Up-626/21
Natisni
Opravilna št.:
Up-626/21
Datum odločitve:
3. 3. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.626.21
Akt:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 915/2020 z dne 23. 10. 2020 ter III. in IV. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 546/2018 z dne 8. 11. 2019
Izrek:
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 915/2020 z dne 23. 10. 2020 ter III. in IV. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 546/2018 z dne 8. 11. 2019 se razveljavita
in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
Evidenčni stavek:
Pravici pritožnikov do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo ustreza obveznost sodišča, da vse navedbe stranke upošteva, da pretehta njihovo relevantnost in dopustnost ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev lahko bistvenega pomena in so dopustne, v obrazložitvi tudi opredeli. Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti odločbe načeloma lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb, vendar to lahko velja le, če je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev in se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih navedb stranke. Z vidika vsebine in obsega dolžnosti sodišča do opredelitve do strankinih navedb in dolžnosti obrazložene sodne odločbe je pomembno tudi to, da sodišče nacionalne predpise razlaga ustavnoskladno, torej ob sprejetem izhodišču uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah tudi z njenim upoštevanjem v luči načela skladne razlage. Ker iz obrazložitve prvostopenjske sodbe ni mogoče razbrati, na kakšen način je bil izpolnjen standard pojasnilne dolžnosti v smislu zahtev te direktive, je prvostopenjsko sodišče kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse Sodišča Evropske unije ni izpolnjen. S tem je tudi drugostopenjsko sodišče kršili pravico iz 22. člena Ustave.
Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja predvideva Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, in ob upoštevanju meril Sodišča Evropske unije za presojo nepoštenosti tudi ni mogoče spregledati, da sta pritožnika v pritožbi med drugim opozarjala na strokovno kvalificirano poznavanje valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke, kar sta povezovala s ključnimi značilnostmi dolgoročne kreditne pogodbe v tuji valuti. Teh okoliščin ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno (s standardom profesionalne skrbnosti) objektivizirano zmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Omenjene trditve pritožnikov že na podlagi prvega odstavka 3. člena Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah in meril, ki jih je za njegovo razlago razvilo Sodišče Evropske unije, pomenijo upoštevne elemente presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Iz navedenega razloga omenjene navedbe pritožnikov niso nebistvene, očitno neutemeljene ali neupoštevne. Tudi s tem ko se pritožbeno sodišče pri obravnavi nepoštenosti, s katero je utemeljilo neupoštevnost neprenesenega drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, do navedenih vidikov ni opredelilo, je kršilo pravico pritožnikov do opredelitve iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.10 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev/odprava izpodbijanega akta in vrnitev v novo odločanje.
1.4.14.3 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stroški - Stroški postopka.
1.5.51.2.17 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločba senata. 2.1.3.2.2 - Viri ustavnega prava - Razredi - Sodna praksa - Mednarodna sodna praksa - Sodišče Evropskih skupnosti.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 34.1, 49.1, 59.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Miha Kovačič in Slavica Kovačič Knez, oba Kisovec
Datum vloge:
23. 7. 2021
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, druge rešitve
Dokument:
US34052
Dokument v PDF obliki:
Up-626-21.pdf
261 KB
Prenesite datoteko
Up-626/21-22
3. 3. 2025
ODLOČBA
Senat Ustavnega sodišča je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Mihe Kovačiča in Slavice Kovačič Knez, oba Kisovec, ki ju oba zastopa Odvetniška pisarna Robert Preininger, d. o. o., Šmarje pri Jelšah, na seji 3. marca 2025
odločil:
1.
Sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. II Cp 915/2020 z dne 23. 10. 2020 ter III. in IV. točka izreka sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani št. II P 546/2018 z dne 8. 11. 2019 se razveljavita
in zadeva se v tem obsegu vrne Okrožnemu sodišču v Ljubljani v ponovno odločanje.
2. Nasprotna udeleženka sama nosi svoje stroške postopka z ustavno pritožbo.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnika sta 14. 8. 2006 (v navadni pisni obliki) in 22. 8. 2006 (v obliki notarskega zapisa) kot solidarna kreditojemalca sklenila stanovanjsko kreditno pogodbo z valutno klavzulo v švicarskih frankih (v nadaljevanju CHF). V pravdi sta zahtevala ugotovitev ničnosti navedene kreditne pogodbe ter vrnitev zatrjevanih preplačil. Sodišče prve stopnje je njun tožbeni zahtevek zavrnilo. Kot upoštevno materialnopravno podlago za odločanje je opredelilo Zakon o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 77/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZPotK), Zakon o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZVPot), Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 83/01 – v nadaljevanju OZ) in Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21. 4. 1993 – v nadaljevanju Direktiva 93/13/EGS). V zvezi z razlago Direktive 93/13/EGS je sodišče prve stopnje poudarilo pomen sodne prakse Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) in med drugim posebej tudi sodb SEU v zadevah
Andriciuc in drugi
, C-186/16, z dne 20. 9. 2007 (v nadaljevanju zadeva
Andriciuc
) ter
OTP Bank in OTP Faktoring
, C-51/17, z dne 20. 9. 2018.
2. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da sta pritožnika (i) s kreditno pogodbo prevzela tveganje možnosti zvišanja kreditne obveznosti zaradi uresničitve tečajnega in obrestnega tveganja; (ii) bila kreditno sposobna za kredit v EUR; (iii) imela možnost izbire med različnimi ponudbami za sklenitev kreditne pogodbe (tudi pri drugih bankah); (iv) prejela anuitetni načrt in izračun za kredit, vezan na CHF, in za kredit v EUR; (v) prejela pojasnilo banke, da se višina anuitete spreminja ter da tečajnih gibanj in sprememb obrestne mere v naprej za daljše časovno obdobje ni mogoče napovedati; (vi) imela pogodbeno možnost spremembe kredita v kredit v EUR. Sodišče je dodatno poudarilo tudi subjektivne okoliščine pritožnikov (izobrazbo, srečanje s tujimi valutami pri zasebnih potovanjih) in okoliščino, da je bil tudi notar dolžan pritožnika opozoriti na pomen valutne klavzule. Na podlagi navedenega je po naziranju sodišča banka izpolnila pojasnilno dolžnost. Ker je bila kreditna pogodba sklenjena (tudi) v obliki notarskega zapisa, je bil tudi notar dolžan opozoriti in pojasniti pritožnikoma pomen valutne klavzule. Hkrati je sodišče zapisalo, da je bila za najem kredita z valutno klavzulo za pritožnika odločilna ugodna obrestna mera, ki je (v primerjavi s kreditom v EUR) pomenila višjo glavnico oziroma krajše obdobje vračanja. Sodišče je zapisalo tudi, da nobena pogodbena stranka ni mogla v naprej predvideti gibanja tečaja, pri čemer je bilo tveganje obojestransko. Kot pomembno je (sicer v okviru presoje oderuštva) štelo, da sta imela pritožnika med odplačevanjem kreditnih obveznosti možnost izvesti konverzijo v EUR, a sta to možnost kljub povabilu banke zavrnila. Sodišče je zapisalo tudi, da je to ravnanje pritožnikov treba presojati z vidika pristanka na pogodbeno prevzeto obremenitev.
3. Pritožnika sta se v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo med drugim sklicevala na standard pojasnilne dolžnosti, ki ga je SEU opredelilo v zadevi
Andriciuc.
Navajala sta, da je sodišče prve stopnje v obravnavanem primeru izhajalo zgolj iz seznanjenosti pritožnikov z možnostjo zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, kar glede na sodno prakso SEU ne zadošča za izpolnitev pojasnilne dolžnosti. Sklicevala sta se tudi na objektiviziran pojem dobre vere, ki temelji na strokovnih znanjih in izkušnjah banke. Opozarjala sta, da je za odločitev ključna predvsem projekcija možnega gibanja tečajev (in ne torej napovedovanje) z vidika dolgoročnosti obravnavanega kreditnega razmerja v okoliščinah enostranske porazdelitve tečajnega tveganja.
4. Sodišče druge stopnje je pritožbo pritožnikov zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Soglašalo je z upoštevno pravno podlago in presojo prvostopenjskega sodišča v zvezi z izpolnjeno pojasnilno dolžnostjo. Poudarilo je, da je banka pritožnika seznanila tako z možnim nihanjem mesečne obveznosti navzgor in navzdol kot tudi s tem, da je bilo valutno razmerje v času pred sklenitvijo kreditne pogodbe relativno stabilno. V zvezi z (ne)poštenostjo valutne klavzule je v izhodišču upoštevalo, da ta ni nasprotovala prisilnim predpisom. Kot pomembno je štelo, da je bilo tveganje obojestransko porazdeljeno in da tudi banka ni mogla predvideti gibanja tečajnega razmerja v prihodnosti. Enako je kot pomembno štelo, da pritožnika nista predložila nobenih izračunov v zvezi s trditvijo o znatnem vplivu zgodnje (tudi majhne) spremembe tečaja v njuno škodo. Četudi bi morala banka ob svojem strokovnem znanju pritožnika obvestiti, da je lahko njuno tečajno tveganje neomejeno in izključno (ali bistveno) na njuni strani, to po naziranju sodišča ne zadošča za sklep, da je neravnotežje med pogodbenima položajema znatno. V zvezi z znatnim neravnotežjem je bila po naziranju pritožbenega sodišča ključna pogodbeno predvidena možnost konverzije v kredit v EUR, ki bi pomenila zmanjšanje tveganja pritožnikov.
5. Pritožnika izpodbijata odločitev sodišč in uveljavljata kršitev 14., 22., 23., 25., 33. in 67. člena (v zvezi z 2. členom) Ustave ter 1. člena Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in 6. člena EKČP. Poudarjata, da je bilo kreditno razmerje namenjeno pridobivanju stanovanja za življenje družine, pri čemer se sklicujeta na pravico do zasebne lastnine in njeno socialno funkcijo (33. člen v zvezi s 67. členom Ustave). Ob tem opozarjata, da valutna klavzula v CHF ni služila valorizaciji kreditne obveznosti, ampak podelitvi le navidezno ugodnejšega kredita zaradi ugodnejše obrestne mere (vezane na LIBOR namesto EURIBOR) ter pridobivanju večjega tržnega deleža bank. Vključitev prekomernega in za potrošnika neobvladljivega tveganja v obliki valutne klavzule po mnenju pritožnikov nasprotuje odgovornemu kreditiranju. Pritožnika opozarjata, da sta sodišči presojo nepoštenosti pogojevali s kršitvijo jasnosti in razumljivosti pogodbenega pogoja (neizpolnjeno pojasnilno dolžnostjo), kar naj bi bilo v nasprotju z ZVPot. Obširno utemeljujeta očitno napačnost takšnega stališča z vidika razlage nacionalnega prava, ki takšne omejitve presoje ne predvideva. Sklicujeta se tudi na obvestilo Vlade na podlagi 8.a člena Direktive 93/13/EGS. Sodišči ne bi smeli zanemariti dejstva, da drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS ni bil prenesen v slovensko zakonodajo, s čimer se zagotavlja višja stopnja varstva, kot jo v okviru minimalne harmonizacije zagotavlja ta direktiva.
[1]
Pritožnika opozarjata, da 24. člen ZVPot določa širše varstvo potrošnikov v smislu alternativno določenih pogojev za presojo nepoštenosti, česar sodišči ravno tako naj ne bi upoštevali, saj naj bi vprašanje (ne)poštenosti valutne klavzule obravnavali le z vidika kriterija dobre vere.
6. Pritožnika z očitkom arbitrarnosti in z vidika obrazložene sodne odločbe ter dolžnosti do opredelitve nasprotujeta tudi presoji sodišč v zvezi z vsebino pojasnilne dolžnosti glede na standard v sodbi SEU v zadevi
Andriciuc
in v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021. Poudarjata, da sta se sodišči v navedenem delu presoje oprli zgolj na obstoj informacij o možnosti nihanja valutnega para. Obširno grajata tudi kršitev pravice do opredelitve med drugim v zvezi z njunimi trditvami o: (i) posebnem tveganju CHF kot valute varnega zatočišča, (ii) posebnem bremenu ob zgodnji depreciaciji domače valute glede na obdobje odplačevanja, (iii) zavarovanju zgolj banke pred valutnim tveganjem, (iv) nižji obrestni meri LIBOR v primerjavi z EURIBOR in s tem povezano predvideno nižjo anuiteto ob marketinškemu pristopu banke, (v) pomenu gibanja valutnega para v preteklih desetletjih, (vi) konkludentno nastalem svetovalnem razmerju z banko s konfliktom interesov, (vii) dejanski enostranski porazdelitvi tveganja, (viii) neomejenosti tveganja, (ix) igri na srečo z asimetrično porazdeljeno možnostjo uspeha in zmožnostjo ocene tveganja. Poudarjata, da sta v postopku izrecno trdila tudi, da je primerjava obrestnih mer in anuitet ob sklenitvi kreditne pogodbe vzbujala vtis, da je kredit, vezan na CHF, bolj ugoden od kredita v domači valuti, kar pomeni, da je banka lahko pričakovala, da bosta izbrala kredit z valutno klavzulo. Opozarjata, da je bila dokazna ocena pričevanja predlaganih prič in njunega zaslišanja v povezavi s predloženim listinskim dokaznim gradivom (letakom banke in informacijskim gradivom avstrijskega nadzornega organa) arbitrarna. S sklicevanjem na dvom o nepristranskosti sojenja navajata, da pri vzpostavitvi zanju neugodne prakse Vrhovnega sodišča,
[2]
ki sta ji sledili tudi sodišči v obravnavanem primeru, ne bi smel sodelovati sodnik Jan Zobec. Opozarjata na podporo navedenega sodnika Francetu Arharju (predsedniku uprave UNICREDIT BANKE SLOVENIJA, d. d., Ljubljana, v obdobju posojil v CHF) na županskih volitvah leta 2006 in njeno nasprotovanje sodniški etiki.
7. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-626/21 z dne 9. 12. 2024 ustavno pritožbo sprejel v obravnavo. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS) je bilo o sprejemu obveščeno Višje sodišče v Ljubljani, skladno z drugim odstavkom istega člena ZUstS pa je bila ustavna pritožba poslana v odgovor nasprotni udeleženki (tj. toženi stranki iz pravde).
8. Nasprotna udeleženka navaja, da zatrjevani razlogi, v zvezi s katerimi naj bi po naziranju pritožnikov prišlo do odstopa od sodne prakse SEU, ne pomenijo nosilnih argumentov (
ratio decidendi
).
[3]
Tako naj bi veljalo tudi za Priporočilo Evropskega odbora za sistemska tveganja z dne 21. septembra 2011 o dajanju posojil v tujih valutah (UL C 342, 22. 11. 2011 – v nadaljevanju Priporočilo ESRB), ki ga v svojih sodbah (tudi v zadevi
Andriciuc
) povzema SEU. Slednje naj bi navedeno priporočilo le povzelo in v zvezi z njim naj ne bi zavzelo lastnih stališč. Da pravna stališča, ki jih sodišče navede kot
obiter dicutum
, z vidika učinkov v zvezi s pravico iz 22. člena Ustave ne morejo imeti takšnih učinkov, kot jih imajo pravna stališča sodišča, na katerih sodba temelji, naj bi bilo potrjeno tudi v presoji Ustavnega sodišča.
[4]
Nasprotna udeleženka opozarja, da tudi na podlagi prava Evropske unije (ob izreku) zavezujejo le nosilni razlogi obrazložitve.
[5]
Opozarja, da Priporočilo ESRB naslavlja le države članice z učinkom za naprej, njegova retroaktivna uporaba pa bi pomenila kršitev pravice do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave in pravice do mirnega uživanja premoženja iz 1. člena Prvega protokola k EKČP. Merilo za skupne stroške kredita in s tem jasnost in razumljivost glavnega predmeta pogodbe naj bi bila efektivna obrestna mera.
[6]
Nasprotna udeleženka navaja, da je ZPotK določal vsebino opozorila v primeru kredita v tuji valuti le na način, da mora pogodba določati navedbo tuje valute in vrsto tečaja, po katerem se izračunava vrednost v domači valuti. Opozorilo v smislu, da se ob spremembi tečaja lahko spremenijo tudi predvideni zneski posameznih plačil, je bilo predvideno šele s kasnejšo novelo zakona, ki v trenutku sklepanja kreditne pogodbe v obravnavanem primeru še ni veljala.
[7]
Ker je zakonodajalec izrecno uredil obveznosti pred sklenitvijo pogodbe in vsebino kreditne pogodbe s potrošniki, je nasprotna udeleženka po njenem naziranju utemeljeno in legitimno pričakovala, da bodo pogodbe, ki jih bo sklenila skladno s to ureditvijo, tudi veljavne. Vrhovno sodišče naj bi v trenutku sklepanja kreditne pogodbe štelo, da je strankam vsebina valutne klavzule povsem razumljiva, ker jo predvidevajo že predpisi.
[8]
Nasprotna udeleženka opozarja, da neposredna uporaba Direktive 93/13/EGS ni dopustna niti s sklicevanjem na nedoločen pravni pojem, saj bi šlo v takšnem primeru za (retroaktivno) nadomeščanje nacionalne določbe z razlago Direktive 93/13/EGS.
[9]
S sklicevanjem na prvi odstavek 7. člena ZPotK o enostavnosti in razumljivosti pisne kreditne pogodbe nasprotna udeleženka meni, da ni dopustna razlaga, ki bi od banke zahtevala opozorilo potrošniku, kako bi na njegove obroke za odplačilo kredita vplivalo zelo veliko znižanje nacionalne valute in povišanje obrestnih mer.
[10]
Poudarja, da sta se obe sodišči v obravnavanem primeru sklicevali na sodbo SEU v zadevi
Andriciuc
, pri čemer v navedeni sodbi (ali sicer v pravu varstva potrošnikov) nista videli podlage za obveznost izdelave simulacij oziroma siceršnjih formalnih zahtev. Uporaba razlag Direktive 93/13/EGS z učinkom za nazaj bi bila po tem, ko je bila kreditna pogodba že v celoti izvršena,
[11]
po naziranju nasprotne udeleženke v nasprotju s prepovedjo retroaktivnosti, ki dopustnost lojalne razlage omejuje.
[12]
9. Nasprotna udeleženka opozarja, da je načelo pravne varnosti oziroma varstva legitimnih pričakovanj (vključno z načelnim nasprotovanjem retroaktivne veljave) tudi del splošnih načel prava Evropske unije.
[13]
Navaja, da načelo skladne razlage ne more služiti za obid prepovedi retroaktivnosti, kadar bi prišlo do razlage
contra legem
.
[14]
Zato v zasebnopravnih razmerjih direktive posameznikom ne morejo nalagati obveznosti ali jemati pravic iz nacionalne zakonodaje, tudi ne v primeru, če ta ni usklajena s pravom Evropske unije. Takšnega učinka tudi ni dopustno doseči z (retroaktivno) razlago zakonskega prava s strani sodišča, saj bi ta kršila varstvo legitimnih pričakovanj v zvezi s  33. in 35. členom Ustave, 1. členom Prvega protokola k EKČP in 17. členom Listine EU o temeljnih pravicah (UL C 202, 7. 6. 2016). Navedeno bi po mnenju nasprotne udeleženke zaradi močno omejene razpoložljivosti dokaznih sredstev kršilo tudi njena ustavna procesna jamstva. Nasprotna udeleženka opozarja, da gre za kršitev pravice iz 1. člena Prvega protokola k EKČP tudi v primeru, če do posega v lastninsko pravico pride v sodnem postopku, v katerem je bilo stranki (v posledici retroaktivne razlage) naloženo zelo težko dokazno breme.
[15]
Opozarja, da tudi ESČP pri presoji dopustnosti uporabe spremenjene sodne prakse uporablja kriterij razumne predvidljivosti.
[16]
Opozarja, da vse pravo Evropske unije ni avtomatično ustavno pravo, pri čemer trdi tudi, da Ustavno sodišče ni pristojno presojati, ali je redno sodišče pri razlagi prava Evropske unije oziroma pri razumevanju precedenčnega dometa odločitev SEU prišlo do pravilnega rezultata. Nasprotna udeleženka tudi meni, da je uporaba Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena na podlagi drugega odstavka 1. člena navedene direktive v zvezi s 371. in 372. členom OZ.
[17]
Meni, da pritožnika z očitkom kršitve pravice do obrazložene sodne odločbe dejansko grajata uporabo materialnega prava oziroma izpodbijata dokazno oceno (opravljene pojasnilne dolžnosti in kriterija dobrovernosti tudi v smislu dejstev notranjega življenja), česar pa Ustavno sodišče ni pristojno presojati. Opozarja tudi na bistvene razlike obravnavanega kreditnega razmerja v primerjavi s finančnim produktom, ki ga je SEU obravnavalo v sodbi v zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19.
10. Nasprotna udeleženka opozarja, da je ZVPot v 22. členu določal le, da morajo biti pogodbeni pogoji jasni in razumljivi, v nasprotnem primeru se nejasna določila razlagajo v korist potrošnika. Če takšne določbe ni mogoče šteti za nepošteno, posledica kršitve pojasnilne dolžnosti ne more biti (delna) ničnost kreditne pogodbe. Nasprotna udeleženka navaja, da je SEU v novejši praksi jasno izpostavilo, da samo dejstvo, da glavni predmet pogodbe ni oblikovan na jasen in razumljiv način, samo po sebi ni takšno, da bi mu dalo nepošten značaj.
[18]
Ker slovensko pravo ne določa, da je že nepreglednost dovolj za nepoštenost pogodbenega pogoja, naj bi bile brezpredmetne navedbe pritožnikov, da v slovenski pravni red ni bil prenesen drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13/EGS. Nasprotna udeleženka opozarja tudi, da sta se pritožnika želela kredit z najkrajšo možno dobo odplačila (15 let) in sta se zato odločila za kredit v CHF, pri čemer so bile njene obveznosti v izhodišču tudi precej nižje od tistih, ki bi jih plačevala v primeru kredita v EUR. Opozarja tudi na pasivnost pritožnikov, ki nista delovala v smeri izognitve valutnemu tveganju, kljub temu da so jima bile ponujene konkretne možnosti (med drugim konverzija v letu 2013), kako bi se izognila nadaljnjemu valutnemu tveganju. Nasprotna udeleženka pojasnjuje, da do kršitve pravice do opredelitve v sklopu očitkov ustavne pritožbe ni prišlo, in opozarja, da z vrhovnim sodnikom Janom Zobcem, ki v obravnavanem primeru niti ni sodil, ni v nobenem pogledu povezana. Predlaga tudi, naj Ustavno sodišče pritožnikoma naloži plačilo stroškov za pripravo odgovora na ustavno pritožbo.
11. Odgovor nasprotne udeleženke je bil poslan pritožnikoma, ki vztrajata pri navedbah v ustavni pritožbi. Ponavljata, da slovensko pravo razširja presojo nedovoljenosti na glavni predmet pogodbe ne glede na to, ali je določen v jasnem in razumljivem jeziku.
[19]
Pritožnika obširno polemizirata s pravnimi mnenji, ki jih je v odgovoru priložila nasprotna udeleženka,
[20]
in pojasnjujeta, da gre pri pojasnilni dolžnosti za pravni standard, ki ga je SEU v okviru lastnih stališč napolnilo tudi s sklicevanjem na Priporočilo ESRB. Opozarjata, da se je v postopku glede standarda pojasnilne dolžnosti nasprotna udeleženka ves čas sklicevala na sodno prakso SEU (vključno z zadevo
Andriciuc
) in je tudi Vrhovno sodišče pred izdajo prvostopenjske sodbe že pripoznalo zavezujočo naravo navedene sodne prakse.
[21]
Pritožnika opozarjata na stališče SEU, da ima prodajalec ali ponudnik v vlogi bančne ustanove načeloma specializirano pravno službo, ki lahko spremlja razvoj sodne prakse (SEU), ter na podlagi slednje oblikuje zaključke glede pogodb, ki jih je ta ustanova že sklenila.
[22]
B.
12. Pritožnika v okviru očitka kršitve 22. člena Ustave med drugim uveljavljata kršitev pravic do opredelitve in do obrazložene sodne odločbe v zvezi s standardom pojasnilne dolžnosti. Slednjega povezujeta tudi s presojo nepoštenosti v okviru minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS. Senat Ustavnega sodišča je zato opravil presojo izpodbijanih sodnih odločb z vidika skladnosti s pravico do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
13. Sodišče mora na konkreten način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev, da lahko stranka, še posebno, če v postopku ni bila uspešna, spozna, kakšni so bili razlogi za odločitev, nanašajočo se na njeno pravico, obveznost oziroma pravni interes.
[23]
Kadar instančno sodišče pritrdi pravnemu naziranju nižjega sodišča, je sicer zahteva po obrazloženosti sodne odločbe lahko nižja od siceršnje zahteve po obrazloženosti sodnih odločb,
[24]
vendar le, če se je nižje sodišče že opredelilo do upoštevnih trditev in pravnih naziranj stranke in je iz sodbe nižjega sodišča mogoče razbrati razloge za sprejeto odločitev. Ob sprejetem izhodišču Direktive 93/13/EGS mora sodišče vselej preveriti jasnost in razumljivost pogodbenega pogoja (tudi izpolnjenost pojasnilne dolžnosti), ki se nanaša na glavni predmet pogodbe,
[25]
ter povezanost pomena tega izhodišča s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja.
[26]
Sodišči sta torej morali ugotoviti dejstva, ki so v okoliščinah konkretnega primera pomembna za uporabo danih meril Direktive 93/13/EGS in sodne prakse SEU, ter nato podati razloge, zakaj ugotovljena dejstva v konkretnem primeru utemeljijo izpolnjenost meril, ki opredeljujejo določen pravni pojem.
[27]
V obravnavanem primeru je, glede na sprejeta izhodišča sodišč, za odločitev pomemben pravni standard pojasnilne dolžnosti, njegov pomen pri presoji nepoštenosti ter vsebina te presoje, kolikor se povezuje s standardom znatnega neravnotežja v povezavi z merili ZVPot.
14. Skladno s sodno prakso SEU mora nacionalno sodišče v zvezi s pojasnilno dolžnostjo na podlagi Direktive 93/13/EGS ob upoštevanju okoliščin sklenitve pogodbe preučiti, ali je bil potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške svojega kredita.
[28]
Glede zahteve po transparentnosti pogodbenih pogojev, kot izhaja iz drugega odstavka 4. člena Direktive 93/13/EGS, je SEU poudarilo, da te zahteve, ki je navedena tudi v 5. členu te direktive, ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost.
[29]
Finančne ustanove morajo potrošnikom posredovati informacije vsaj o tem, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer.
[30]
Ponudnik mora potrošniku navesti mogoča nihanja menjalnih tečajev in tveganja, neločljivo povezana s sklenitvijo take pogodbe.
[31]
Posebej pomembna so pojasnila o tveganjih kreditojemalca v primeru velikega znižanja vrednosti valute, ki je zakonito plačilno sredstvo v državi članici njegovega stalnega prebivališča, in zvišanja tuje obrestne mere.
[32]
Ni dovolj, da se potrošniku omogoči le, da razume, da lahko glede na nihanja menjalnega tečaja gibanje paritete med obračunsko valuto in valuto plačila povzroči neugodne posledice za njegove finančne obveznosti, ampak mu je treba omogočiti tudi, da v okviru sklenitve kredita v tuji valuti razume dejansko tveganje, ki mu je izpostavljen v celotnem pogodbenem obdobju v primeru velikega znižanja vrednosti valute, v kateri prejema dohodke, glede na obračunsko valuto.
[33]
Tako se mora povprečni potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, zavedati možnosti zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, na katero je kredit vezan, in mora oceniti morebitne pomembne ekonomske posledice za svoje finančne obveznosti.
[34]
Prav tako v okviru valutnega kreditiranja zahteve po preglednosti ni mogoče izpolniti s tem, da se potrošniku posredujejo informacije, pa čeprav obširne, če temeljijo na domnevi, da bo razmerje med obračunsko valuto in valuto plačila ostalo stabilno ves čas trajanja te pogodbe.
[35]
Ob tem je očitno, da je SEU navedena stališča in merila sprejelo v povezavi z načelom transparentnosti in vsebino standarda pojasnilne dolžnosti na podlagi Direktive 93/13/EGS in ne na temelju (retroaktivne) uporabe Priporočila ESRB kot zavezujočega pravnega vira. V tej zvezi ni mogoče spregledati, da sta pritožnika v postopku izrecno zatrjevala, da jima (predvsem tečajno) tveganje ni bilo predstavljeno v realni sferi, in sta posebej poudarjala ravno pomen vpliva zelo velike depreciacije domače valute (in povečanje tujih obrestnih mer) na njune kreditne obveznosti (višino obrokov).
15. Člen 24 ZVPot je določal, da se pogodbeni pogoji štejejo za nepoštene, če: (i) v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank ali (ii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika, ali (iii) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval, ali (iii) nasprotujejo načelu poštenja in vestnosti. Ničnostno sankcijo za nepoštene pogodbene pogoje je določal drugi odstavek 23. člena ZVPot. Direktiva 93/13/EGS, ki temelji na načelu minimalne harmonizacije,
[36]
v prvem odstavku 3. člena določa, da velja pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Direktiva ne nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere je mogoče v primeru, da pogodbeni pogoj v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, ugotoviti nepoštenost tega pogoja, ne da bi bilo treba v takem primeru preveriti zahtevo dobre vere.
[37]
Presojo nepoštenosti v okviru ZVPot je treba vselej opraviti ob upoštevanju vsaj minimalnih jamstev Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je v tej zvezi razvilo SEU.
16. SEU se je tudi o vsebini meril nepoštenosti pogodbenih pogojev že velikokrat izreklo. Nedovoljenost se presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe, pri čemer so upoštevne vse okoliščine, ki bi jih ponudnik (banka) lahko poznal (poznala) ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno kasnejše izvajanje, ker pogodbeni pogoj lahko pomeni neravnotežje med strankama, ki se pokaže šele v fazi izvajanja pogodbe.
[38]
Znatno neravnotežje je treba presojati glede na vsebino pogodbenega pogoja in ne glede na to, kako se v praksi uporablja.
[39]
Pri presoji znatnega neravnotežja v pravicah in obveznostih strank kreditne pogodbe je treba upoštevati vse okoliščine, s katerimi je bil poklicni dajalec kredita lahko seznanjen ob sklenitvi te pogodbe (zlasti ob upoštevanju njegovega strokovnega znanja glede mogočih nihanj menjalnih tečajev in tveganj, neločljivo povezanih s sklenitvijo takega kredita) in ki so lahko vplivale na poznejše izpolnjevanje pogodbe in na pravni položaj potrošnika.
[40]
Kadar mora potrošnik nositi stroške gibanja terminskih menjalnih tečajev in ponudnik ni izpolnil zahteve po preglednosti, je mogoče, da pogodbeni pogoj potrošniku nalaga nesorazmerno tveganje v primerjavi s prejetimi storitvami in zneskom kredita.
[41]
17. Ustavno sodišče je o v bistvenem enakem ustavnopravnem primeru že odločilo. Z odločbo št. Up-14/21 je ustavni pritožbi ugodilo, enako je storilo tudi v kasnejših odločbah št. Up-1181/20 z dne 3. 5. 2023, št. Up-317/21 z dne 8. 9. 2022, št. Up-54/19 z dne 6. 7. 2023, št. Up-329/19 z dne 26. 10. 2023, št. Up-810/20 z dne 4. 1. 2024, št. Up-5/21 z dne 9. 9. 2024, št. Up-232/22 z dne 9. 9. 2024, št. Up-287/21 z dne 7. 10. 2024, št. Up-504/21 z dne 7. 10. 2024 in št. Up-548/21 z dne 9. 12. 2024. Obe sodišči sta v obravnavanem primeru jasno sprejeli upoštevnost meril Direktive 93/13/EGS za presojo (ne)izpolnjenosti pojasnilne dolžnosti in nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe (kredita v tuji valuti). Nobeno sodišče v postopku torej ni zavzelo stališča, da je uporaba minimalnih zahtev Direktive 93/13/EGS v obravnavanem primeru izključena.
[42]
V tem okviru tudi nobeno sodišče ni sprejelo stališča, da bi bila neupoštevna katerakoli sodba SEU (ali deli sodb) na temelju navedene direktive (vključno z opredeljenim standardom pojasnilne dolžnosti v delu prikaza vpliva na finančne obveznosti potrošnika).
[43]
Pri tem v delu pojasnilne dolžnosti ne gre za zahteve v smislu procesnih predpostavk ali formalnih dokaznih pravil (npr. v številu ali odklonih natančno določenih izračunov, prikazov in/ali izjav). Gre za pravni standard, ki naslavlja procesno enakovreden strokovni subjekt in zahteva prikaz tveganja v realni sferi potrošnikovih kreditnih obveznosti na podlagi kreditne pogodbe v tuji valuti. Zahteva po jasnosti in razumljivosti pogodbenih pogojev in (alternativna) merila za presojo njihove nepoštenosti s posledico ničnosti so bila v trenutku sklepanja kreditne pogodbe tudi že zakonsko določena.
[44]
18. Na podlagi zgoraj navedene sodne prakse SEU je očitno, da jasno pogodbeno besedilo (z izjavo o prevzemu valutnega in obrestnega tveganja) ne zadošča za izpolnitev standarda pojasnilne dolžnosti. Enako velja tudi za ugotovitev, da bi pritožnika lahko najela kredit v domači valuti in/ali bi se lahko odločila za kredit pri drugi banki. Za izpolnitev pojasnilne dolžnosti tudi očitno ne zadošča zgolj abstraktno opozorilo o možnosti spremembe tečaja ali anuitete ter prejem anuitetnega načrta, pri čemer iz obrazložitve ni razvidno, da bi ta temeljil na spremembi tečajnega razmerja. To še toliko bolj velja v primeru hkratnega opozorila na stabilnost tuje valute v obdobju pred sklenitvijo pogodbe. Enako velja tudi za subjektivne okoliščine pritožnikov, ki sta ju sodišči šteli za potrošnika.
[45]
Tudi sklicevanje na načelno dolžnost notarja, da pojasni pomen valutne klavzule, brez sklicevanja na vsebino takšnega morebiti danega pouka, ne omogoča sklepa, da je bila pojasnilna dolžnost v obravnavanem primeru izpolnjena. Glede na navedeno sodišče prve stopnje sodbe ni obrazložilo v ključnem delu presoje, s čimer je kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave. S pritrditvijo razlogom prvostopenjskega sodišča je dejstvo pojasnilne dolžnosti v ključnem delu ostalo neobrazloženo tudi na pritožbeni stopnji, saj tudi pritožbeno sodišče ni vsebinsko odgovorilo na navedbe pritožnikov v pritožbi, da namreč standard pojasnilne dolžnosti glede na merila sodne prakse SEU ni izpolnjen. S tem sta prvo- in drugostopenjsko sodišče kršili pravico iz 22. člena Ustave.
19. Ž
e skladno z upoštevnimi minimalnimi standardi Direktive 93/13/EGS se obstoj znatnega neravnotežja presoja glede na trenutek sklenitve pogodbe in z vidika pogodbenega položaja pogodbenih strank. Iz obrazložitve sodišč zato ni mogoče razbrati, zakaj naj bi bila odsotnost ponazoritve razvoja tečajnega tveganja odločilna za zaključek o neobstoju znatnega neravnotežja. Pritožnika, ki sta sicer že v tožbi navedla posledice materializacije valutnega tveganja za njuno anuiteto in višino glavnice, po presoji Ustavnega sodišča niti iz obrazložitve drugostopenjske sodbe ne moreta razbrati, zakaj je bil njun zahtevek zavrnjen. Zato je po presoji Ustavnega sodišča pritožbeno sodišče tudi v delu presoje nepoštenosti kršilo pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave.
Navedenega ne spremeni sklicevanje sodišč na pogodbeno možnost konverzije. Z vidika (ne)uravnoteženosti pogodbenega razmerja sicer pogodbena možnost konverzije na načelni ravni ni brez pomena.
[46]
Vendar iz obrazložitve sodišč ni mogoče razbrati, kako bi zgolj pogodbena možnost konverzije (možnost refinanciranja obstoječega stanja kredita v EUR) lahko vplivala na presojo, da v pogodbenem razmerju ni (bilo) znatnega neravnotežja. Iz obrazložitve tudi ni mogoče razbrati, kako bi lahko ponudba banke (več let) po sklenitvi pogodbe (odločilno) vplivala na presojo nepoštenosti in torej ničnosti kreditne pogodbe.
[47]
Navedeno sicer ne pomeni, da je nujno izključena vsaka možnost upoštevnosti med izvrševanjem pogodbe ponujene konverzije pri drugih pravnih vprašanjih, s katerimi pa Ustavno sodišče ni soočeno.
[48]
20.
Na podlagi izhodišč, ki jih za presojo nedovoljenosti pogodbenega pogoja predvideva Direktiva 93/13/EGS ob upoštevanju navedenih meril SEU, tudi ni mogoče spregledati, da sta pritožnika v postopku med drugim opozarjala na strokovno kvalificirano poznavanje valutnega trga in narave povezanih tveganj na strani banke, kar sta povezovala s ključnimi značilnostmi dolgoročne stanovanjske kreditne pogodbe v tuji valuti. Teh okoliščin ni mogoče enačiti zgolj s (subjektivnim) vedenjem banke ali njeno nezmožnostjo napovedovanja bodočih gibanj tečajnega razmerja. Omenjene trditve pritožnikov že na podlagi prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13/EGS in meril, ki jih je za njegovo razlago razvilo SEU, pomenijo upoštevne elemente presoje (ne)poštenosti pogodbenega pogoja. Iz navedenega razloga omenjene navedbe pritožnikov niso nebistvene, očitno neutemeljene ali neupoštevne. Tudi s tem ko se sodišči pri obravnavi nepoštenost do navedenih vidikov nista opredelili, sta kršili pravico pritožnikov do opredelitve iz 22. člena Ustave.
Ker so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 59. člena ZUstS, je odločbo o tej ustavni pritožbi sprejel senat Ustavnega sodišča. Izpodbijani sodbi je v izpodbijanem delu razveljavil in zadevo v razveljavljenem obsegu vrnil v novo odločanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani (1. točka izreka). Ker je senat Ustavnega sodišča sodbi v izpodbijanem delu razveljavil že zaradi kršitve 22. člena Ustave, mu očitkov o drugih kršitvah človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni bilo treba presojati.
21. V skladu s prvim odstavkom 34. člena ZUstS nosi v postopku pred Ustavnim sodiščem vsak udeleženec svoje stroške, če Ustavno sodišče ne odloči drugače. Ta določba se po prvem odstavku 49. člena ZUstS uporablja tudi v postopku z ustavno pritožbo. Za drugačno odločitev bi morali obstajati posebej utemeljeni razlogi, ti pa niso izkazani. Senat Ustavnega sodišča je zato o predlogu nasprotne udeleženke za povrnitev stroškov postopka pred Ustavnim sodiščem odločil, kot izhaja iz 2. točke izreka te odločbe.
C.
22. Senat Ustavnega sodišča je sprejel to odločbo na podlagi tretjega odstavka 59. člena in prvega odstavka 34. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS
v sestavi:
predsednik senata
dr. Rok Svetlič ter člana dr. Rajko Knez in dr. Špelca Mežnar. Sklep je sprejel soglasno.
dr. Rok Svetlič
Predsednik senata
[1]
Pritožnika se sklicujeta na sodbi SEU v zadevah
Gómez del Moral Guasch
, C-125/18, z dne 3. 3. 2020 in
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
, C-484/08, z dne 3. 6. 2010. Sklicujeta se tudi na pravno mnenje Inštituta za ustavno pravo z dne 3. 8. 2020, ki ga prilagata ustavni pritožbi.
[2]
Pritožnika se sklicujeta na sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 32/2019 z dne 23. 1. 2020, sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 195/2018 z dne 25. 10. 2018 ter sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 137/2018 z dne 25. 10. 2018.
[3]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na priloženo Pravno mnenje o pomenu odločbe Ustavnega sodišča št. Up-14/21 za nadaljnje odločanje pravdnih sodišč v zadevah glede kreditov v CHF, ki ga je pripravil dr. Aleš Galič. Sklicuje se tudi na priloženo Mnenje o pravnih dimenzijah spremembe sodne prakse Vrhovnega sodišča Slovenije glede obravnave pojasnilne dolžnosti pri sklepanju kreditnih pogodb v CHF z dne 27. 12. 2023, ki sta ga podala dr. Rajko Pirnat in dr. Aleš Galič ter Pravno mnenje o skladnosti ustaljene sodne prakse Vrhovnega sodišča v zvezi s krediti v CHF z Ustavo in pravom EU z dne 14. 4. 2020, ki ga je pripravil prof. dr. Matej Avbelj. Sklicuje se tudi na: M. Avbelj, (Ne)razumevanje učinkovanja direktiv v nacionalnih pravnih redih, TFL Glasnik, št. 23/2024, dosegljivo na:
https://www.tax-fin-lex.si/Dokument/Podrobnosti?rootEntityId=2447972d-60b9-42c4-90c0-5085a365e2de
(3. 3. 2025).
[4]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sklepe Ustavnega sodišča št. Up-1389/20 z dne 29. 9. 2021; št. Up-471/04 z dne 14. 4. 2006; št. Up-224/01 z dne 13. 11. 2003; in št. Up-106/02 z dne 25. 4. 2002 (OdlUS XI, 128). Navaja tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-868/14 z dne 16. 6. 2016 (Uradni list RS, št. 49/16), 12. točka obrazložitve.
[5]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe SEU v zadevah
Gothaer Allgemeine Versicherung in drugi
, C-456/11, z dne 15. 11. 2012, 40. točka obrazložitve;
British Airways proti Komisiji
, C-122/16 P, z dne 14. 11. 2017, 82. točka obrazložitve; in
Artegodan proti Komisiji
, C-221/10 P, z dne 19. 4. 2012, 87. točka obrazložitve. Navaja tudi sodbe Splošnega sodišča v zadevah
Alba Aguilera in drugi proti ESZD
, T-119/17 RENV, z dne 12. 5. 2021, 48. točka obrazložitve;
Shoe Branding Europe proti EUIPO – adidas (Position de deux bandes parallèles sur une chaussure)
, T-629/16, z dne 1. 3. 2018, 101. točka obrazložitve;
EDF proti Komisiji
, T-747/15, z dne 16. 1. 2018, 97. točka obrazložitve;
Komisija proti AV
, T-701/16 P, z dne 17. 5. 2018, 30. točka obrazložitve; in
Sony Interactive Entertainment Europe proti EUIPO – Marpefa (Vieta)
, T-879/16, z dne 8. 2. 2018, 31. točka obrazložitve.
[6]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, C-448/17, z dne 20. 9. 2018.
[7]
Gre za Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o potrošniških kreditih (Uradni list RS, št. 111/07 – ZPotK-B).
[8]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 163/2001 z dne 7. 11. 2001.
[9]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sklepe Ustavnega sodišča št. U-I-304/04 z dne 17. 2. 2005, št. U-I-362/20, Up-849/20 z dne 16. 3. 2023 in št. U-I-226/01 z dne 14. 11. 2002.
[10]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbi ESČP v zadevah
Rotaru proti Romuniji
z dne 4. 5. 2000 in
Gawęda proti Poljski
z dne 14. 3. 2002.
[11]
Nasprotna udeleženka navaja, da sta pritožnika kredit v celoti poplačala že dne 17. 5. 2018.
[12]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
X (Absence de motifs de résiliation)
, C-715/20, z dne 20. 2. 2024.
[13]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
Vysočina Wind
, C-181/20, z dne 25. 1. 2022, 47. točka obrazložitve. Navaja tudi sodbi SEU v zadevah
"Goed Wonen"
, C-376/02, z dne 26. 4. 2005, 33. in 34. točka obrazložitve, in
Amministrazione delle finanze dello Stato
, C-199/82, z dne 9. 11. 1983.
[14]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbo SEU v zadevi
Impact
, C-268/06, z dne 15. 4. 2008.
[15]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevah
Wyszyński proti Poljski
z dne 24. 3. 2022;
Todorov in drugi proti Bolgariji
z dne 13. 7. 2021; ter
Pintar in drugi proti Sloveniji
z dne 14. 9. 2021.
[16]
Nasprotna udeleženka se sklicuje na sodbe ESČP v zadevah
Hanževački proti Hrvaški
z dne 5. 9. 2023, 35. točka obrazložitve,
Petko Petkov proti Bolgariji
z dne 19. 2. 2013
in Azienda Agricola Silverfunghi SAS in drugi proti Italiji
z dne 24. 6. 2014. V zvezi z načelno nedopustnostjo ukrepov retroaktivne narave se sklicuje na sodbo ESČP v zadevi
Rola proti Sloveniji
z dne 4. 6. 2019.
[17]
Nasprotna udeleženka se sklicuje tudi na odločitvi ESČP v zadevah
Antonopoulou proti Grčiji
z dne 19. 1. 2021 in
Sadlik proti Poljski
z dne 31. 8. 2021.
[18]
Nasprotna udeleženka navaja sodbo SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
. Sklicuje se tudi na sklep SEU v zadevi
Unión de Créditos Inmobiliarios
, C-79/21, z dne 17. 11. 2021, 33. točka obrazložitve.
[19]
Ob tem se dodatno sklicujeta na sodbo SEU v zadevi
D.V. (Honoraires d’avocat - Principe du tarif horaire)
, C-395/21, z dne 12. 1. 2023, in sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne
[20]
Glej op. št. 3.
[21]
Pritožnika se sklicujeta na sklepe Vrhovnega sodišča št. II Ips 141/2017 z dne 18. 10. 2018 in št. II Ips 201/2017 z dne 7. 5. 2018.
[22]
Sodba SEU v zadevi
Caixabank (Délai de prescription)
, C-484/21, z dne 25. 4. 2024, 46. točka obrazložitve.
[23]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-302/09, Up-1472/09, U-I-139/10, Up-748/10 z dne 12. 5. 2011 (Uradni list RS, št. 43/11, in OdlUS XIX, 22).
[24]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-1381/08 z dne 23. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 80/09), 10. točka obrazložitve.
[25]
Navedeno izhaja iz zahteve po jasnem in razumljivem besedilu, ki je vsebovana v 5. členu Direktive 93/13/EGS; prim. sodbo SEU v zadevi
Gómez del Moral Guasch
, 46. in 47. točka obrazložitve.
[26]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21 z dne 13. 1. 2022 (Uradni list RS, št. 16/22), 20. točka obrazložitve. Posebej glede povezave med zahtevo po preglednosti in nepoštenostjo v primeru glavnega predmeta pogodbe glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, z dne 10. 6. 2021, 90.–103. točka obrazložitve. Glede umestitve te povezave v okviru nacionalne presoje glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, predvsem 78. točko obrazložitve, ter sodbo in sklep Vrhovnega sodišča št. II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, predvsem 15.
–21. točko obrazložitve
.
[27]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-150/13 z dne 23. 1. 2014 (Uradni list RS, št. 14/14, in OdlUS XX, 32), 11. točka obrazložitve. Tako tudi odločba Ustavnega sodišča št. Up-14/21. Sodba SEU v zadevi
EOS KSI Slovensko
, na katero se sklicuje nasprotna udeleženka, se ni nanašala na kredit v tuji valuti.
[28]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 49.–51. točka obrazložitve
,
zadevi
OTP
, C-51/17, z dne 20. 9. 2018, 74., 75. in 78. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 70. in 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49.–51. točka obrazložitve. Navedenih sodb SEU sicer z izjemo zadeve
Andriciuc
sodišči v postopku nista mogli upoštevati, saj so bile izdane po izdaji izpodbijanih sodb, vendar jih senat Ustavnega sodišča v tej odločbi navaja, ker so upoštevne z vidika aktualne razlage Direktive 93/13/EGS. Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije (prečiščena različica, UL C 202, 7. 6. 2016 – PDEU), imajo
ex tunc
pravni učinek in izražajo, kar je v normi prava Evropske unije
ab initio
. Glej K. Lenaerts, I. Maselis, K. Gutman, EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford 2014, str. 246.
[29]
Sodbi SEU v zadevah
Kásler
in Káslerné Rábai
, C-26/13, z dne 30. 4. 2014, 71. in 72. točka obrazložitve, in
Bucura
, C-348/14, z dne 9. 7. 2015, 52. točka obrazložitve.
[30]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 49. točka obrazložitve. Navedeno stališče je SEU velikokrat ponovilo. Prim. predvsem tudi sodbo SEU v zadevi
OTP
, 74. točka obrazložitve, in tam navedeno sodno prakso.
[31]
Prim. sodbe SEU v zadevi
Andriciuc
, 50. točka obrazložitve, zadevi
OTP
, 75. točka obrazložitve, združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 71. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance,
C-609/19, 50. in 51. točka obrazložitve.
[32]
Sodba SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 48. točka obrazložitve.
[33]
Prav tam, 51. točka obrazložitve.
[34]
Prim. sodbo SEU v zadevi
OTP
, 78. točka obrazložitve, podobno tudi sodba SEU v zadevi
A. S.A.
, C-212/20, z dne 18. 11. 2021, 42. in 43. točka obrazložitve.
[35]
Sodbi SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, od C-776/19 do C-782/19, 74. točka obrazložitve, in zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 53. točka obrazložitve.
[36]
Prim. 8. člen Direktive 93/13/EGS in sodbo SEU v zadevi
Verein für Konsumenteninformation
, C-191/15, z dne 28. 7. 2016, 55. točka obrazložitve.
[37]
Sodba SEU v zadevi
Nova kreditna banka Maribor
, C-405/21, z dne 13. 10. 2022.
[38]
Tako sodba SEU v zadevi
Bucura
, 48. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[39]
Sklep SEU v zadevi
Banco Bilbao Vizcaya Argentaria
, C-602/13, z dne 11. 6. 2015, 50. točka obrazložitve.
[40]
Sodba SEU v zadevi
Andriciuc
, 54. točka obrazložitve.
[41]
Prim. sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 69. točka obrazložitve.
[42]
Prim. tudi sodbo SEU v zadevi
Trapeza Peiraios
, C-243/20, z dne 21. 12. 2021, 51.–63. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. II Ips 37/2023 z dne 20. 3. 2024, 9.–26. točka obrazložitve.
[43]
Navedeno stališče je v sodni praksi SEU sicer izraženo v večjem številu primerov, ki so povezani s posojili potrošnikov v tujih valutah. Ob zadevi
Andriciuc
glej npr. tudi sodbo SEU v združenih zadevah
BNP Paribas Personal Finance
, C‑776/19–C‑782/19, 70. točka obrazložitve, in sodbo SEU v zadevi
BNP Paribas Personal Finance
, C-609/19, 49. točka obrazložitve. Enako tudi sklep SEU v zadevi
ERSTE Bank Hungary
, C-670/20, z dne 6. 12. 2021, 28. točka obrazložitve. SEU je v zadevi
OTP
med drugim (celo v kontekstu izjave, ki je vključevala zavedanje o možnosti znatnega povečanja anuitete) izrecno opozorilo, da je bilo iz elementov, ki so bili predloženi SEU, razvidno, da sta kreditojemalca med drugim prejela dodaten obrazec z informacijami v zvezi z valutnim tveganjem, ki je vseboval primere izračuna tveganja v primeru znižanja vrednosti madžarskega forinta glede na CHF, kar pa je moralo preveriti predložitveno sodišče (glej 77. točko obrazložitve navedene sodbe).
[44]
Glej 22., 23. in 24. člen ZVPot. Tudi ZPotK je v tretjem odstavku 21. člena izrecno določal, da se ne glede na določbe tega zakona uporabljajo tudi določbe drugih predpisov, ki so ugodnejše za potrošnika. Vrhovno sodišče je v sodbi št. II Ips 163/2001 z dne 7. 11. 2001 v okviru omejenega revizijskega preizkusa v okoliščinah sklenjene leasing pogodbe (za avtomobil) prvenstveno razlagalo pogodbo in vprašanje, ali je bila valutna klavzula, ki je v konkretnem primeru služila revalorizaciji pogodbenih obveznosti v kontekstu nestabilne domače valute, pogodbeno sploh dogovorjena.
[45]
Prim. sodbo SEU v zadevi
Pouvin in Dijoux
, C-590/17, z dne 21. 3. 2019, 24. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.
[46]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-14/21, op. št. 118.
[47]
Podobno kot SEU pojasnjuje za primer novacije, ki bi načeloma morala doseči položaj, kot da nepošteni pogodbeni pogoj nikoli ni obstajal oziroma temeljiti na potrošnikovem informiranem soglasju ob dodatnem pogoju, da ni nepošten tudi nov dogovor. Prim. sodbo SEU v zadevi
Bank BPH
, C-19/20, z dne 29. 4. 2021, 50. točko obrazložitve.
[48]
Pritožbeno sodišče se je na ponudbo banke h konverziji sklicevalo v zvezi z utemeljitvijo poštenosti pogodbenega pogoja in torej ne v zvezi z morebitnim vplivom na vrnitvene zahtevke (prim. drugi odstavek 82. člena OZ).
⇒