Up-483/25
Natisni
Opravilna št.:
Up-483/25
Datum odločitve:
2. 3. 2026
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2026:Up.483.25
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 252/2024 z dne 28. 5. 2025 v zvezi z dopolnilno sodbo Upravnega sodišča, Zunanjega oddelka v Celju, št. IV U 39/2024 z dne 2. 9. 2024
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 252/2024 z dne 28. 5. 2025 v zvezi z dopolnilno sodbo Upravnega sodišča, Zunanjega oddelka v Celju, št. IV U 39/2024 z dne 2. 9. 2024
se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču.
Geslo:
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 55.b.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
A. B., C., in drugi
Datum vloge:
25. 7. 2025
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US34359
Dokument v PDF obliki:
Up-483-25.pdf
132 KB
Prenesite datoteko
Up-483-25_Pritrdilno LM dr. Knez.pdf
121 KB
Prenesite datoteko
Up-483/25-8
2. 3. 2026
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki sta jo vložila
A. B., C., ki ga zastopa mag. Matevž Krivic, Medvode, in Č. D., C., ki ga po pooblastilu zakonitega zastopnika A. B. zastopa mag. Matevž Krivic, Medvode
,
na seji 2. marca 2026
sklenil
:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 252/2024 z dne 28. 5. 2025 v zvezi z dopolnilno sodbo Upravnega sodišča, Zunanjega oddelka v Celju, št. IV U 39/2024 z dne 2. 9. 2024
se ne sprejme.
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Upravno sodišče je v sporu polne jurisdikcije razsodilo, da se ugodi tožbi pritožnikov zoper odločbo Ministrstva za notranje zadeve, Policijske uprave Celje, s katero je bila zavrnjena prošnja pritožnikov za podaljšanje dovolitve zadrževanja na ozemlju Republike Slovenije na podlagi 73. člena Zakona o tujcih (Uradni list RS, št. 46/25 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZTuj-2). Upravno sodišče je upravno odločbo odpravilo in pritožnikoma s sodbo dovolilo zadrževanje v Republiki Sloveniji od 2. 8. 2024 do 2. 2. 2025 in jima priznalo pravice iz prvega odstavka 75. člena ZTuj-2. Pritožnika sta zoper navedeno tožbo vložila pritožbo, s katero sta zahtevala, da se jima prizna dovolitev zadrževanja tudi za obdobje od 1. 9. 2021 do 1. 8. 2024. Upravno sodišče je štelo, da pritožba pritožnikov pomeni predlog za izdajo dopolnilne sodbe. Z dopolnilno sodbo je Upravno sodišče zavrnilo tožbo v delu, v katerem sta pritožnika zahtevala dovolitev zadrževanja za obdobje od 1. 9. 2021 do 1. 8. 2024. V obrazložitvi je sprejelo stališče, da pravica do zadrževanja nastane šele z izdajo odločbe in da ima odločba o dovolitvi zadrževanja učinke le za naprej, zato niso izpolnjeni zakonski pogoji za dovolitev zadrževanja za nazaj.
2. Pritožnika sta vložila pritožbo, ki jo je Vrhovno sodišče zavrnilo. Vrhovno sodišče je potrdilo stališče Upravnega sodišča, da lahko odločba o dovolitvi zadrževanja ustvari učinke le za naprej, zato upravni organ v 73. členu ZTuj-2 nima pravne podlage, da bi dovolil zadrževanje za čas pred izdajo odločbe. Tujca ni mogoče odstraniti za nazaj, zato mu tudi zadrževanja ni mogoče dovoliti od takrat, ko je podal zahtevo. Vrhovno sodišče je pojasnilo, da je odločba o dovolitvi zadrževanja iz 73. člena ZTuj-2 konstitutivna odločba, ki učinkuje od tedaj, ko je bila izdana oziroma vročena stranki (
ex nunc
). Vrhovno sodišče je tudi zavrnilo očitke pritožnikov o odstopu od sodne prakse, ker naj bi Upravno sodišče v dveh zadevah tujcem podelilo pravico do zadrževanja tudi za obdobje pred izdajo sodbe. Vrhovno sodišče je sprejelo stališče, da sta navedeni sodbi Upravnega sodišča napačni. Pojasnilo je, da ne bo sledilo predlogu pritožnikov, naj vloži zahtevo za oceno ustavnosti 73. člena ZTuj-2, ker pritožnika nista obrazložila, zakaj naj bi bila sporna razlaga zakona v neskladju z načeli pravne in socialne države.
3. Pritožnika zatrjujeta kršitev 22. člena Ustave, ker naj bi Vrhovno sodišče odstopilo od ustaljene sodne prakse in ker naj bi bila razlaga 73. člena ZTuj-2, po kateri naj bi se na podlagi te določbe odločalo le o dovolitvi zadrževanje, ne pa tudi o pravici do denarne socialne pomoči, nedopustno formalistična. Menita, da jima minimalni pogoji za preživetje pripadajo od trenutka, ko sta izpolnila zakonske pogoje za dovolitev zadrževanja. Menita tudi, da bi bilo treba 73. člen ZTuj-2 razlagati tako, da bi morala sodba Upravnega sodišča, izdana v sporu polne jurisdikcije, ki v celoti nadomesti upravni akt, učinkovati za nazaj in tudi vzpostaviti pravno razmerje, ki ni bilo vzpostavljeno z zavrnilno upravno odločbo. Navajata še, da sta Vrhovnemu sodišču predlagala, naj vloži zahtevo za oceno ustavnosti 73. člena ZTuj-2. Ne strinjata se s stališčem Vrhovnega sodišča, da predlog ni bil obrazložen in da je bil presplošen.
4. Pritožnika navajata, da ustavna pritožba odpira dve pomembni ustavnopravni vprašanji, in sicer (1) ali je dopustno odstopiti od ustaljene sodne prakse s skrajno formalističnim stališčem Vrhovnega sodišča, da je bila praksa nižjih sodišč napačna, ne da bi Vrhovno sodišče vsebinsko obrazložilo namen zakona z upoštevanjem človekovih pravic, in (2) ali je pravilna razlaga 73. člena ZTuj-2, da se na tej podlagi odloča le o dovolitvi zadrževanja, ne pa tudi o pravicah tujcev do denarne pomoči. Pritožnika menita, da so podane hujše posledice, saj naj bi bila zaradi zavrnitve dovolitve zadrževanja skoraj tri leta ostala brez denarnih sredstev za preživljanje.
5. Pritožnika vlagata tudi subsidiarni predlog Ustavnemu sodišču, naj po koneksiteti začne postopek za oceno ustavnosti 73. člena ZTuj-2.
B.
6. Na podlagi drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) se ustavna pritožba sprejme v obravnavo, če gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki je imela hujše posledice za pritožnika, ali če gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve.
7.
Iz druge alineje drugega odstavka 55.b člena ZUstS izhaja, da se ustavna pritožba sprejme v obravnavo, če gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve.
V primeru, ko je Ustavno sodišče že odločilo o ustavnopravnem vprašanju, ustavna pritožba, ki vsebuje enake očitke o kršitvi človekovih pravic in temeljnih svoboščin, praviloma ne odpira pomembnega ustavnopravnega vprašanja, ki presega pomen konkretne zadeve. Pritožnika zatrjujeta kršitev 22. člena Ustave. Zatrjujeta napačno uporabo materialnega prava, odstop od sodne prakse in pomanjkljivo obrazložitev. Iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da ustavne pritožbe ni mogoče utemeljiti zgolj z zatrjevanjem napačne uporabe materialnega prava.
[1]
Tudi posamezni vidiki procesnih jamstev, ki jih v postopku zagotavlja 22. člen Ustave in kršitev katerih pritožnika očitata Vrhovnemu sodišču (neobrazloženost in odstop od sodne prakse), so že bili predmet ustavnosodne presoje.
[2]
Pritožnika pa ne navajata razlogov, ki jih Ustavno sodišče ne bi upoštevalo že pri prejšnjem odločanju o enakih vprašanjih, niti ne odpira novih pomembnih ustavnopravnih vprašanj, zato v obravnavanem primeru ni izpolnjen pogoj iz druge alineje drugega odstavka 55.b člena ZUstS.
8. Iz prve alineje drugega odstavka 55.b člena ZUstS izhaja, da se ustavna pritožba sprejme v obravnavo, če gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki je imela hujše posledice za pritožnika. Izpolnjenost pogoja, da gre za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki ima zanj hujše posledice, mora izkazati pritožnik. Presoja, da gre za takšen primer, je namreč, razen v primerih, ko gre za posledice, ki že po naravi stvari pomenijo hujše posledice, v celoti odvisna od individualnih okoliščin, v katerih je posamični pritožnik. Za izpolnjenost pogoja hujših posledic mora zato pritožnik hujše posledice, ki naj bi jih zanj imela kršitev, zatrjevati in utemeljiti ter, kadar je to mogoče, za svoje trditve priložiti tudi ustrezna dokazila. Pritožnika zatrjujeta, da so bile hujše posledice podane, ker sta bila skoraj tri leta brez sredstev za preživljanje. Iz ustavnosodne presoje izhaja, da morajo pritožniki, ki hujše posledice utemeljujejo z denarnimi terjatvami, pojasniti, kaj zanje sporni znesek pomeni v povezavi z njihovim premoženjskim položajem, česar pritožnika nista storila. Vendar pa pritožnikom hujših posledic ni treba utemeljiti, če gre za posledice, ki že po naravi stvari pomenijo hujše posledice.
9. Pritožnika trdita, da je Vrhovno sodišče odstopilo od ustaljene sodne prakse, saj naj bi Upravno sodišče v dveh zadevah odločilo drugače, in sicer naj bi dovolitev zadrževanja dovolilo tudi za nazaj. Pri tem se pritožnika sklicujeta na sodbi Upravnega sodišča št. I U 531/2017 in št. II U 496/2019.
10. Iz ustavnosodne presoje izhaja, da Vrhovno sodišče ni vezano na sodno prakso nižjih sodišč.
[3]
V primerih, na katera se sklicujeta pritožnika, je odločalo Upravno sodišče, ki je višje sodišče. Zaradi tega ni sprejemljiva trditev, da naj bi Vrhovno sodišče odstopilo od sodne prakse. Drugačna odločitev hierarhično višjega sodišča ne pomeni odstopa od sodne prakse. Sodno prakso dokončno izoblikuje Vrhovno sodišče. Poleg navedenega je Vrhovno sodišče sprejelo drugačno odločitev kot Upravno sodišče tudi zato, ker meni, da sta odločitvi Upravnega sodišča napačni. Iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da na podlagi 22. člena Ustave ni mogoče zahtevati, da bi sodišča poenotila svojo prakso tako, da bi v vseh primerih odločila enako napačno oziroma nezakonito. Takšna zahteva bi bila neskladna z ustavno določbo, da je Republika Slovenija pravna država (2. člen Ustave).
[4]
Zato ni utemeljen očitek pritožnikov o kršitvi 22. člena Ustave.
11. Pritožnika menita, da je Vrhovno sodišče napačno razlagalo 73. člen ZTuj-2. Menita, da je napačno razlagalo pravno naravo upravne odločbe, s katero se dovoli zadrževanje v Republiki Sloveniji, in ni upoštevalo, da dovolitev zadrževanja vključuje tudi pravico do izplačila denarne socialne pomoči. S temi očitki pritožnika zatrjujeta napačno uporabo materialnega prava, s čimer ustavne pritožbe ni mogoče utemeljiti. Ustavno sodišče bi lahko navedene očitke presojalo le, če bi sporna razlaga materialnega prava pomenila kršitev kakšne človekove pravice.
Če gre le za vprašanje pravilne uporabe materialnega prava, ki v polje človekovih pravic in temeljnih svoboščin ne posega, Ustavno sodišče takih očitkov ne more presojati.
12. Pritožnika ne zatrjujeta, da bi sporna stališča Vrhovnega sodišča pomenila kršitev kakšne druge človekove pravice (razen kršitve 22. člena Ustave). Zato je treba šteti, da zatrjujeta očitno napačno odločitev, ki bi po ustaljeni ustavnosodni presoji lahko pomenila kršitev 22. člena Ustave. Po ustaljeni ustavnosodni presoji je prepoved sodniške samovolje oziroma arbitrarnosti kršena, kadar je sodna odločba že na prvi pogled očitno napačna oziroma kadar ni oprta na razumne pravne razloge, zaradi česar je utemeljeno sklepanje, da sodišče ni odločalo na podlagi zakona, temveč na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev, ali kadar so argumenti sodišča že na prvi pogled tako nerazumni, da po nobeni od mogočih razlag zakona ne pridejo v poštev, in je zato odločitev sodišča očitno napačna.
[5]
Za to pa v tem primeru ne gre.
13. Dovolitev zadrževanja je poseben institut iz ZTuj-2, s katerim se ureja položaj oseb, ki ne izpolnjujejo
pogojev za zakonito prebivanje v Republiki Sloveniji
, vendar jih ni mogoče odstraniti iz države zaradi dejanskih ali pravnih ovir. Z navedenim dovoljenjem posameznik pridobi pravno podlago za zakonito nahajanje na ozemlju Republike Slovenije. Vendar pa dovolitev zadrževanja ne pomeni zakonitega statusa bivanja, temveč zgolj začasno dovoljenje za prebivanje, dokler trajajo razlogi, ki preprečujejo odstranitev iz države. Navedeno dovoljenje posamezniku zagotavlja le, da ga država začasno, v obdobju, ki je navedeno v odločbi, ne bo odstranila iz svojega ozemlja. Drugih upravičenj ali pravic, povezanih z upravičenostjo do bivanja na ozemlju Republike Slovenije, posameznik ne pridobi. Ker država tujca ne more za nazaj odstraniti iz svojega ozemlja, so pogoji za dovolitev zadrževanja lahko izpolnjeni le od trenutka izdaje upravne odločbe dalje in lahko pravne posledice te odločitve (prepoved odstranitve z ozemlja države) učinkujejo le za naprej, ne morejo pa učinkovati za nazaj. Pri institutu dovolitve zadrževanja torej ne gre za to, da bi se ugotavljala pravna posledica, ki glede na zakon izhaja iz ugotovljenega dejanskega stanja,
[6]
temveč se z upravno odločbo konstituira pravno razmerje med državo in posameznikom, tj. posameznik pridobi pravico, da se sme nahajati na ozemlju države, država pa tega posameznika ne sme prisilno odstraniti iz države.
[7]
Zato stališče Vrhovnega sodišča, da ni mogoče z upravno odločbo dovoliti zadrževanja na ozemlju države za čas pred izdajo upravne odločbe, ni napačno.
14. Pritožnika napačnosti stališč o pravni naravi odločbe o dovolitvi zadrževanja tudi ne moreta utemeljiti s posledico, da jima v času odločanja o njuni vlogi ni bila zagotovljena pravica do denarne socialne pomoči. Tujcu pravice iz prvega odstavka 75. člena ZTuj-2 pripadajo šele, ko pridobi dovoljenje, da se začasno zadržuje na ozemlju države. Šele z izdajo dovoljenja, ki ustvari novo pravno razmerje, je nastala pravna podlaga za pridobitev drugih pravic, torej tudi pravic iz prvega odstavka 75. člena ZTuj-2. Dokler država tujcu ne dovoli zadrževanja, je treba šteti, da je tujec nezakonito na ozemlju države in ima dolžnost, da jo čim prej zapusti. V tem času tujec ne more pričakovati, da mu bo tuja država zagotavljala sredstva za preživljanje. Ker tujec pravice iz prvega odstavka 75. člena ZTuj-2 pridobi šele na podlagi izdane odločbe o dovolitvi zadrževanja, tujci ne morejo imeti teh pravic v času, ko jim z upravno odločbo ni dovoljeno zadrževanje. Ker ni mogoče dovoliti zadrževanja za čas pred izdajo upravne odločbe, tujec tudi ne more imeti pred izdajo odločbe pravic iz prvega odstavka 75. člena ZTuj-2. Zato so tudi ti očitki pritožnikov očitno neutemeljeni.
15. Ustavno sodišče tudi ne more slediti navedbam pritožnikov, da bi bilo treba pravno naravo odločbe, s katero se tujcu dovoli zadrževanje, razlagati drugače zaradi konkretnih okoliščin v primeru pritožnikov. Okoliščina, da sta pritožnika uspela s pravnimi sredstvi in da je bila upravna odločba, s katero je bila zavrnjena njuna vloga za podaljšanje dovolitve zadrževanja, odpravljena, ne more spremeniti pravne narave, ki jo odločbi o dovolitvi zadrževanja določa zakon. Zato stališču Vrhovnega sodišča, da je odločba o dovolitvi zadrževanja po svoji naravi konstitutivna odločba, ki lahko učinkuje le za naprej in da lahko posledično tujec pravice iz prvega odstavka 75. člena ZTuj-2 pridobi le za čas trajanja dovolitve zadrževanja, ni mogoče očitati napačnosti. Če pritožnika menita, da jima je zaradi ravnanja države nastala škoda, lahko svoje pravice varujeta v odškodninskem sporu.
16. Neutemeljeni so tudi očitki pritožnikov o kršitvi 22. člena Ustave, ker naj bi Vrhovno sodišče pomanjkljivo obrazložilo zavrnitev predloga za vložitev zahteve za oceno ustavnosti 73. člena ZTuj-2. Pritožnika nista navedla obrazloženih razlogov za protiustavnost zakonske ureditve, saj sta v pritožbi navedla le, da protiustavnosti te zakonske določbe z načeli pravne in socialne države ter načelom o jasnosti in pomenski določljivosti predpisov Vrhovnemu sodišču ni treba pojasnjevati. Ustavno sodišče lahko sledi stališču Vrhovnega sodišča, da so zgoraj navedene trditve do te mere presplošne, da jih ni mogoče presojati.
17. Pritožnika tudi predlagata, naj Ustavno sodišče začne postopek za oceno ustavnosti, če ne bo ugodilo ustavni pritožbi. Iz teh navedb pritožnikov izhaja, da dopuščata možnost, da sodišča zakon razlagajo ustavnoskladno, kar pomeni, da pobudo vlagata le za primer, če z argumenti v ustavni pritožbi (o možni ustavnoskladni razlagi zakona) ne bi uspela. Presojo izpodbijanih določb v tem smislu sta predlagala podrejeno, česar ZUstS ne omogoča.
[8]
Če bi Ustavno sodišče v postopku za preizkus ustavne pritožbe ugotovilo, da izpodbijane odločbe temeljijo na protiustavnem predpisu, bi oceno njegove ustavnosti na podlagi drugega odstavka 59. člena ZUstS opravilo po uradni dolžnosti.
[9]
Iz obrazložitve tega sklepa pa že izhaja, da ne gre za tak primer.
18. Ker senat Ustavnega sodišča ugotavlja, da so očitki pritožnikov o kršitvah človekovih pravic, očitno neutemeljeni, se senatu niti ni treba opredeliti, ali okoliščina, da pritožnika v času odločanja o njuni vlogi za dovolitev zadrževanja in o pravnih sredstvih zoper zavrnilno odločbo nista bila upravičena do izplačila denarne pomoči iz tretjega odstavka 75. člena ZTuj-2, pomeni tako posledico, ki bi že po naravi stvari pomenila hujšo posledico.
19. Na podlagi pojasnjenega niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena ZUstS, zato senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
C.
20. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena
ZUstS
ter prve alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20)
v sestavi: predsednica senata dr. Neža Kogovšek Šalamon ter člana dr. Matej Accetto in dr. Rajko Knez.
Sklep je sprejel soglasno. Sodnik Knez je dal pritrdilno ločeno mnenje.
dr. Neža Kogovšek Šalamon
Predsednica senata
[1]
Glej npr. sklepi Ustavnega sodišča št. Up-26/98 z dne 5. 11. 1998, 3. točka obrazložitve, št. Up-337/96 z dne 7. 3. 1997, 5. točka obrazložitve, in št. Up-280/96 z dne 7. 3. 1997, 5. točka obrazložitve.
[2]
Glej npr. odločbi Ustavnega sodišča št. Up-1201/05 z dne 6. 12. 2007 (Uradni list RS, št. 117/07, in OdlUS XVI, 116), 9. točka obrazložitve, in št. Up-147/09 z dne 23. 9. 2010 (Uradni list RS, št. 83/10), 10. točka obrazložitve.
[3]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. Up-300/98 z dne 16. 11. 2000, Uradni list RS, št. 115/2000, in OdlUS IX, 304), 5. točka obrazložitve, in št. Up-120/01 z dne 24. 10. 2002 (Uradni list RS, št. 94/02, in OdlUS XI, 277), 6. točka obrazložitve.
[4]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1201/05 z dne 6. 12. 2007 (Uradni list RS, št. 117/07, in OdlUS XVI, 116), 9. točka obrazložitve, in sklep Ustavnega sodišča št. Up-22/94 z dne 7. 3. 1997 (OdlUS VI, 82).
[5]
Glej na primer odločbi Ustavnega sodišča št. Up-572/06 z dne 8. 11. 2007 (Uradni list RS, št. 107/07, in OdlUS XVI, 112), 5. točka obrazložitve, in št. Up-603/21 z dne 26. 5. 2022, 8. točka obrazložitve.
[6]
Deklaratorna odločba rešuje to, kar že zakon samo hoče in določa, zato zakona v nasprotju s konstitutivno odločbo ne dopolnjuje, ker samo išče in ugotavlja pravno posledico, ki sledi iz zakona glede na ugotovljeno dejansko stanje. Deklaratorna odločba torej ne ustvarja pravnega razmerja, temveč samo ugotavlja pravno posledico, ki glede na zakon izhaja iz ugotovljenega dejanskega stanja. Deklaratorne odločbe učinkujejo
ex tunc
(Glej E. Kerševan, V. Androjna, Upravno procesno pravo, Upravni postopek in upravni spor, 2., spremenjena in dopolnjena izdaja, GV Založba, Zbirka pravna obzorja, Ljubljana 2017, str. 310).
[7]
Upravni akti, ki so po svoji naravi dovoljenja, so lahko le konstitutivne (oblikovalne) narave in posameznikom za naprej podeljujejo določeno pravico oziroma ustvarijo določeno pravno razmerje. Oblikovalne odločbe učinkujejo od dneva izdaje (
ex nunc
) in ne predvidevajo izvršljivosti, saj le ustvarjajo in oblikujejo določeno pravno razmerje. Oblikovalne odločbe oblikujejo novo materialno javnopravno razmerje in ustvarjajo novo pravno stanje, ki pomeni pravno podlago za uporabo drugih upoštevnih predpisov in s tem drugih pravic in obveznosti, ki jih je mogoče izvršiti (Glej E. Kerševan, V. Androjna, nav. delo, str. 311–312).
[8]
Primerjaj s sklepoma Ustavnega sodišča št. Up-504/14, Up-563/14 z dne 26. 9. 2014 in št. Up-457/13 z dne 17. 6. 2015.
[9]
Primerjaj s sklepom Ustavnega sodišča št. Up-810/11 z dne 4. 10. 2012.
⇒
Up-483/25
-9
10. 3. 2026
PRITRDILNO LOČENO MNENJE
SODNIKA DR. RAJKA KNEZA
K SKLEPU ŠT.
Up-483/25
Z DNE 2. 3. 2026
I.
1. Pritrjujem sicer sklepu o nesprejemu ustavne pritožbe, a pri odločanju nisem bil brez pomislekov. Zavedam se, da sta pritožnika v času dolgotrajnega odločanja ostala v socialno izjemno težkem položaju, kar je lahko pomenilo eksistenčno stisko. Pomisleki so se nanašali
[1]
predvsem na to, ali bi bilo treba v obrazložitvi bolj razločno in normativno pojasniti, zakaj so v primerih, kjer je spor vsebinsko povezan z zagotavljanjem minimalnih sredstev za preživetje, hujše posledice, ki jih
inter alia
za sprejem ustavne pritožbe zahteva drugi odstavek 55.b člena ZUstS, lahko podane že po naravi stvari, in tudi, ali pravna narava instituta dovolitve zadrževanja dopušča retroaktivno učinkovanje (
ex tunc
). Pri tem štejem za pomembno procesno ozadje, da sta pritožnika v zadevi št. Up-1424/23 z ustavno pritožbo dosegla razveljavitev in vrnitev v novo odločanje (v okviru 22. člena Ustave), kar je omogočilo nadaljevanje upravnosodnega varstva in poznejši uspeh glede dovolitve zadrževanja (za naprej). Omenjena odločitev Ustavnega sodišča je bila omejena na procesni vidik (22. člen Ustave) in presojo obrazloženosti glede (ne)izkazanosti zasebnega življenja; ne prejudicira pa materialnopravnega vprašanja, ki je v ospredju obravnavane zadeve (časovno učinkovanje in z njim povezane terjatve).
II.
2. Drugi odstavek 55.b člena ZUstS je zasnovan kot filter: ustavna pritožba ni "četrta instanca", temveč izredno sredstvo nadzora (ne sojenja) nad stališči sodišč, ki privede do vsebinske obravnave le, če (po prvi alineji) gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki je imela hujše posledice, ali (po drugi alineji) če zadeva odpira pomembno ustavnopravno vprašanje. Filtrirna vloga tega preizkusa zahteva, da se pogoji razlagajo tako, da se ne spregleda ločnica med presojo zakonitosti (ki je domena rednega sodstva) in presojo ustavnosti (ki je, poleg rednega sodstva, domena Ustavnega sodišča).
3. Prav zato se mi zdi metodološko pravilno izhodišče sklepa, da se ob ugotovitvi, da očitki o kršitvah človekovih pravic
ne dosegajo praga ustavnopravne utemeljenosti,
senatu ni treba dokončno opredeljevati do (ne)izpolnjenosti pogoja hujših posledic. V tem pristopu vidim pomembno doktrinarno poanto: pogoj hujših posledic ne odpira samostojno možnosti za meritorno presojo; lahko učinkuje le, če je hkrati v zadostni meri utemeljeno, da gre za ustavnopravno relevantno kršitev.
4. Moji pomisleki so bili torej omejeni na drugo raven: kako naj se v takšnih zadevah razume pogoj hujših posledic. Pravilno je, da mora pritožnik hujše posledice zatrjevati, utemeljiti in, kolikor je mogoče, izkazati.
[2]
Prav tako je razumljivo stališče, da pri denarnih terjatvah pritožnik praviloma pojasni pomen spornega zneska glede na svoj premoženjski položaj. Ta splošni dokazni okvir dopušča tudi, da položaje, ko je predmet spora dostop do sredstev, ki so po zakonski opredelitvi namenjena preživetju in predstavljajo zadnjo varovalno mrežo socialne države,
[3]
opredelimo tudi kot hujše posledice same po sebi (po naravi stvari). Takšno možnost 4. točka obrazložitve sklepa št. Up-1036/17 dopušča.
[4]
5. V takšnih primerih je mogoče normativno zagovarjati, da hujše posledice nastopijo že po naravi stvari: kadar gre (tudi posredno) za vprašanje osnovne oskrbe v obliki denarne pomoči, katere namen je zagotavljanje minimalnih življenjskih potreb v višini, ki omogoča preživetje, zavrnitev ali nedosegljivost takšne pomoči praviloma pomeni poseg v eksistenčni minimum ter s tem potencialno v jedro človekovega dostojanstva. Prav tu zagovarjam, da bi bilo koristno, če bi se v obrazložitvi eksplicitneje pojasnilo, zakaj takšne posledice lahko pomenijo hujše posledice "same po sebi". To bi pomenilo, da obstajajo zadeve, kjer teža posledic ne izvira iz primerjave zneska in premoženjskega stanja, temveč iz narave dobrine, ki se varuje (preživetje).
6. Vendar se tu pokaže druga, odločilna meja: tudi če bi sprejeli, da so hujše posledice v tej zadevi (zaradi zatrjevanega večletnega obdobja brez sredstev) podane že po naravi stvari, to samo po sebi ne more nadomestiti drugega elementa, torej, ali je razlaga rednih sodišč dosegla prag ustavnopravno relevantne kršitve (zlasti po 22. členu Ustave). V tej zadevi pritožnika v jedru nasprotujeta razlagi 73. in 75. člena ZTuj-2 ter zagovarjata, da bi morala dovolitev zadrževanja učinkovati tudi za nazaj. Takšno nestrinjanje je po ustaljenem razumevanju preizkusa v veliki meri vprašanje uporabe materialnega prava, v katero Ustavno sodišče poseže le, če je razlaga očitno nerazumna, arbitrarna ali neobrazložena.
III.
7. Institut dovolitve zadrževanja po 73. členu ZTuj-2 je po svoji naravi posebno, začasno dovoljenje v položajih, ko odstranitve ni mogoče izvršiti. Ne gre za režim mednarodne zaščite ali za statusni režim, ki bi po definiciji vzpostavljal kakšen širši integracijski paket pravic. Čeprav je življenjska stiska tujca v takem položaju lahko primerljiva s stisko oseb v postopkih mednarodne zaščite, pravno ne gre za režim mednarodne zaščite, temveč za institut v postopku vračanja, ki začasno izključi odstranitev, ne da bi vzpostavil status zaščite. Primerjalno poznamo tudi zahteve o zadostnih lastnih sredstvih, dokler država ne podeli kakšnega dovoljenja ali statusa, na katerega nato veže kakšna socialna upravičenja. Zlasti v okviru ureditve prostega gibanja v EU, ko ne gre za primere mednarodne zaščite, je izhodišče, da mora posameznik praviloma razpolagati z zadostnimi sredstvi
za samostojno preživljanje. To lahko
sicer služi kot orientacija pri razumevanju, zakaj institut zadrževanja ni nujno zasnovan kot mehanizem socialne reparacije za nazaj, a to ne pomeni, da socialne stiske niso velike.
[5]
Vendarle, takšnem normativnem okolju je težko z ustavnosodno razlago preoblikovati konstitutivno in v naprej učinkujočo ureditev obrniti v smer z retroaktivnimi učinki.
8. Enako velja za razmerje do 75. člena ZTuj-2. Pravice do osnovne oskrbe (vključno z denarno pomočjo v višini in na način denarne socialne pomoči) so vezane na položaj tujca, ki mu je dovoljeno zadrževanje. Če je dovolitev zadrževanja konstitutivna in učinkuje
ex nunc
, potem tudi pravice, vezane na ta status, praviloma nastopijo od takrat dalje. V tem okviru zahteva, da bi morala pravica "teči" od trenutka, ko so bili pogoji izpolnjeni, nikakor ni brez socialne teže, vendar pomeni poseg v zasnovo instituta, ki presega ustavnosodno korekturo v okviru 22. člena Ustave.
9. Razumem težo položaja, ki ga pritožnika opisujeta (triletno luknjo), ki je nastala zaradi večletnega reševanja spora, v katerem na koncu pritožnika uspeta z zahtevo glede statusa zadrževanja, v vmesnem obdobju pa ostaneta brez statusa in posledično brez pravic, vezanih nanj. Tak rezultat je življenjsko lahko zelo trd. Pri tem gre lahko za posledice, ki so v realnem življenju težko popravljive, saj se eksistenčna stiska nujno ne izravna z naknadnim uspehom v postopku. Vendar se na ravni Ustave (ne zakona) postavi vprašanje, ali se naj vsled socialno težkega izida na novo konstruira retroaktivnost statusnega dovoljenja. To bi bil, po moji oceni, vendarle premik, ki je prvenstveno v domeni zakonodajalca.
10. To ne pomeni, da pravni red položaj povsem "pusti v zraku". Sklep opozori na možnost reparacije prek odškodninskega varstva, kadar so zanj izpolnjeni pogoji. Odškodnina sicer ni avtomatična in zahteva samostojen preizkus protipravnosti, škode in vzročne zveze; vendar prav ta mehanizem predstavlja možnost obravnave posledic, ki jih lahko povzroči nepravilno ali protipravno ravnanje države v individualnih postopkih. Zavedam se tudi, da je odškodninska pot za posameznika procesno in dokazno zahtevna ter časovno obremenjujoča; vendar je v sistemu namenjena obravnavi takšnih posledic. Poleg tega velja v podobnih položajih poudariti pomen učinkovitega začasnega varstva v upravnem sporu – kot procesnega sredstva, ki naj prepreči, da bi dolgotrajnost postopkov ustvarila eksistenčno praznino.
11. Pritožnika sta predlagala tudi, naj Ustavno sodišče začne postopek za oceno ustavnosti 73. člena ZTuj-2 po koneksiteti. Takšen podrejeni predlog sam po sebi ne vzpostavlja upoštevnosti za koneksitetno presojo, vendar pokaže na vprašanje, ki sta ga pritožnika želela odpreti. Tudi sicer, kadar Ustavno sodišče oceni, da izpodbijane sodne odločbe temeljijo na protiustavnem predpisu, ustavnost predpisa presoja po uradni dolžnosti; v obravnavani zadevi pa se Ustavno sodišče za tak korak ni odločilo, saj je mogoče sporna vprašanja razrešiti že z razlago narave instituta in znotraj ustaljenih meja presoje po 22. členu Ustave.
12. Ne brez pomislekov sem torej prišel do zaključka, da ustavnopravno upoštevna kršitev, ki bi upravičevala sprejem ustavne pritožbe in poseg Ustavnega sodišča v razlago 73. in 75. člena ZTuj-2, vendarle ni podana.
[6]
dr. Rajko Knez
Sodnik
[1]
Ob oceni senata, da so v ustavni pritožbi hujše posledice le na splošno zatrjevane.
[2]
Glej obrazložitev sklepa Ustavnega sodišča št. Up-1036/17 z dne 19. 11. 2020, ki v upoštevnem delu (4. točka) pojasni: "Izpolnjenost pogoja, da gre za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki ima zanj hujše posledice, mora izkazati pritožnik. Presoja, da gre za takšen primer, je namreč, razen v primerih, ko gre za posledice, ki že po naravi stvari pomenijo hujše posledice, v celoti odvisna od individualnih okoliščin, v katerih se nahaja posamični pritožnik."
Ustavno sodišče pa lahko, kljub neizpolnitvi pogoja izkazovanja hujših posledic, samo odloči, da so hujše posledice podane same po sebi. O tem sem pisal tudi že v ločenem mnenju k sklepu v zadevi št. Up-382/19 z dne 10. 7. 2023.
[3]
Drugače kot v št. Up-1424/23, kjer so se hujše posledice utemeljevale predvsem z vidika odstranitve in varstva družinskega življenja
[4]
Glej op. 2 zgoraj.
[5]
Kot primerjalno-orientacijska opora velja omeniti, da pravo EU v okviru ureditve prostega gibanja pri režimih zakonitega prebivanja, ki niso primeri mednarodne zaščite, izhaja iz premise zadostnih lastnih sredstev (da posameznik ne postane breme za socialno pomoč države gostiteljice). Glej člen 7(1)(b) in prim. tudi člen 8(4) Direktive 2004/38/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. 4. 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic (UL L 158, 30. 4. 2004, str. 77) ter sodbo SEU z dne 11. 11. 2014, C-333/13,
Dano
(o razmerju med neizpolnjevanjem pogojev zakonitega prebivanja in dostopom do socialnih dajatev države gostiteljice). Seveda gre za ureditev prostega gibanja državljanov EU; na položaj pritožnikov, ki nista državljana EU, se ne uporablja neposredno, uporabna pa je le kot smer razmišljanja pri razumevanju razmerja med statusnim dovoljenjem prebivanja in pričakovanjem zadostnih lastnih sredstev.
[6]
Tudi ob načelu socialne države, ki bi uokvirjal presojo po koneksiteti.
⇒