo in pritožniku določilo plačilo v višini 10.000,00 EUR. V preostalem delu je pritožbo pritožnikove zagovornice zavrnilo in v nespremenjenih delih potrdilo prvostopenjsko sodbo.
[2]
Pritožnik se sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
De Cubber proti Belgiji
z dne 26. 10. 1984, v kateri naj bi ESČP opozorilo tako na subjektivni kot  na objektivni vidik, na zunanjo pojavnost nepristranskosti.
[3]
Pritožnik se sklicuje na odločbe Ustavnega sodišča št. Up-217/15 z dne 7. 7. 2016 (Uradni list RS, št. 51/16, in OdlUS XXI, 35), št. Up-879/14 z dne 20. 4. 2015 (Uradni list RS, št. 30/15, in OdlUS XXI, 13), št. Up-365/05 z dne 6. 7. 2006 (Uradni list RS, št. 76/06, in OdlUS XV, 93) in št. Up-2422/08 z dne 1. 7. 2010 (Uradni list RS, št. 61/10).
[4]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-92/96 z dne 21. 3. 2002 (Uradni list RS, št. 32/02, in OdlUS XI, 45), 16. točka obrazložitve.
[5]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-149/99 z dne 3. 4. 2003 (Uradni list RS, št. 44/03, in OdlUS XII, 25), 7. točka obrazložitve, št. Up-346/04 z dne 11. 10. 2006 (Uradni list RS, št. 112/06), 6. točka obrazložitve, in št. Up-799/13 z dne 22. 1. 2015 (Uradni list RS, št. 9/15, in OdlUS XXI, 9), 9. in 10. točka obrazložitve. V zvezi s tem glej tudi A. Galič, Ustavno civilno procesno pravo, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 418–422. Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-185/14, U-I-51/16 z dne 28. 9. 2016 (Uradni list RS, št. 65/16, in OdlUS XXI, 27), 10. točka obrazložitve.
[6]
Odločbi Ustavnega sodišča št. Up-365/05, 5. točka obrazložitve, in št. Up-2422/08 z dne 1. 7. 2010 (Uradni list RS, št. 61/10), 8. točka obrazložitve.
[7]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-346/04, 6. točka obrazložitve.
[8]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-185/14, U-I-51/16, 10. točka obrazložitve, št. U-I-445/18 z dne 14. 10. 2021 (Uradni list RS, št. 178/21, in OdlUS XXVI, 34), 19. točka obrazložitve, in št. Up-754/19 z dne 10. 11. 2022, 8. točka obrazložitve.
[9]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-185/14, U-I-51/16, 10. točka obrazložitve.
[10]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-217/15, 17. točka obrazložitve.
[11]
Sodbi ESČP v zadevah
Piersack proti Belgiji
z dne 1. 10. 1982, 30. točka obrazložitve, in
Grieves proti Združenemu kraljestvu
z dne 16. 12. 2003, 69. točka obrazložitve.
[12]
Glej sodbo ESČP v zadevi
Kyprianou proti Cipru
z dne 15. 12. 2005, 118.–121. točka obrazložitve.
[13]
Sodbi ESČP v zadevah
Castillo Algar proti Španiji
z dne 28. 10. 1998, 45. točka obrazložitve, in
Morel proti Franciji
z dne 6. 6. 2000, 42. točka obrazložitve.
[14]
Sodba ESČP v zadevi
Poppe proti Nizozemski
z dne 24. 3. 2009, 25. točka obrazložitve.
[15]
Sodbi ESČP v zadevah
Ferrantelli in Santangelo proti Italiji
z dne 7. 8. 1996, 58. točka obrazložitve, in
Wettstein proti Švici
z dne 21. 12. 2000, 44. točka obrazložitve.
[16]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-185/14, U-I-51/16, 10. točka obrazložitve, opomba 4.
[17]
Glej npr. odločbe Ustavnega sodišča št. Up-2422/08, št. Up-52/99 z dne 21. 11. 2002 (Uradni list RS, št. 105/02, in OdlUS XI, 285) in št. Up-57/14 z dne 26. 1. 2017.
[18]
Glej npr. sodbe ESČP v zadevah
Indra proti Slovaški
z dne 1. 2. 2005,
De Haan proti Nizozemski
z dne 26. 8. 1997,
Driza proti Albaniji
z dne 13. 11. 2007,
Peruš proti Sloveniji
z dne 27. 9. 2012 in
Fazli Aslaner proti Turčiji
z dne 4. 3. 2014.
[19]
Glej npr. sodbi ESČP v zadevah
San Leonard Band Club proti Malti
z dne 29. 7. 2004, 62. točka obrazložitve, in
Pasquini proti San Marinu
z dne 2. 5. 2019, 148. točka obrazložitve.
[20]
Glej npr. sodbo ESČP v zadevi
Morel proti Franciji
.
[21]
Glej npr. sodbo ESČP v zadevi
Toziczka proti Poljski
z dne 24. 7. 2012, 36. točka obrazložitve in citirana sodna praksa.
[22]
Podobno Ustavno sodišče tudi v odločbi št. Up-52/99.
[23]
Vrhovno sodišče je zavrnilo očitek o kršitvi tretjega odstavka 412. člena ZKP, ki ga je pritožnik uveljavljal v zahtevi za varstvo zakonitosti. Sprejelo je naslednje stališče: "Po tretjem odstavku 412. člena ZKP pri odločanju o zahtevi za obnovo postopka v senatu ne more sodelovati sodnik, ki je sodeloval pri sodbi v prejšnjem postopku. Kršitev te določbe lahko stori le sodišče prve stopnje, ne pa, kot napačno uveljavlja vložnik, sodišče druge stopnje. Ne glede na to Vrhovno sodišče ugotavlja, da tudi ta kršitev ni podana. Sodnik dr. Dežman je v rednem kazenskem postopku sodeloval v zunajobravnavnem senatu sodišča prve stopnje, ki je odločal o ugovoru zoper obtožnico glede kaznivega dejanja zlorabe bančne ali kreditne kartice po drugem odstavku v zvezi s prvim odstavkom 253. člena ZKP (pravilno KZ) ter o predlogih državnega tožilca za odreditev pripora. Navedeni sodnik torej ni sodeloval pri izdaji sodbe v prejšnjem postopku."
[24]
V 17. točki obrazložitve odločbe št. Up-2422/08
je Ustavno sodišče navedlo: "Primer, ko pri sodniku obstaja že eden od izločitvenih (izključitvenih) razlogov, zaradi katerega bi moral biti izločen od sojenja na glavni obravnavi, je z vidika zahtev iz prvega odstavka 23. člena Ustave namreč enak primeru, ko sodišče na podlagi tretjega odstavka 412. člena ZKP ocenjuje, ali je sodnik (član senata, ki odloča o zahtevi pritožnika za obnovo kazenskega postopka) sodeloval pri sodbi v prejšnjem postopku. Logično je, da iz istega razloga, zaradi katerega sodnik v konkretnem primeru ne bi smel sodelovati pri izdaji sodbe na prvi stopnji, tudi ne bi smel sodelovati v senatu iz prvega odstavka 412. člena ZKP. Vrhovno sodišče mora zato pri razlagi tretjega odstavka 412. člena ZKP upoštevati tudi razloge iz 39. člena ZKP, zaradi obstoja katerih sodnik sploh ne bi smel opravljati sodniške dolžnosti kot sodnik, ki na glavni obravnavi odloča o zadevi. Če pa bi na strani takšnega sodnika obstajale okoliščine, zaradi katerih ta sploh ne bi smel sodelovati pri izdaji sodbe na prvi stopnji, kar je tudi v primeru pritožnika, takšen sodnik iz istih razlogov tudi ne bi smel sodelovati v senatu iz prvega odstavka 412. člena ZKP. Ker Vrhovno sodišče navedenim zahtevam ni sledilo, je določbe ZKP razlagalo v neskladju s pritožnikovo pravico do nepristranskega sojenja in s tem kršilo prvi odstavek 23. člena Ustave."
[25]
Glej prav tam, 11. točka obrazložitve.
[26]
Glej prav tam, 12. točka obrazložitve.
[27]
Glej prav tam, 17. točka obrazložitve.
[28]
K. Merc v: M. Šepec (ur.) Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, 3. knjiga (406. do 566. člen), Lexpera, GV Založba, Ljubljana 2023, str. 48.
[29]
Glej npr. sodbe Vrhovnega sodišča št. I Ips 199/2008 z dne 11. 7. 2008, 7. točka obrazložitve, št. I Ips 332/2009 z dne 4. 2. 2010, 9. točka obrazložitve, in št. I kr 10796/2009 z dne 26. 11. 2015, 5. točka obrazložitve.
[30]
Glej sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 16065/2015 z dne 13. 7. 2017, 15.–17. točka obrazložitve.
[31]
Tak je bil tudi primer pritožnika.
[32]
Kot takšno vprašanje je Vrhovno sodišče prepoznalo navedbo pritožnika o tem, da je šele v drugem kazenskem postopku spremenil svoj zagovor, da v kazenskem postopku, katerega obnovo predlaga, očitanega kaznivega dejanja uboja ni storil on (šlo je torej za kasneje spremenjen zagovor pritožnika). Pritožnik naj bi pojasnil, da v kazenskem postopku, v katerem je bil spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja uboja, tega v svojem zagovoru ni navedel, ker naj bi takrat ščitil Kato Banfi, ki je bila njegova partnerka.
[33]
Šlo je torej za dopuščeno zahtevo za varstvo zakonitosti.
[34]
Glej sodbo Vrhovnega sodišča z dne 20. 1. 1022, 10.–14. točka obrazložitve.
[35]
Iz sodbe Višjega sodišča v Ljubljani št. II Kp 26697/2021 z dne 27. 11. 2013 pa med drugim izhaja tudi, da je bila pritožba vložena zaradi napačne uporabe prava ter razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.
⇒
Up-471/22-22
11
. 11. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. NEŽE KOGOVŠEK ŠALAMON
K ODLOČBI ŠT.
Up-471/22
Z DNE 23. 10. 2025
Problem nerazjasnjenosti ustavnih standardov na področju izločanja sodnikov pri odločanju o dovolitvi obnove sodnega postopka
1. Odločbe št. Up-471/22 nisem podprla, saj se ne strinjam z njenimi nosilnimi razlogi. Najprej poudarjam, da je Ustavno sodišče o vprašanju nepristranskosti sojenja v kontekstu odločanja o obnovi postopka že odločalo v upravnopravni zadevi št.
Up-1625/18, U-I-519/18 z dne 11. 11. 2021
. Takrat ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, saj je zavzelo stališče, da obnova "ni namenjena popravljanju napak, temveč dopolnjevanju postopka, ter da se v postopku obnove presoja zgolj to, ali naj se postopek dopolni, in ne zakonitost izdane odločbe, ki je predmet zahteve za obnovo".
[1]
V zadevi št. Up-471/22 pa se na to stališče ni oprlo, saj naj zadevi ne bi bili primerljivi. Sama menim drugače, in sicer, da je med zadevama mogoče potegniti vzporednico, saj gre v obeh za vprašanje dopustnosti sodelovanja sodnika pri odločanju o dovolitvi obnove sodnega postopka. Večina je, nasprotno, menila, da so standardi izločanja sodnikov v kazenskem postopku strožji, kar je utemeljila s tem, da so v Zakonu o kazenskem postopku (ZKP)
[2]
v 412. členu opredeljene dodatne določbe v zvezi z obveznostjo izločanja sodnika v postopku odločanja o zahtevi za obnovo. Sama menim, da to dejstvo ni zadosten razlog za odstop od stališča, zavzetega v upravnopravni zadevi št. Up-1625/18, U-I-519/18.
2. Nadalje menim, da je razlaga tretjega odstavka 412. člena ZKP, na kateri temelji odločba, napačna. Določba se glasi: "Pri odločanju o zahtevi v senatu ne more sodelovati sodnik, ki je sodeloval pri sodbi v prejšnjem postopku." Tako "zahteva" kot "senat" sta opredeljena v prvem odstavku 412. člena ZKP. Pomen obeh izrazov je jasen: "senat" je zunajobravnavni senat sodišča prve stopnje, ki je odločalo v prvotnem postopku, "zahteva" pa je samo zahteva za obnovo postopka in ne pritožba kakor tudi ne zahteva za varstvo zakonitosti. O zahtevi za obnovo postopka ne sme odločati nobeno drugo sodišče kot sodišče prve stopnje. Tretji odstavek 412. člena ZKP se torej izrecno nanaša izključno na vprašanje, kdo (ne) sme odločati o zahtevi za obnovo na prvi stopnji. Na ostale stopnje se ta določba ne nanaša. Razlaga večine je torej razširila pomen besedne zveze "pri odločanju o zahtevi v senatu" tako, da se nanaša še na tretjo stopnjo – vrhovne sodnike, ki sploh ne odločajo o zahtevi za obnovo, ampak odločajo o zahtevi za varstvo zakonitosti zoper procesni sklep o zavrženju zahteve za obnovo. Glede na navedeno menim, da Vrhovno sodišče ni kršilo pravice pritožnika do nepristranskega sojenja iz prvega odstavka 23. člena Ustave.
3. Taka razlaga (ki jo podpirata tako jezikovna kot sistemska metoda) je po mojem mnenju ustavnoskladna in tudi edina možna, povsem skladna pa je tudi s sodno prakso ESČP, ki take izločitve ne zahteva. Stališče ESČP je, da zgolj dejstvo, da je sodnik sodeloval pri sprejemanju odločitev v predhodnih fazah postopka, samo po sebi ne vzbuja dvoma o njegovi nepristranskosti. Pri presoji sta odločilna cilj in narava ukrepov, ki jih je posamezni sodnik sprejel pred sojenjem.
[3]
To pomeni, da so usmeritve ESČP za take zadeve splošne in nacionalno sodišče napotujejo na presojo okoliščin konkretnega primera. Iz konkretnega primera št. Up-471/22 izhaja, da je sodnica v prvotnem postopku odločala o pritožbi, v postopku dovolitve obnove pa o zahtevi za varstvo zakonitosti zoper procesni sklep. Njeni sodelovanji v postopku sta bili oddaljeni in sta obravnavali povsem različna pravna vprašanja, v senatu Vrhovnega sodišča pa je sodelovala na način, ki ni v nasprotju s 412. členom ZKP. Opozoriti kaže tudi, da gre za postopek
dovolitve obnove
, to pa je izredno pravno sredstvo, namenjeno
dopolnjevanju postopka
,
ne
popravljanju lastnih napak
. Vse navedeno je pri presoji tega vprašanja z vidike stališč ESČP bistveno, slednje pa izločitve v takih primerih ne zahteva.
4. Postavlja se tudi vprašanje, zakaj tak standard uveljaviti ravno v postopkih dovolitve obnove, ni pa problematično, če je zadeva razveljavljena na Ustavnem sodišču in vrnjena v ponovno sojenje – v takih primerih isti sodniki lahko ponovno odločajo na vseh treh stopnjah. Vključno s četrto na Ustavnem sodišču. Ustavno sodišče (skladno s stališči ESČP) namreč dosledno vztraja na stališču, da predhodno odločanje istega ustavnega sodnika v isti zadevi v prejšnjem krogu ustavnega sojenja
[4]
ne pomeni, da se mora sodnik iz nadaljnjega sojenja izločiti. To stališče velja za vsa pravna področja ustavne presoje, tudi za kazenskopravno. Bi za postopke dovolitve obnove na kazenskem področju morali veljati drugačni standardi tudi za Ustavno sodišče? Zakaj samo na kazenskem področju in ne tudi na drugih področjih? Zakaj videz nepristranskosti ni kršen, če isti ustavni sodnik sodeluje tako v prvotnem kazenskem postopku na četrti stopnji kot tudi o ustavni pritožbi zoper odločitve rednih sodišč, ki obnove niso dovolila? Na ta vprašanja še nimamo odgovora, se pa na podlagi odločbe št. Up-471/22 vsekakor odpirajo.
5. Menim tudi, da z odločbo št. Up-471/22 Ustavno sodišče vzpostavlja standard, ki – če ga že vzpostavlja – bi moral biti eksplicitno zakonsko določen. Razlog za izločitev v takih primerih ne more biti odvisen od nepredvidljive teoretske razlage zakonske določbe, temveč mora biti opredeljen povsem določno v ZKP kot absolutni izključitveni razlog (
iudex inhabilis
). Takih razlogov ni mogoče subsumirati pod
iudex inhabilis
. V tem smislu je to še ena odločitev Ustavnega sodišča, s katero se zakon razlaga za nazaj, na način, ki ga v času odločanja sodišče ni moglo predvideti, saj je
contra legem
. Tudi tokrat gre opozoriti,
[5]
da če protiustavnost obstaja, obstaja že na ravni zakona, ne pa v odločanju sodišča. Za konsistentnost, učinkovitost in predvidljivost sodnih postopkov ni dobro, da Ustavno sodišče sistemska vprašanja (kakršno obravnavano nedvomno je) rešuje prek odločanja o individualnih pritožbah. Če je večina na Ustavnem sodišču zaznala neskladnost z Ustavo, bi morala po koneksiteti začeti postopek presoje ustavnosti 412. člena ZKP, izdati ugotovitveno odločbo ter zakonodajalcu naložiti, naj določbo dopolni skladno s pričakovanji Ustavnega sodišča, na način, da bo vsakemu sodniku vnaprej jasno, kdaj se mora izločiti. Žal je trend obraten, razlogi za obvezno izločanje sodnikov pa vedno bolj zamegljeni.
6. V tem smislu je za mojo odločitev, da odločbe ne podprem, relevanten tudi širši razmislek o standardih nepristranskega sojenja in izločanja sodnikov v kazenskih postopkih. O tem vprašanju je Ustavno sodišče odločalo tudi pred letom dni v znani odločbi št. Up-1038/21-13, Up-1044/21-19,
[6]
v kateri se je prvič ukvarjalo z obveznostjo izločitve sodnika, ki je predhodno sprejel sporazum o priznanju krivde enega od soobdolžencev, iz nadaljnjega kazenskega postopka. Ustavno sodišče se je pri sprejemu odločitve naslonilo na sodno prakso ESČP (npr. zadevi
Meng proti Nemčiji
[7]
in
Mucha proti Slovaški
[8]
iz leta 2021), za katero pa se je kasneje izkazalo, da ni ustaljena (glej zadevo
Bouša proti Češki
[9]
iz leta 2025, v kateri je drug senat ESČP odločil drugače). Še pred izidom te zadnje sodbe je bila Republika Slovenija v podobni zadevi tudi sama obsojena zaradi kršitve načela nepristranskosti sojenja (
Gorše proti Sloveniji
),
[10]
kar je takrat vsaj začasno pokazalo na pravilnost odločitve Ustavnega sodišča v zadevi št. Up-1038/21-13, Up-1044/21-19 z dne 20. 11. 2024. Po sodbi
Bouša
pa o tem ne moremo biti več povsem prepričani, na ustalitev sodne prakse pred ESČP − in s tem tudi na dokončno opredelitev ustavnega standarda v teh zadevah − pa bo očitno treba še počakati. Zakaj je ta kontekst pomemben? Ustavno sodišče je zaradi mednarodnih obveznosti Republike Slovenije zavezano spoštovati sodno prakso ESČP in poskrbeti za uresničevanje mednarodnih standardov v slovenskem pravnem redu. Za to si tudi vestno prizadeva, a če se ti standardi spreminjajo, to ni vedno enostavno. Še posebej zapleten položaj postane takrat, ko se zaradi sodne prakse ESČP zamaje domači kazenskopravni sistem, kasneje pa se izkaže, da to morda sploh ni bilo potrebno. V kontekstu pretresa, ki ga je doživel slovenski kazenskopravni sistem zaradi navedenega dogajanja, je novo ustavnosodno natezanje standardov na področju izločanja sodnikov lahko še nekoliko manj primerno.
7. Ustavno sodišče ima težko nalogo že takrat, ko ga k spremembam običajnega postopanja zaveže sodna praksa ESČP. Takrat velikokrat nima izbire in mora v svojih odločitvah odraziti zahteve ESČP. V zadevi št. Up-471/22 pa mu tega ni bilo treba. Večina na Ustavnem sodišču se je za poostritev pravnega standarda odločila sama, brez zunanje spodbude. K taki odločitvi nismo bili primorani niti po sodbah ESČP niti neposredno po Ustavi. Odločba št. Up-471/22 zagovarja po mojem mnenju pretirano visok standard, ki je izpeljan iz problematične razlage ustavnosodne presoje na najbolj restriktiven možen način. Iz vseh navedenih razlogov odločbe žal nisem mogla podpreti.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Sodnica
[1]
Sklep Ustavnega sodišča Republike Slovenije št. Up-1625/18, U-I-519/18 z dne 11. 11. 2021, 15. točka obrazložitve.
[2]
Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo in 53/24 – v nadaljevanju ZKP.
[3]
Glej sodbe ESČP v zadevah
Thomann proti Švici
z dne 10. 6. 1996,
San Leonard Band Club proti Malti
z dne 29. 7. 2004 in
Warsicka proti Poljski
z dne 16. 1. 2007.
[4]
Ustavno sodišče pogosto kot četrta instanca večkrat sodi v istih zadevah, ki so bile na Ustavnem sodišču razveljavljene, poslane v ponovno sojenje, po katerem so spet prispele na Ustavno sodišče. Prav tako Ustavno sodišče pogosto sodi najprej o ustavni pritožbi zoper začasno odredbo, kasneje pa v isti zadevi še o ustavni pritožbi zoper sodbe sodišč o stvari sami.
[5]
Na problematičnost vzpostavljanja sistemskih rešitev prek odločitev o individualnih ustavnih pritožbah pogosto opozarjam. Glej npr. Odklonilno ločeno mnenje sodnice N. K. Šalamon k odločbi št. Up-1253/23 z dne 13. 3. 2025.
[6]
Odločba Ustavnega sodišča Republike Slovenije št. Up-1038/21-13, Up-1044/21-19 z dne 20. 11. 2024.
[7]
Sodba ESČP v zadevi
Meng proti Nemčiji
z dne 16. 2. 2021.
[8]
Sodba ESČP v zadevi
Mucha proti Slovaški
z dne 25. 11. 2021.
[9]
Sodba ESČP v zadevi
Bouša proti Češki
z dne 26. 6. 2025.
[10]
Sodba ESČP v zadevi
Gorše proti Sloveniji
z dne 6. 3. 2025.