Up-145/24
Natisni
Opravilna št.:
Up-145/24
Datum odločitve:
20. 10. 2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.145.24
Akt:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. X DoR 37/2023 z dne 30. 11. 2023 in II. točko izreka sodbe Upravnega sodišča št. I U 504/2021 z dne 18. 1. 2023 v zvezi s 1. in 2. točko izreka odločbe Zagovornika načela enakosti št. 0700-29/2019/49 z dne 24. 2. 2021
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. X DoR 37/2023 z dne 30. 11. 2023 in II. točko izreka sodbe Upravnega sodišča št. I U 504/2021 z dne 18. 1. 2023 v zvezi s 1. in 2. točko izreka odločbe Zagovornika načela enakosti št. 0700-29/2019/49 z dne 24. 2. 2021
se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
Pravna podlaga:
Člen 55.b.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Stanko Padežnik, Ljubljana - Polje
Datum vloge:
7. 2. 2024
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US34252
Dokument v PDF obliki:
Up-145-24.pdf
183 KB
Prenesite datoteko
Up-145/24-13
20. 10. 2025
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki jo je vložil
Stanko Padežnik
,
Ljubljana – Polje
,
ki ga zastopa Alja Fakin, odvetnica v Ljubljani,
na seji 20. oktobra 2025
sklenil
:
Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. X DoR 37/2023 z dne 30. 11. 2023 in II. točko izreka sodbe Upravnega sodišča št. I U 504/2021 z dne 18. 1. 2023 v zvezi s 1. in 2. točko izreka odločbe Zagovornika načela enakosti št. 0700-29/2019/49 z dne 24. 2. 2021
se ne sprejme.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnik je na podlagi 33. člena Zakona o varstvu pred diskriminacijo (Uradni list RS, št. 33/16 – v nadaljevanju ZVarD) pri Zagovorniku načela enakosti (v nadaljevanju zagovornik) vložil predlog za obravnavo sistemske, dolgotrajne in hujše diskriminacije pri dostopu do informacij in televizije. Zatrjuje, da javni zavod RTV Slovenija in komercialne televizije diskriminirajo osebe z večjo ali manjšo okvaro vida ali motnjami branja. Zagovornik je sklenil, da bo na podlagi pritožnikovega predloga ugotavljal morebitno diskriminacijo pri dostopnosti do televizijskih programov javnega zavoda RTV Slovenija in pri dostopnosti do televizijskih programov, ki jih distribuira družba Telemach, d. o. o., Ljubljana – Črnuče.
2. Zagovornik je ugotovil, da javni zavod RTV Slovenija ni kršil prepovedi diskriminacije po ZVarD s tem, ko ne zagotavlja popolne dostopnosti vseh svojih vsebin in programov v njim prilagojenih dodatnih tehnikah za dostopnosti (1. točka izreka), in da družba Telemach ni kršila prepovedi diskriminacije po ZVarD s tem, ko ne omogoča sočasne uporabe zvočnih podnapisov, branih s sintezo govora, ter ogleda vsebin za nazaj v zvezi s pravico dostopa do informacij in vsebin v televizijskih informativnih programih in oddajah, v katerih se pojavljajo neslovensko govoreče osebe (2. točka izreka). Zagovornik je zavrnil predlog za obravnavo diskriminacije pri dostopu do informacij pri komercialnih televizijah v delu, v katerem je predlagatelj zatrjeval viktimizacijo (3. točka izreka). Zagovornik je ugotovil, da v zakonodaji niso konkretno predpisane minimalne zahteve za preprečevanje diskriminacije pri dostopu do avdiovizualnih storitev. Ugotovil je, da ni mogoče ugotoviti, da bi imel pritožnik v veljavni pravni ureditvi pravico do absolutno popolne izenačitve dostopa do vseh televizijskih vsebin, kot ga je zahteval.
3. Upravno sodišče je tožbi delno ugodilo glede 3. točke izreka in zadevo v tem delu vrnilo v novo odločanje. Tožbo pa je zavrnilo glede 1. in 2. točke izreka odločbe zagovornika. Upravno sodišče je presojalo, ali sta javni zavod RTV Slovenija in družba Telemach dolžna zagotoviti polno dostopnost do vseh svojih vsebin in programov v prilagojenih dodatnih tehnikah za dostop senzorno-oviranih oseb oziroma ali sta dolžna zagotoviti povsem enako dostopnost kot tistim uporabnikom, ki ne sodijo v kategorijo senzorno oviranih oseb. Ugotovilo je, da Direktiva (EU) 2018/1808 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. novembra 2018 o spremembi Direktive 2010/13/EU o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (
Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah
) glede na spreminjajoče se tržne razmere (UL L 303, 28. 11. 2018 – v nadaljevanju Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) državam članicam nalaga obveznost, da se dostopnost storitev invalidnim osebam izboljšuje postopno in s sorazmernimi ukrepi, vendar brez nepotrebnega odlašanja. Iz Direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah naj bi izhajalo, da morajo države dostopnost storitev uveljaviti z razumnim časovnim zamikom. Upravno sodišče je potrdilo ugotovitve zagovornika, da niso predpisane konkretne minimalne zahteve za preprečevanje diskriminacije pri odstopu do avdiovizualnih storitev. Ugotovilo je, da javni zavod RTV Slovenija in družba Telemach nudita določene prilagoditve svojih storitev za slepe in slabovidne osebe. Sprejelo je stališče, da ko predpisi ne določajo minimalnih standardov dostopnosti storitev, sprejem teh standardov pa ni v pristojnosti obravnavanih oseb, tem osebam ni mogoče očitati kršitve pravice do nediskriminacijske obravnave. Upravno sodišče je izrecno poudarilo, da predmet tega postopka ni bilo ugotavljanje, ali je država sprejela zadostne ukrepe za preprečevanje diskriminacije, temveč je predmet presoje zakonitost odločbe zagovornika, izdane v postopku na podlagi 33. člen ZVarD.
4. Vrhovno sodišče je zavrnilo predlog za dopustitev revizije.
5. Pritožnik vlaga ustavno pritožbo zoper sklep Vrhovnega sodišča v zvezi z II. točko izreka sodbe Upravnega sodišča in s 1. in 2. točko izreka odločbe zagovornika. Zatrjuje
kršitev 14., 15., 34. in 39. člena Ustave ter 14. člena
Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). Meni, da so slepe in slabovidne osebe obravnavane manj ugodno kot videči gledalci, saj nimajo enakega dostopa do televizijskih vsebin pri javnem zavodu RTV Slovenija in družbi Telemach. Slepe in slabovidne osebe naj bi bile odvisne od arbitrarnih odločitev javnega zavoda RTV Slovenija in drugih ponudnikov avdiovizualnih storitev, katere vsebine bodo dostopne v posebnih tehnikah. Tako postopanje naj bi pomenilo poseg v pravico do osebnega dostojanstva. Slepe in slabovidne osebe naj bi bile prikrajšane za svobodno izbiro in oblikovanje lastnega mnenja, ker jim ni omogočen enakovreden dostop do vseh informacij. To pa naj bi pomenilo tudi kršitev svobode izražanja iz 39. člena Ustave. Človekovih pravic naj ne bi bilo mogoče omejevati s sklicevanjem na neobstoj zakonodaje, saj naj bi se človekove pravice uresničevale neposredno na podlagi Ustave. Sklicevanje na pomanjkanje predpisov naj ne bi bilo dopustno, ker naj bi pravice izhajale neposredno iz Ustave in mednarodnih aktov. Samovoljno odrejanje javnega zavoda RTV Slovenija, katere oddaje bodo dostopne slepim in slabovidnim, naj bi pomenilo obliko prikrite cenzure, saj naj invalidne osebe ne mogle same izbirati informacij. Zato naj bi bila stališča Upravnega sodišča in zagovornika tudi v neskladju s 15. členom Ustave.
6. Pritožnik trdi, da bi lahko javni zavod RTV Slovenija in družba Telemach z obstoječimi finančnimi, tehničnimi in človeškimi viri zagotovila enakovredno dostopnost, vendar naj tega bi ne želela storiti. Pritožnik meni, da imata tako javni zavod RTV Slovenija kot družba Telemach na voljo vse tehnične možnosti, s katerimi bi zagotovila dostop do svojih vsebin slepim in slabovidnim osebam.
B. – I.
7. Pritožnik ni navedel kakšnih posebnih razlogov, s katerimi bi utemeljil kršitve človekovih pravic s sklepom Vrhovnega sodišča. Z navedbami, s katerimi se zatrjuje kršitev človekovih pravic s sodbo Upravnega sodišča, ni mogoče utemeljiti ustavne pritožbe zoper sklep Vrhovnega sodišča. Senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe zoper sklep Vrhovnega sodišča ni sprejel v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena
Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS)
.
B. – II.
8. Pritožnik zatrjuje, da so mu bile s sodbo Upravnega sodišča in odločbo zagovornika kršene pravice iz 14., 15., 34. in 39. člena Ustave ter pravica iz 14. člena EKČP.
9. Prvi odstavek 14. člena Ustave določa, da so v Republiki Sloveniji vsakomur zagotovljene enake človekove pravice in temeljne svoboščine, ne glede na narodnost, raso, spol, jezik, vero, politično ali drugo prepričanje, gmotno stanje, rojstvo, izobrazbo, družbeni položaj, invalidnost ali katerokoli drugo osebno okoliščino. Iz ustavnosodne presoje izhaja, da se prvi odstavek 14. člena Ustave nanaša tako na primere neposredne kot tudi na primere posredne diskriminacije.
[1]
Za posredno diskriminacijo gre, ko določena na videz nevtralna ureditev manj ugodno učinkuje na osebe z določeno osebno okoliščino oziroma ko določeno na videz nevtralno zagotavljanje storitev potrošnikom manj ugodno učinkuje na osebe z določeno osebno okoliščino. Gre torej za neenakost v učinkih ravnanja subjekta, ki nudi določene storitve. V takem primeru se lahko, kot ustavno nedopustna, izkaže tudi opustitev sprejemanja posebnih ukrepov za zagotavljanje enakosti.
[2]
10. Vsebina 14. člena EKČP, ki prepoveduje diskriminacijo, je zajeta v vsebini pravice do nediskriminacijske obravnave iz prvega odstavka 14. člena Ustave. Ker navedena ustavna določba vsakomur zagotavlja enake človekove pravice in temeljne svoboščine ne glede na osebne okoliščine, bo senat Ustavnega sodišča očitek o kršitvi 14. člena EKČP presojal v okviru prvega odstavka 14. člena Ustave.
[3]
11. Iz ustavnosodne presoje izhaja, da ima človekovo dostojanstvo kot temeljna vrednota normativni izraz v številnih določbah Ustave, zlasti je konkretizirano prek določb, ki zagotavljajo posamezne človekove pravice in temeljne svoboščine; te so namenjene prav varstvu različnih vidikov človekovega dostojanstva. Med njimi je mogoče izpostaviti tudi prepoved diskriminacije (prvi odstavek 14. člena Ustave).
[4]
Varstvo človekovega dostojanstva v primeru diskriminacije je torej zagotovljeno v okviru pravice do nediskriminacijske obravnave. Podobno je treba presojati tudi pritožnikove očitke o kršitvi pravice iz 39. člena Ustave. Iz ustavnosodne presoje izhaja, da se morata različna obravnava ali manj ugodni učinki nevtralne ureditve nanašati na uresničevanje človekove pravice, da bi zatrjevana kršitev segala na področje varovanja pravice do nediskriminacije obravnave. Pritožnik z navedbami o kršitvi pravice iz 39. člena Ustave zatrjuje, da je diskriminiran pri uresničevanju svobode izražanja. Zato bo senat Ustavnega sodišča pritožnikove očitke o kršitvi 34. in 39. člena Ustave presodil v okviru pravice iz prvega odstavka 14. člena Ustave.
12. Pritožnik je v postopku pred zagovornikom zatrjeval diskriminacijsko obravnavo dveh pravnih oseb (javni zavod RTV Slovenija in družba Telemach) pri dostopu do storitev, ki jih nudita javnosti. Zahteval je, da mu navedeni pravni osebi zagotovita enako dostopnost do vseh televizijskih vsebin (informativne, izobraževalne, dokumentarne, znanstvene, razvedrilne, kulturno umetniške vsebine, filmi in reklame), kot je zagotovljena osebam brez invalidnosti. Zahteval je popolno izenačitev dostopa do vseh televizijskih vsebin. Ker mu navedeni pravni osebi takega dostopa nista zagotovili, je vložil predlog za začetek postopka pri zagovorniku, da bi ta ugotovil kršitev pravice do nediskriminacijske obravnave in bi obravnavanima osebama naložil ukrepe za odpravo diskriminacije.
13. Pritožnik je uporabnik storitev, ki jih zgoraj navedeni pravni osebi nudita javnosti. Pritožnik ima sklenjeni pogodbi z javnim zavodom RTV Slovenija in družbo Telemach, na podlagi katerih mu nudita dostop do televizijskih programov. Oba subjekta mu zagotavljata enak dostop do svojih storitev kot drugim naročnikom. Vendar je pritožnikov položaj manj ugoden zaradi osebne okoliščine iz prvega odstavka 14. člena Ustave.
[5]
Pritožnik namreč zatrjuje, da je slepa oseba z minimalnim ostankom vida. Nedvomno pritožnikova osebna okoliščina vpliva na njegovo zmožnost uporabe avdiovizualnih storitev. Njegov položaj je tak, da je mogoče izenačitev njegovega položaja doseči le s sprejetjem posebnih ukrepov. Enakost položaja je mogoče doseči le z nudenjem posebnih storitev, s katerim je mogoče doseči izenačitev položaja pritožnika kot slepe oziroma slabovidne osebe s položajem drugih uporabnikov teh storitev, ki nimajo take osebne okoliščine.
[6]
14. Sporno vprašanje v upravnem postopku je torej bilo, ali sta javni zavod RTV Slovenija in družba Telemach kršila pravico do nediskriminacije obravnave, ker nista sprejela posebnih ukrepov, s katerimi bi pritožniku zagotovila
popolno izenačitev dostopa do vseh televizijskih vsebin
in ali bi zagovornik domnevnima kršiteljema bil dolžen naložiti sprejetje ustreznih ukrepov, s katerimi bi domnevna kršitelja pritožniku zagotovila popolno izenačitev dostopa do vseh televizijskih vsebin.
15. V primerih posredne diskriminacije, pri kateri je za odpravo neenake obravnave treba sprejeti posebne ukrepe,
[7]
je predvsem naloga države, da sprejme tako zakonsko ureditev, da zagotovi enakopravno obravnavo vseh oseb ne glede na njihove osebne okoliščine. ZVarD določa, da so k zagotavljanju varstva pred diskriminacijo in enakega obravnavanja zavezani tako državni organi, lokalne skupnosti, nosilci javnih pooblastil kot tudi pravne in fizične osebe (vključno z izvajalci javnih služb in zasebnimi subjekti) pri svojem delovanju v razmerju do tretjih oseb (2. člen ZVarD). Pravica do nediskriminacijske obravnave torej učinkuje tudi v ne oblastnih javnopravnih razmerjih med izvajalcem javne službe in uporabnikom ter v prirejenih razmerjih zasebnopravnega značaja.
[8]
Država je dolžna subjektom naložiti take obveznosti zagotavljanja posebnih ukrepov, da je z njimi tudi
v razmerjih med izvajalcem javne službe in uporabnikom javnih storitev
ter v prirejenih zasebnopravnih razmerjih zagotovljen enakopravni dostop do blaga in storitev, ki jih nudijo javnosti. Država je dolžna tudi izvajati učinkovit nadzor nad spoštovanjem predpisov in zagotoviti, da žrtve diskriminacije lahko uveljavljajo pravno varstvo zoper diskriminacijsko obravnavo tudi razmerjih med izvajalcem javne službe in uporabnikom javnih storitev ter v prirejenih razmerjih zasebnopravnega značaja.
16. Posebne ukrepe (ukrepe pozitivne diskriminacije) lahko sprejemajo različni subjekti, med njimi tudi delodajalci, gospodarski subjekti in drugi glede na naravo dela in področje delovanja (18. člen ZVarD). Iz 8. člena Zakona o izenačevanju možnosti invalidov (Uradni list RS, št. 94/10, 50/14, 32/17 in 95/24 – v nadaljevanju ZIMI) izhaja, da morajo vsi subjekti, ki pobujajo blago ali storitve, ki so na voljo javnosti, pod določenimi pogoji zagotoviti posebne ukrepe za odpravljanje ovir pri dostopnosti do blaga in storitev. Če subjekti, ki nudijo blago in storitve, ki so na voljo javnosti, ne bi zagotovili tistih posebnih ukrepov, ki bi jim bili naloženi s prisilnimi predpisi, bi to pomenilo kršitev pravice do nediskriminacijske obravnave.
17. Pravica do nediskriminacijske obravnave ne zagotavlja v vseh primerih sprejetja posebnih ukrepov, ki bi zagotovili popolno enakopravnost pri dostopu do vseh oblik blaga in storitev, ki se nudijo javnosti. Iz ustavnosodne presoje že izhaja, da je pri presoji ukrepov pozitivne diskriminacije treba presoditi, ali ti ukrepi ne nalagajo nesorazmernega in nepotrebnega bremena.
[9]
Iz drugega odstavka 3. člena ZIMI izhaja, da primerna prilagoditev pomeni potrebne zakonodajne, upravne in druge ukrepe, ki ne nalagajo nesorazmernega bremena, kadar so v posameznem primeru potrebni, da se invalidom na enaki podlagi kot drugim zagotovi uživanje ali uresničevanje pravic in svoboščin. Iz četrtega odstavka 8. člena ZIMI izhaja, da je posebne ukrepe treba zagotoviti, razen če javnim in zasebnim subjektom, ki ponujajo blago in storitve, ki so na voljo javnosti, ne nalagajo nesorazmernega bremena. Država mora pri presoji, ali ukrep pomeni nesorazmerno breme, upoštevati zlasti velikost in vire javnega ali zasebnega subjekta, njegovo naravo, ocenjene stroške, mogoče koristi od boljšega dostopa za invalide ter zgodovinske, kulturne, umetniške in arhitekturne vrednosti premičnin oziroma nepremičnin (četrti odstavek 8. člena ZIMI). Iz petega odstavka 8. člena ZIMI izhaja, da mora pristojni minister predpisati minimalne zahteve, ki jih morajo izpolniti ponudniki storitev. Ob upoštevanju četrtega odstavka 8. člena ZIMI mora tudi minister pri predpisovanju minimalnih zahtev, ki jih morajo izpolnjevati različni ponudniki blaga in storitev, upoštevati velikost in vire javnega ali zasebnega subjekta ter njegovo naravo, zato lahko različnim subjektom predpiše različne minimalne zahteve, ki jih morajo izpolniti. Iz navedenega izhaja, da ne drži trditev pritožnika, da bi mu pravica do nediskriminacijske obravnave zagotavljala popolno izenačitev pri dostopu do blaga in storitev, ki so na voljo javnosti.
18. Pritožnik tudi ne more izkazati kršitve pravice do nediskriminacijske obravnave s trditvami, da se človekove pravice izvršujejo neposredno na podlagi Ustave in bi zato javni zavod RTV Slovenija in družba Telemach morala že na podlagi Ustave zagotoviti vse posebne ukrepe, s katerimi bi pritožniku zagotovila popolno enakovredni dostop. Pritožnik zmotno meni, da neposredno iz Ustave izhaja obveznost izvajalcev javne službe in zasebnih subjektov, ki nudijo blago in storitve, ki so na voljo javnosti, da zagotavljajo vse potrebne ukrepe pozitivne diskriminacije, ki bi zagotovili popolno izenačitev pritožnikovega položaja z drugimi uporabniki avdiovizualnih storitev. Že Upravno sodišče je pritožniku pojasnilo, da je v določenem primeru zaradi narave stvari nujno z zakonom urediti način uresničevanja človekovih pravic. Obveznosti izvajalcev javne službe in zasebnih subjektov lahko v takem primeru nastanejo šele na podlagi zakonske ureditve, ne pa neposredno na podlagi Ustave.
19. Zato ni mogoče slediti trditvam pritožnika, da ima pravica do nediskriminacijske obravnave kolerat v dolžnosti subjektov, ki nudijo blago in storitev, ki je na voljo javnosti, da brez zakonsko naloženih obveznosti sprejmejo posebne ukrepe, s katerimi bi zagotovili popolno izenačitev dostopa do vseh oblik blaga in storitev. Postopek pred zagovornikom je poseben upravni postopek,
[10]
v katerem lahko zagovornik obravnavanim subjektom naloži določene obveznosti. Vendar zagovornika zavezuje načelo zakonitosti iz drugega odstavka 120. člena Ustave, kar pomeni, da ne more obravnavanim subjektom nalagati obveznosti za odpravo neenakosti, če za naložitev take obveznosti nima podlage v prisilnih predpisih.
20. Stališče zagovornika in Upravnega sodišča, da obravnavanima pravnima osebama ni mogoče očitati kršitve pravice do nediskriminacijske obravnave, ker sta sprejeli nekatere posebne ukrepe, s katerimi sta slepim in slabovidnim osebam delno zagotovili dostopnost svojih storitev, zakonska ureditev pa ni določala natančnih standardov, ki bi jih morali ponudniki televizijskih programov in distributerji avdiovizualnih vsebin izpolnjevati pri zagotavljanju dostopnosti storitev slepim in slabovidnim osebam, zato ne more pomeniti kršitve pravice do nediskriminacijske obravnave. Če pritožnik meni, da je diskriminacijsko obravnavan, ker subjektom, ki nudijo avdiovizualne storitve, niso naložene zadostne obveznosti pri sprejemanju posebnih ukrepov, potem bi moral ta očitek uperiti proti državi, ki ni sprejela ustreznih zakonodajnih ukrepov. Zato so pritožnikovi očitki o kršitvi pravice do nediskriminacijske obravnave iz prvega odstavka 14. člena Ustave v postopku pred zagovornikom in Upravnim sodiščem očitno neutemeljeni.
21. Za odločitev v tej zadevi zato tudi ne morejo biti bistvene navedbe pritožnika, da naj bi javni zavod RTV Slovenija in družba Telemach razpolagala tako s tehničnimi sredstvi kot z denarnimi sredstvi, da bi pritožniku zagotovila popolno izenačitev dostopa. Iz zgoraj navedenih stališč izhaja, da ti vidiki niso mogli biti upoštevni za odločitev in jih zato zagovornik tudi ni ugotavljal.
22. Pritožnikovega očitka o kršitvi prvega in petega odstavka 15. člena Ustave v okviru postopka z ustavno pritožbo ni mogoče ocenjevati, saj ti določbi ne urejata človekovih pravic.
[11]
23. Ker so pritožnikovi očitki o kršitvi človekovih pravic očitno neutemeljeni, senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
C.
24. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena
ZUstS v sestavi: predsednica senata dr. Špelca Mežnar ter člana dr. Matej Accetto in Marko Šorli.
Sklep je sprejel soglasno.
dr. Špelca Mežnar
Predsednica senata
[1]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-146/07 z dne 13. 11. 2008 (Uradni list RS, št. 111/08, in OdlUS XVII, 59) in št. U-I-156/11, Up-861/11 z dne 10. 4. 2014 (Uradni list RS, št. 35/14, in OdlUS XX, 24).
[2]
Prav tam.
[3]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. Up-497/08 z dne 23. 9. 2008, 5. točka obrazložitve. Primerjaj tudi z odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-418/20, U-I-847/21 z dne 16. 10. 2024 (Uradni list RS, št. 100/24), 29. točka obrazložitve.
[4]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-109/10 z dne 26. 9. 2011 (Uradni list RS, št. 78/11, in OdlUS XIX, 26), 9. točka obrazložitve in št. Up-1082/12 z dne 29. 5. 2014 (Uradni list RS, št. 43/14, in OdlUS XX, 35), 9. točka obrazložitve.
[5]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-101/18, Up-276/18 z dne 10. 11. 2022 (Uradni list RS, št. 157/22, in OdlUS XXVII, 26), 23. točka obrazložitve.
[6]
Posebni ukrepi, s katerimi se slepim in slabovidnim osebam zagotavlja enakovredni dostop do avdiovizualnih storitev so elektronski programski vodniki, ki so zaznavni, uporabni, razumljivi in zanesljivi ter zagotavljajo informacije o razpoložljivosti elementov dostopnosti in komponente dostopnosti (storitve dostopa) avdiovizualnih medijskih storitev, kot so zvočni opis, govorjeni podnapisi, v celoti posredovane v ustrezni kakovosti, ki omogoča natančen prikaz, sinhronizacijo z zvokom in videom, ter uporabnikom omogočajo nadzor prikaza in uporabe (glej npr. 10. člen Zakona o dostopnosti do proizvodov in storitev za invalide, Uradni list RS, št. 14/23 – ZDPSI).
[7]
Posebni ukrepi so začasni ukrepi, namenjeni odpravi manj ugodnega položaja oseb z določeno osebno okoliščino (prvi odstavek 17. člena ZVarD).
[8]
Primerjaj s sodbo ESČP v zadevi
Danilenkov in drugi proti Rusiji
, z dne 30. 7. 2009.
[9]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-156/11, Up-861/11, 10., 14. in 15. točka obrazložitve.
[10]
Iz prvega odstavka 42. člena ZVarD izhaja, da zagovornik pri izvajanju inšpekcijskega nadzora uporablja določbe zakona, ki ureja inšpekcijski nadzor, in določbe zakona, ki ureja splošni upravni postopek, če ta zakon ne določa drugače.
[11]
Glej npr. sklepe Ustavnega sodišča št. Up-17/05 z dne 30. 9. 2005, 4. točka obrazložitve, št. Up-349/01 z dne 10. 4. 2003, 6. točka obrazložitve, št. Up-526/04 z dne 25. 10. 2006, 9. točka obrazložitve, in št. Up-1090/06 z dne 11. 7. 2007, 14. točka obrazložitve.