Up-290/20, U-I-138/24
Natisni
Opravilna št.:
Up-290/20, U-I-138/24
Datum odločitve:
2. 10. 2025
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 86/2025
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:Up.290.20
Akt:
Zakon o pravilih cestnega prometa (Uradni list RS, št. 156/21 – uradno prečiščeno besedilo, 161/21 – popr. in 22/25) (ZPrCP), 2. odst. 107. čl.

Ustavna pritožba zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. PRp 305/2019 z dne 16. 1. 2020 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani št. PR 986/2019 z dne 15. 7. 2019
Izrek:
Drugi odstavek 107. člena Zakona o pravilih cestnega prometa (Uradni list RS, št. 156/21 – uradno prečiščeno besedilo, 161/21 – popr. in 22/25) je v neskladju z Ustavo.
V preostalem 107. člen Zakona o pravilih cestnega prometa ni v neskladju z Ustavo.
Državni zbor mora ugotovljeno neskladje iz 1. točke izreka odpraviti v roku enega leta po objavi te odločbe v Uradnem listu Republike Slovenije.
Do odprave ugotovljenega neskladja iz 1. točke izreka se drugi odstavek 107. člena Zakona o pravilih cestnega prometa še naprej uporablja.
Ustavna pritožba zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. PRp 305/2019 z dne 16. 1. 2020 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani št. PR 986/2019 z dne 15. 7. 2019 se zavrne.
Evidenčni stavek:
Iz 27. člena Ustave (domneva nedolžnosti) izhaja, da je posameznika dovoljeno spoznati za odgovornega storitve prekrška samo, če je onkraj razumnega dvoma dokazano, da je očitani prekršek izvršil in da je zanj odgovoren.
Drugi odstavek 107. člena Zakona o pravilih cestnega prometa – ki ga je mogoče smiselno razlagati le tako, da rezultat preizkusa z indikatorjem (ki ni merilna naprava, temveč sredstvo za hitro ugotavljanje prisotnosti alkohola v izdihanem zraku) šteje za zadosten dokaz o stopnji preizkušančeve alkoholiziranosti, pod pogojem, da se preizkušanec s tem rezultatom strinja – je v neskladju z domnevo nedolžnosti iz 27. člena Ustave, saj rezultat preizkusa z indikatorjem in preizkušančevo strinjanje s tem rezultatom že na abstraktni ravni (torej neodvisno od okoliščin konkretnega primera) ne zadostita ustavnemu dokaznemu standardu za obsodbo, ob tem pa ni izkazano, da bi bil ta poseg v domnevo nedolžnosti primeren, nujen in sorazmeren za uresničitev ustavno dopustnega cilja.
Privilegij zoper samoobtožbo iz četrte alineje 29. člena Ustave se nanaša na vse obdolženčeve izjave testimonialne ali komunikativne narave, tudi na tiste, ki niso očitno obremenilne. Tudi izjave, ki so na prvi pogled razbremenilne ali nevtralne, se namreč lahko uporabijo za utemeljevanje obtožbe. Pomembno pa je, da gre za izjave, ki bi vsaj potencialno lahko služile potrditvi obtožnega očitka; izjave, ki v kazenskem ali prekrškovnem postopku niti hipotetično ne bi mogle biti uporabljene zoper obdolženca, s privilegijem zoper samoobtožbo niso varovane. V tem kontekstu je lahko odločilno, ali je dejstvo, o katerem se obdolženec izjavljaizreka, sploh dosegljivo njegovemu spoznanju. Če namreč posameznik nekega dejstva ne more poznati, njegove potrditve tega dejstva v nobenem primeru ni mogoče šteti kot dokaz, da to dejstvo obstaja.
Ker posameznik ne razpolaga z nima zadostnimi zadostnih informacijami in znanjemznanja, da bi lahko potrdil pravilnost pozitivnega rezultata preizkusa z indikatorjem, njegova izjava, da se s takim rezultatom strinja, ni izjava, ki bi lahko kakor koli prispevala k dokazanosti prekrška po 105. členu ZPrCP, zato s privilegijem zoper samoobtožbo ni varovana.
Geslo:
1.5.51.1.8 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Presoja po koneksiteti (30. člen ZUstS).
1.5.51.1.15.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Ugotovitev, da je predpis v neskladju - Z ustavo.
1.5.51.1.13.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Ugotovitev, da je predpis skladen - Z ustavo.
1.5.51.1.22 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Določitev načina izvršitve odločbe .
1.5.51.1.16 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Poziv normodajalcu, da predpis uskladi z Ustavo/zakonom.
1.5.51.2.6 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrnitev ustavne pritožbe.
5.3.13.21 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Domneva nedolžnosti (27).
5.3.13.22.1 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Pravica do molka - Privilegij zoper samoobtožbo.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
Pravna podlaga:
Člen 27, 29.4, Ustava [URS]
Člen 21, 40.2, 48, 59.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-290/20, U-I-138/24 z dne 2. 10. 2025 | Ustavno sodišče Republike Slovenije
in
Pojasnilo Ustavnega sodišča v zvezi z odločbo št. U-I-138/24, Up-290/20 z dne 2. 10. 2025 | Ustavno sodišče Republike Slovenije
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba, ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
Vrsta akta:
posamični akt, zakon
Vlagatelj:
Lan Benedičič, Ljubljana
Datum vloge:
17. 3. 2020
Vrsta odločitve:
odločba
Vrsta rešitve:
ugotovitev – je v neskladju z Ustavo/zakonom, ugotovitev – ni v neskladju z Ustavo/zakonom, druge rešitve, zavrnitev
Dokument:
US34249
Dokument v PDF obliki:
Up-290-20, U-I-138-24.pdf
239 KB
Prenesite datoteko
Up-290-20, U-I-138-24 - Pritrdilno LM Šorli.pdf
108 KB
Prenesite datoteko
Up-290-20, U-I-138-24 - Pritrdilno LM dr. Accetto.pdf
120 KB
Prenesite datoteko
Up-290-20, U-I-138-24 - Pritrdilno LM dr. Svetlič.pdf
170 KB
Prenesite datoteko
Up-290-20, U-I-138-24 - Odklonilno LM dr. Mežnar.pdf
121 KB
Prenesite datoteko
Up-290-20, U-I-138-24 - Pritrdilno LM dr. Šugman Stubbs.pdf
153 KB
Prenesite datoteko
Up-290/20-21
U-I-138/24-6
2. 10. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi Lana Benedičiča, Ljubljana, ki ga zastopa Matej Potočnik, odvetnik v Ljubljani, in v postopku za oceno ustavnosti, začetem s sklepom Ustavnega sodišča, na seji 2. oktobra 2025
odločilo:
1. Drugi odstavek 107. člena Zakona o pravilih cestnega prometa (Uradni list RS, št. 156/21 – uradno prečiščeno besedilo, 161/21 – popr. in 22/25) je v neskladju z Ustavo.
2. V preostalem 107. člen Zakona o pravilih cestnega prometa ni v neskladju z Ustavo.
3. Državni zbor mora ugotovljeno neskladje iz 1. točke izreka odpraviti v roku enega leta po objavi te odločbe v Uradnem listu Republike Slovenije.
4. Do odprave ugotovljenega neskladja iz 1. točke izreka se drugi odstavek 107. člena Zakona o pravilih cestnega prometa še naprej uporablja.
5. Ustavna pritožba zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. PRp 305/2019 z dne 16. 1. 2020 v zvezi s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani št. PR 986/2019 z dne 15. 7. 2019 se zavrne.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Okrajno sodišče v Ljubljani je pritožnika spoznalo za odgovornega storitve prekrška po 4. točki petega odstavka 105. člena Zakona o pravilih cestnega prometa (v nadaljevanju ZPrCP) zaradi vožnje pod vplivom alkohola. Izreklo mu je globo 1.200 EUR in 18 kazenskih točk. Sodišče je svojo odločitev med drugim oprlo na zapisnik o preizkusu alkoholiziranosti z indikatorjem alkohola v izdihanem zraku (v nadaljevanju tudi indikator ali alkotest), ki ga je pritožnik podpisal. V zapisniku je navedeno, da se pritožnik z rezultatom preizkusa strinja, kar je sodišče štelo kot odločilno. Višje sodišče v Ljubljani je pritožnikovo pritožbo zoper prvostopenjsko sodbo zavrnilo kot neutemeljeno.
2.
Zoper pravnomočno sodbo pritožnik vlaga ustavno pritožbo, v kateri zatrjuje kršitev privilegija zoper samoobtožbo iz 29. člena Ustave. Pritožnik pojasnjuje, da je zapisnik o preizkusu alkoholiziranosti res podpisal, vendar pa ga policist pred tem (ob predstavitvi rezultata preizkusa) ni poučil o njegovi pravici iz 29. člena Ustave in 55. člena Zakona o prekrških (Uradni list RS, št. 29/11 – uradno prečiščeno besedilo, 21/13, 111/13, 32/16 in 38/24 – v nadaljevanju ZP-1), da se ni dolžan izjaviti o okoliščinah prekrška niti odgovarjati na vprašanja, če pa to stori, ni dolžan izpovedati zoper sebe ali svoje bližnje. Pritožnik meni, da dolžnost prekrškovnega organa, da domnevnemu storilcu poda navedeni pouk, ne velja le v t. i. hitrem postopku o prekršku (v katerega je po ZP-1 umeščena), temveč tudi (oziroma še toliko bolj) v rednem sodnem postopku. Poudarja, da ima kot obdolženec v prekrškovnem postopku ustavno pravico zoper samoobtožbo, zato bi moral biti o tej pravici poučen. Ker se v skladu s prvim odstavkom 15. člena Ustave ustavne pravice uresničujejo neposredno na podlagi Ustave, naj tudi ne bi bilo odločilno, ali je ta pravica (izrecno) zapisana v zakonu. Po stališču pritožnika mora biti domnevni storilec v prekrškovnem postopku s svojimi pravicami – vključno s pravico do molka oziroma privilegijem zoper samoobtožbo – seznanjen v trenutku, ko zadeva nadzora prometa preraste v prekrškovno zadevo, to pa naj bi bil trenutek, ko se sum storitve prekrška osredotoči na določeno osebo oziroma ko so zoper njo podani razlogi za sum. Ta dokazni standard naj bi bil nedvomno izpolnjen, ko preizkus z indikatorjem pokaže prisotnost alkohola. Ker naj pritožnik tedaj o privilegiju zoper samoobtožbo ne bi bil poučen, naj bi bila njegova izjava (podpis zapisnika) pridobljena s kršitvijo človekovih pravic in temeljnih svoboščin, zato naj bi morala biti izločena iz sodnega spisa. Posledično naj bi bilo treba postopek o prekršku ustaviti, saj naj bi bila ta izjava edini dokaz, s katerim bi se lahko dokazala storitev prekrška. Pritožnik to stališče med drugim opira na sklep Ustavnega sodišča št. Up-602/05 z dne 9. 10. 2006, iz katerega naj bi izhajalo, da preizkus z indikatorjem sam po sebi nima dokazne vrednosti, zato ocena alkoholiziranosti temelji zgolj na posameznikovem strinjanju z rezultatom preizkusa. Po mnenju pritožnika je vprašanje, ali je treba posameznika, preden s podpisom zapisnika o preizkusu alkoholiziranosti prizna prekršek vožnje pod vplivom alkohola, poučiti, da s tem priznava krivdo in da tega glede na privilegij zoper samoobtožbo ni dolžan storiti, pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve.
3.
Iz sodbe Okrajnega sodišča v Ljubljani in listin v spisu izhaja, da je pritožnik kršitev, ki jo uveljavlja v ustavni pritožbi, zatrjeval že v postopku na prvi stopnji, a mu sodišče ni pritrdilo. Sodišče prve stopnje je pojasnilo, da je pouk o pravicah iz drugega odstavka 55. člena ZP-1 predviden v hitrem postopku o prekršku, v obravnavani zadevi pa se vodi redni sodni postopek, saj gre za prekršek, za katerega prekrškovni organ ni pooblaščen izdati odločbe o prekršku, temveč mora vložiti obdolžilni predlog na sodišče.
4.
Pritožbeno sodišče je pritrdilo razlogom sodišča prve stopnje in k njim dodalo še naslednje: (i) da je Ustavno sodišče že večkrat presojalo pomen zapisnika o preizkusu alkoholiziranosti kot dokaza, vendar nikoli ni izrazilo pomisleka, da bi šlo za nedovoljen dokaz le zaradi dejstva, da preizkušanec pred opravo preizkusa ali pred podpisom zapisnika ni bil opozorjen na svoje pravice (pritožbeno sodišče izpostavlja odločbi Ustavnega sodišča št. Up‑33/01 z dne 18. 12. 2002, Uradni list RS, št. 5/03, in OdlUS XI, 291, in št. Up‑621/03 z dne 2. 12. 2004, Uradni list RS, št. 136/04); (ii) da zakon ne zahteva, da bi policist preizkušanca pred opravo preizkusa alkoholiziranosti opozoril na njegove pravice; (iii) da se sme koncentracija alkohola v organizmu dokazovati le na podlagi zapisnika o preizkusu alkoholiziranosti z indikatorjem takrat, ko se preizkušanec z rezultatom preizkusa strinja in to potrdi s podpisom zapisnika, kar je pritožnik tudi storil, čeprav je imel možnost, da rezultatu oporeka (v tem primeru bi mu policisti odredili preizkus z etilometrom ali strokovni pregled); (iv) da pritožnik niti v postopku na prvi stopnji niti v pritožbi ni trdil, da je zapisnik podpisal pod vplivom sile ali grožnje; (v) da pritožnik, ki ima vozniško dovoljenje že 11 let, nedvomno pozna oziroma mora poznati svoje pravice in da zapisnika ne bi podpisal brez pripomb, če se s pravilnostjo postopka ugotavljanja alkoholiziranosti in z rezultatom preizkusa ne bi strinjal; (vi) da je zapisnik javna listina in da bi pritožnik v skladu z drugim odstavkom 80. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS, št. 24/06 – uradno prečiščeno besedilo, 126/07, 65/08, 8/10 in 82/13 – ZUP) lahko dokazoval njegovo nepravilnost,
vendar bi to moral storiti do zaključka njegove sestave
, razen če mu ni bilo omogočeno dati pripomb oziroma če jih je dal, pa jih policist v zapisnik ni vnesel (tedaj bi lahko vložil pritožbo na Ministrstvo za notranje zadeve ali z drugimi dokazi v postopku o prekršku dokazoval nepravilnost zapisnika); (vii) da sodišče prve stopnje svoje odločitve ni oprlo le na zapisnik o preizkusu alkoholiziranosti, temveč tudi na izpovedbo policistov, da je pritožnik preizkus opravil pravilno in da rezultatu preizkusa ni oporekal.
5.
Ustavno sodišče je s sklepom št. Up-290/20 z dne 20. 3. 2023 ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo, saj je ocenilo, da odpira pomembno ustavnopravno vprašanje. V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je o sprejemu ustavne pritožbe obvestilo Višje sodišče v Ljubljani.
6.
Ustavno sodišče je nato s sklepom št. Up-290/20 z dne 14. 11. 2024 na podlagi drugega odstavka 59. člena ZUstS začelo postopek za oceno ustavnosti 107. člena ZPrCP. Sklep in ustavno pritožbo je vročilo Državnemu zboru, ki odgovora ni podal.
7.
Ustavno sodišče je pridobilo spis Okrajnega sodišča v Ljubljani št. PR 986/2019 in vpogledalo vanj.
B. – I.
Upoštevne okoliščine konkretnega primera
8.
Sodišče prve stopnje je izpodbijano sodbo oprlo na zapisnik o preizkusu alkoholiziranosti, potrdilo o začasnem odvzemu vozniškega dovoljenja in izpovedbo dveh policistov, ki sta s pritožnikom opravila preizkus alkoholiziranosti. Policista sta izpovedala, da sta bila napotena na kraj, kjer se je pripetila prometna nesreča s pobegom. Na tem kraju sta bila dva udeleženca nesreče, ki sta sporočila registrsko številko pobeglega vozila in podala opis voznika. Policista sta v evidenci preverila lastništvo vozila in se napotila do prebivališča lastnika. Tam sta na dvorišču pred hišo opazila iskano vozilo, v katerem je spal pritožnik. Ko je pritožnik iz vozila izstopil, sta policista pri njem zaznala očitne znake alkoholiziranosti (spotikanje, nerazločen govor, zaudarjanje po alkoholu). Policista sta pritožniku pojasnila, da obravnavata prometno nesrečo s pobegom in da ustreza opisu povzročitelja nesreče, ki sta ga podala očividca. Nato je bil izveden preizkus alkoholiziranosti in izpolnjen standardiziran zapisnik o preizkusu alkoholiziranosti. V zapisniku je navedeno, da je bil preizkus opravljen z indikatorjem znamke Drager alcotest 6810, št. ARBJ-0333, ki je pokazal 0,82 miligrama alkohola v izdihanem zraku. Zapisnik med drugim vsebuje rubriko: "Preizkušanec-ka se STRINJA – NE STRINJA z rezultatom preizkusa", pri čemer je podčrtana beseda "STRINJA". Zapisnik sta podpisala eden od policistov in pritožnik. Iz izpodbijanih sodb in podatkov spisa ne izhaja, da bi policista pritožnika poučila o pomenu in posledicah strinjanja z rezultatom preizkusa ter o tem, da ni dolžan ničesar izjaviti ali da ni dolžan izpovedati zoper sebe. Je pa eden od policistov pred sodiščem povedal, da je pritožnik po podpisu zapisnika po telefonu poklical neko osebo, najbrž odvetnika, ki je pritožniku svetovala, naj ničesar ne podpisuje. Policist naj bi nato pritožniku dejal, da lahko njegov podpis zapisnika šteje kot brezpredmeten in mu odredi strokovni pregled. V spisu ni podatka, da bi pritožnik po tem pojasnilu svoj podpis preklical in/ali zahteval strokovni pregled.
B. – II.
Upoštevna zakonska ureditev in njena razlaga
Upoštevne določbe ZP-1
9.
Po ZP-1 se o prekrških praviloma odloča po hitrem postopku (prvi odstavek 52. člena ZP-1), v katerem odločitev sprejme prekrškovni organ (z odločbo ali plačilnim nalogom), zoper to odločitev pa je dovoljeno vložiti zahtevo za sodno varstvo. Izjema od tega pravila velja za primere, ki so navedeni v drugem odstavku 52. člena ZP-1. V teh primerih se izvede redni sodni postopek, ki ga vodi sodišče na podlagi obdolžilnega predloga prekrškovnega organa. V obravnavanem primeru je prekrškovni organ (policija) pritožniku očital prekršek zoper varnost cestnega prometa, za katerega je predpisana stranska sankcija 18 kazenskih točk, kar je število točk, zaradi katerega se po zakonu storilcu izreče prenehanje veljavnosti vozniškega dovoljenja (tretji odstavek 22. člena ZP-1). Za te primere je predviden redni sodni postopek (šesta alineja drugega odstavka 52. člena ZP-1).
10.
Pouk kršitelju o njegovih pravicah v hitrem postopku o prekršku ureja 55. člen ZP-1, ki med drugim določa, (i) da prekrškovni organ ob ugotovitvi oziroma obravnavanju prekrška in še pred izdajo odločbe o prekršku kršitelja obvesti o prekršku in ga pouči, da se lahko izjavi o dejstvih oziroma okoliščinah prekrška, da pa tega ni dolžan storiti niti odgovarjati na vprašanja, če pa se bo izjavil ali odgovarjal, ni dolžan izpovedovati zoper sebe ali svoje bližnje; (ii) da mora prekrškovni organ navedeni pouk in izjavo kršitelja vnesti v zapisnik ali uradni zaznamek, pri čemer se vsebina zapisnika oziroma uradnega zaznamka kršitelju prebere in se mu vroči prepis, kar kršitelj potrdi s svojim podpisom; (iii) da je treba kršitelju, ki se ni mogel osebno izjaviti o prekršku ali mu ni bilo mogoče dati obvestila o prekršku in pouka o njegovih pravicah, pred izdajo odločbe o prekršku to obvestilo in pouk dati pisno ter mu omogočiti petdnevni rok za izjavo; in (iv) da se odločba o prekršku ne sme opirati na izjavo kršitelja, če mu navedeni pouk ni bil dan ali če pouk ni vpisan v zapisnik, uradni zaznamek ali pisno obvestilo.
11.
Pouk obdolžencu o njegovih pravicah v rednem sodnem postopku ureja prvi odstavek 114. člena ZP-1, po katerem mora sodišče obdolženca pred zaslišanjem poučiti, da se ni dolžan zagovarjati in tudi ne odgovarjati na vprašanja, če pa se zagovarja, ni dolžan izpovedati zoper sebe ali svoje bližnje ali priznati odgovornosti za prekršek. Edina izrecna prepoved opiranja sodne odločbe na izjave obdolženca je urejena v tretjem odstavku 108. člena in četrtem odstavku 110. člena ZP-1, ki med drugim določata, da sodišče ne sme opreti sodbe na izpovedbo obdolženca, dano v času, ko mu je bila vzeta prostost, če pred tem ni bil poučen, da ni dolžan ničesar izjaviti, ali če ta pouk ni zapisan. Točka 6 prvega odstavka 155. člena ZP-1 pa vsebuje splošno pravilo, po katerem je podana bistvena kršitev določb postopka o prekršku, če se sodba o prekršku opira na dokaz, ki je bil pridobljen s kršitvijo z Ustavo določenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ali na dokaz, na katerega se po določbah tega zakona ne sme opirati.
12.
ZP-1 torej pouk kršitelja oziroma obdolženca o njegovi pravici, da se ni dolžan zagovarjati, izpovedati zoper sebe ali priznati odgovornosti za prekršek, predvideva tako v hitrem postopku o prekršku (tedaj je pouk dolžan dati prekrškovni organ) kot tudi v rednem sodnem postopku (ko obdolženca o njegovih pravicah pouči sodišče). Ne ureja pa postopanja prekrškovnega organa, ko ta od osumljenca zbira obvestila zaradi kasnejše uvedbe rednega sodnega postopka. Primerjava ureditve hitrega in rednega sodnega postopka poleg tega pokaže, da ZP-1 izrecno prepoveduje opiranje odločbe prekrškovnega organa na vse izjave obdolženca, ki so bile dane pred navedenim poukom, medtem ko je prepoved opiranja sodne odločbe na take izjave predvidena le, če je bila storilcu ob podaji izjave vzeta prostost in če je bila izjava pridobljena s kršitvijo z Ustavo določenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin.
Upoštevne določbe ZPrCP
13.
Prekrški zaradi udeležbe v cestnem prometu pod vplivom alkohola in postopek ugotavljanja prisotnosti alkohola v organizmu udeležencev cestnega prometa so urejeni v ZPrCP. Po navedenem zakonu se prisotnost alkohola ugotavlja na tri načine: z indikatorjem alkohola, z etilometrom in s strokovnim pregledom.
14.
Indikator alkohola, imenovan tudi alkotest, je v 10. točki prvega odstavka 3. člena ZPrCP opredeljen kot sredstvo za hitro ugotavljanje prisotnosti alkohola v izdihanem zraku. Podrobnejše lastnosti tega sredstva oziroma tehnične zahteve zanj niso predpisane.
15.
Etilometer je po drugi strani opredeljen kot merilna naprava za ugotavljanje množine alkohola v izdihanem zraku (7. točka prvega odstavka 3. člena ZPrCP). Etilometri morajo izpolnjevati zahteve Zakona o meroslovju (Uradni list RS, št. 26/05 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZMer-1) in na njegovi podlagi sprejetega Pravilnika o meroslovnih zahtevah za etilometre (Uradni list RS, št. 81/13 in 5/16). Prvi odstavek 3. člena navedenega pravilnika določa, da mora etilometer zagotavljati visoko raven meroslovne zaščite, da bi lahko vsakdo, ki ga merjenje zadeva, zaupal rezultatom meritev, ter mora biti zasnovan in proizveden na visoki kakovostni ravni merilne tehnologije in varovanja merilnih podatkov. V nadaljevanju pravilnika je določenih več meroslovnih in tehničnih zahtev, ki jih morajo izpolnjevati etilometri.
16.
Strokovni pregled je urejen v 108. členu ZPrCP, iz katerega med drugim izhaja, da ta način ugotavljanja prisotnosti alkohola obsega zdravniški pregled (s katerim se ugotavljajo znaki motenj v vedenju, ki lahko povzročijo nezanesljivo ravnanje v prometu) in odvzem vzorcev krvi, urina ali drugih telesnih tekočin oziroma tkiv. Zdravnik mora o strokovnem pregledu takoj izdelati pisno mnenje, odvzete vzorce pa takoj izročiti policistu, ki jih mora poslati v najbližjo pooblaščeno strokovno ustanovo oziroma laboratorij, kjer se opravi analiza. Na podlagi tretje alineje tretjega odstavka 11. člena ZPrCP je bil sprejet Pravilnik o opravljanju strokovnih pregledov in laboratorijskih analiz (Uradni list RS, št. 60/11), ki določa pogoje, ki jih morajo izpolnjevati laboratoriji za pridobitev pooblastila za opravljanje laboratorijskih analiz, ter način in postopek izvajanja strokovnih pregledov in laboratorijskih analiz.
17.
Postopek ugotavljanja prisotnosti alkohola v organizmu udeležencev cestnega prometa je urejen v 107. členu ZPrCP, ki se v upoštevnem delu glasi:
[1]
"(preverjanje psihofizičnega stanja)
(1) Policist sme zaradi ugotovitve, ali ima udeleženec cestnega prometa v organizmu alkohol ali več alkohola, kot je dovoljeno, izvesti preizkus s sredstvi ali napravami za ugotavljanje alkohola. Neposrednemu udeležencu prometne nesreče, razen otroku, policist odredi preizkus s sredstvi ali napravami za ugotavljanje alkohola. Če se s preizkusom ugotovi, da ima voznik v organizmu več alkohola, kot je dovoljeno, mu policist prepove nadaljnjo vožnjo, vozniku motornega vozila začasno odvzame vozniško dovoljenje, zoper druge udeležence cestnega prometa, ki so očitno pod vplivom alkohola in ovirajo ali ogrožajo cestni promet, pa sme odrediti ukrepe, s katerimi jim onemogoči oviranje ali ogrožanje cestnega prometa.
(2) Če se z indikatorjem alkohola ugotovi, da
ima udeleženec cestnega prometa v organizmu več alkohola, kot dovoljuje ta zakon, izpolni policist zapisnik o preizkusu, ki ga podpiše tudi preizkušen udeleženec cestnega prometa.
Če udeleženec cestnega prometa oporeka
rezultatu preizkusa z indikatorjem alkohola, iz katerega je razvidno, da ima v organizmu več alkohola, kot dovoljuje ta zakon, mu policist odredi preizkus z etilometrom ali strokovni pregled.
Če udeleženec cestnega prometa odkloni preizkus z etilometrom ali strokovni pregled, vpiše policist vzrok odklonitve v zapisnik, prav tako pa se šteje, da se udeleženec cestnega prometa strinja z rezultatom preizkusa z indikatorjem alkohola.
(3) Udeleženec cestnega prometa, ki mu policist odredi preizkus s sredstvi ali napravami za ugotavljanje alkohola, mora ravnati po odredbi policista. Če preizkus odkloni, policist vozniku prepove nadaljnjo vožnjo, vozniku motornega vozila pa tudi začasno odvzame vozniško dovoljenje. Če zaradi zdravstvenega stanja ali zaradi drugega, s tem povezanega objektivnega vzroka, udeleženec cestnega prometa ne more opraviti preizkusa, mu policist odredi strokovni pregled. Če zdravnik, ki opravi strokovni pregled, ugotovi, da je pod vplivom alkohola, policist vozniku prepove nadaljnjo vožnjo, vozniku motornega vozila pa začasno odvzame vozniško dovoljenje. Policist odredi strokovni pregled tudi v primeru, če udeleženec cestnega prometa ne opravi odrejenega preizkusa po navodilih proizvajalca.
(4) Za odklonitev preizkusa ali strokovnega pregleda šteje poleg neposredne odklonitve tudi ravnanje udeleženca v cestnem prometu, s katerim ovira ali onemogoči izvedbo preizkusa oziroma strokovnega pregleda ali poškoduje oziroma uniči vzorec za analizo.
(5) Policist izpolni zapisnik o preizkusu alkoholiziranosti tudi v primeru, če udeleženec cestnega prometa odkloni neposredno odrejen preizkus z indikatorjem alkohola ali etilometrom ali strokovni pregled.
(6)
Udeležencu cestnega prometa, ki kaže znake motenj v vedenju, katerih posledica je lahko nezanesljivo ravnanje v cestnem prometu
, rezultat preizkusa s sredstvi ali napravami za ugotavljanje alkohola pa kaže na prisotnost alkohola v dovoljenih mejah, odredi policist strokovni pregled.
[…] (9) Udeležencu prometne nesreče, neposrednemu udeležencu prometne nesreče ali osumljencu kaznivega dejanja nevarne vožnje v cestnem prometu sme policist zaradi ugotovitve, ali je udeleženec, neposredni udeleženec ali osumljenec kaznivega dejanja nevarne vožnje v cestnem prometu pod vplivom alkohola, prepovedanih drog, psihoaktivnih zdravil ali drugih psihoaktivnih snovi, ki zmanjšujejo njegovo sposobnost za varno udeležbo v cestnem prometu odrediti strokovni pregled, ne da bi pred tem izvedel preizkus s sredstvi ali napravami za ugotavljanje alkohola. Neposrednemu udeležencu prometne nesreče, ki je zapustil mesto prometne nesreče in izjavil, da je po prometni nesreči užival alkoholne pijače, prepovedane droge, psihoaktivna zdravila ali druge psihoaktivne snovi, pa policist mora odrediti strokovni pregled. Izjavo neposrednega udeleženca prometne nesreče o uživanju alkoholnih pijač, prepovedanih drog, psihoaktivnih zdravil ali drugih psihoaktivnih snovi policist zabeleži v zapisnik.
(10) Udeleženec cestnega prometa, kateremu je policist odredil strokovni pregled, mora ravnati po policistovi odredbi. Vozniku, kateremu je odredil strokovni pregled, policist prepove nadaljnjo vožnjo, vozniku motornega vozila pa tudi začasno vzame vozniško dovoljenje, razen v primeru iz tretjega odstavka tega člena, kadar voznik zaradi zdravstvenega stanja ali drugega s tem povezanega objektivnega vzroka ne more opraviti preizkusa, zdravnik pa ugotovi, da ni pod vplivom alkohola.
(11) Na preizkus z etilometrom oziroma strokovni pregled odpelje udeleženca cestnega prometa policist s službenim vozilom. Če se s preizkusom z etilometrom ali strokovnim pregledom ugotovi, da je udeleženec cestnega prometa v takšnem psihofizičnem stanju, da sme voziti vozilo v cestnem prometu, ga policist s službenim vozilom odpelje nazaj k vozilu, ki ga je pred tem vozil, razen če obstaja nevarnost napada na policista ali če je policist napoten na interventni dogodek.
(12) Z globo najmanj 1.200 eurov se kaznuje za prekršek voznik, učitelj vožnje ali spremljevalec, ki ravna v nasprotju s policistovo zahtevo ali odredbo iz tretjega ali desetega odstavka tega člena. Vozniku motornega vozila, učitelju vožnje in spremljevalcu se izreče tudi 18 kazenskih točk."
18.
Iz citiranih določb izhaja, da policist pri udeležencu cestnega prometa preizkus prisotnosti alkohola praviloma najprej izvede s sredstvi ali napravami za ugotavljanje alkohola, torej z indikatorjem ali etilometrom (prvi odstavek 107. člena ZPrCP). Takojšnja odreditev strokovnega pregleda je predvidena izjemoma (tretji in deveti odstavek 107. člena ZPrCP).
19.
Kadar se policist odloči za preizkus z indikatorjem in preizkušanec ta preizkus opravi, je nadaljnji potek postopka odvisen od rezultata preizkusa. Če preizkus pokaže, da v preizkušančevem organizmu ni alkohola ali da je prisotnost alkohola v dovoljenih mejah (negativen rezultat), preizkušanec pa tudi ne kaže znakov motenj v vedenju, katerih posledica je lahko nezanesljivo ravnanje v cestnem prometu, zakon ne predpisuje nadaljnjih procesnih dejanj. Za tak primer ni predvidena niti sestava zapisnika o preizkusu alkoholiziranosti.
20.
Drugače pa velja, če rezultat preizkusa z indikatorjem pokaže, da ima preizkušanec v organizmu več alkohola, kot dovoljuje zakon (v nadaljevanju tudi pozitiven rezultat). Skladno z drugim odstavkom 107. člena ZPrCP mora policist v takem primeru vselej izpolniti zapisnik o preizkusu, ki ga podpiše tudi preizkušanec, dodatna procesna dejanja pa so odvisna od tega, ali preizkušanec rezultatu indikatorja oporeka:
(i) Če preizkušanec rezultatu oporeka, mu policist odredi preizkus z etilometrom ali strokovni pregled (drugi odstavek 107. člena ZPrCP), pri čemer se mora preizkušanec po tej odredbi ravnati (tretji in deseti odstavek 107. člena ZPrCP). Če preizkušanec odkloni preizkus z etilometrom ali strokovni pregled, vpiše policist vzrok odklonitve v zapisnik in šteje se, da se preizkušanec strinja z rezultatom preizkusa z indikatorjem (drugi odstavek 107. člena ZPrCP). Zakon ne predvideva, da bi lahko preizkušanec oporekal tudi rezultatu preizkusa z etilometrom ali rezultatu strokovnega pregleda.
(ii) Če preizkušanec pozitivnemu rezultatu preizkusa z indikatorjem ne oporeka, nadaljnja procesna dejanja niso določena. Ker v tem primeru policist za odreditev dodatnega preizkusa nima zakonskega pooblastila, takega preizkusa ne sme odrediti. V tem primeru se torej s sestavo in podpisom zapisnika preizkus alkoholiziranosti zaključi.
21.
Oporekanje rezultatu je treba razumeti kot nasprotovanje temu, da je indikator pravilno zaznal količino alkohola v preizkušančevem organizmu, in ne morda kot nasprotovanje temu, da je policist rezultat, ki ga je pokazal indikator, pravilno prepisal v zapisnik. Dodaten preizkus, ki ga zakon predvideva v primeru oporekanja rezultatu, namreč ni smiselno povezan z morebitnim napačnim ravnanjem policista. Smisel izvedbe še enega preizkusa z drugačno metodo je lahko le v tem, da se preveri pravilnost rezultata prvotnega preizkusa.
[2]
Zato se lahko tudi preizkušančevo oporekanje rezultatu nanaša le na pravilnost rezultata tega preizkusa.
22.
Glede na to, da zakon dodaten preizkus pogojuje s preizkušančevim oporekanjem rezultatu (torej z verbalno izraženim nestrinjanjem z rezultatom), ob tem pa ne določa, da mora policist preizkušanca predhodno vprašati, ali se z rezultatom strinja, bi bilo mogoče zakonsko ureditev razumeti na način, da mora policist preizkus z etilometrom ali strokovni pregled odrediti samo, če preizkušanec ob predstavitvi rezultata na lastno pobudo izjavi, da se z rezultatom ne strinja, če pa ne izjavi ničesar, se postopek ugotavljanja alkoholiziranosti s sestavo in podpisom zapisnika zaključi. Vendar niti praksa policije niti praksa rednih sodišč takšne razlage ne potrjujeta.
23.
Standardizirani zapisnik o preizkusu alkoholiziranosti z oznako JV/PROM-11 MNZ RS (PC 2), ki ga uporablja policija in ki je bil uporabljen tudi v obravnavanem primeru, vsebuje rubriko "Preizkušanec-ka se STRINJA – NE STRINJA z rezultatom preizkusa" (in ne "Preizkušanec-ka OPOREKA – NE OPOREKA rezultatu preizkusa"). Ta rubrika torej od policista zahteva, da od preizkušanca pridobi izjavo glede pravilnosti rezultata preizkusa (dejstvo, da preizkušanec rezultatu ne oporeka, še ne pomeni, da se z njim strinja; na vprašanje, ali se preizkušanec z rezultatom strinja, ni mogoče odgovoriti drugače, kakor da se preizkušanec o tem izjavi), obenem pa policistu sporoča, da sme postopek preizkusa alkoholiziranosti zaključiti, ne da bi odredil dodaten preizkus, samo, če preizkušanec izjavi, da se z rezultatom preizkusa strinja.
24.
Na tak način drugi odstavek 107. člena ZPrCP razlagajo tudi sodišča. V sodni praksi velja ustaljeno in enotno stališče, da indikator ni merilna naprava, temveč sredstvo za hitro ugotavljanje prisotnosti alkohola v izdihanem zraku, zato se rezultat preizkusa z indikatorjem šteje za pravilno in veljavno podlago za ugotovitev storitve prekrška vožnje pod vplivom alkohola oziroma za izrekanje sankcij po 105. členu ZPrCP samo, če se preizkušanec s tem rezultatom strinja (in to potrdi s podpisom zapisnika). V nasprotnem primeru mora policist preizkušancu odrediti preizkus z etilometrom ali strokovni pregled, torej zanesljiv način preverjanja prisotnosti alkohola.
[3]
25.
Ustavno sodišče navedeno razlago, ki izhaja tudi iz izpodbijane pravnomočne sodbe, ocenjuje kot razumno.
[4]
Kot ugotavljajo redna sodišča, indikator v ZPrCP ni opredeljen kot merilna naprava, tj. naprava, za katero veljajo ZMer-1 in na njegovi podlagi sprejeti pravilniki, kar pomeni, da se indikatorji po zakonu ne smejo uporabljati za merjenje v postopkih pred upravnimi in pravosodnimi organi (četrta alineje 3. člena ZMer-1). Poleg tega za indikatorje tudi niso predpisane kakšne druge zahteve, ki bi zagotavljale zanesljivost meritev. V pravnem redu torej ni prav nobenega pravila, ki bi določalo, kakšne tehnične lastnosti mora imeti sredstvo, da ga lahko policist uporabi za preizkus po drugem odstavku 107. člena ZPrCP.
26.
Stroka opozarja, da sredstva, ki se za ta preizkus uporabljajo v praksi, delujejo po drugačnem, manj zanesljivem principu kot etilometri in ne izpolnjujejo bistvenih tehničnih zahtev, ki so zaradi zanesljivosti rezultatov določene za etilometre (kot so zahteve glede števila senzorjev, števila zahtevanih vpihov, samopreverjanja, zaznavanja ustnega alkohola, detekcije vplivnih substanc in zaščite programske opreme).
[5]
Preizkus s takšnim sredstvom lahko zato pokaže lažno negativen ali lažno pozitiven rezultat.
[6]
Iz navedenih razlogov rezultat preizkusa z indikatorjem – drugače kot rezultat preizkusa z etilometrom in rezultat strokovnega pregleda – sam zase ne more zadostovati za ugotovitev, da je imel preizkušanec v organizmu več alkohola, kot dovoljuje zakon, in da je s tem izpolnil zakonski znak prekrška (oziroma da je stopnja alkohola dosegla tisto, zaradi katere se kršitelju izreče strožja sankcija). Ker pa zakon policistu ne omogoča odreditve dodatnega preizkusa, če preizkušanec rezultatu preizkusa z indikatorjem ne oporeka, v kasnejših fazah postopka pa je izvedba dodatnega preizkusa brezpredmetna, je mogoče drugi odstavek 107. člena ZPrCP smiselno razlagati le na način, da se odločba ali sodba o prekršku na ta rezultat lahko opreta, če se preizkušanec z njim izrecno strinja
in mu s tem podeli potrebno verodostojnost.
27.
ZPrCP ne vsebuje določb, ki bi urejale pouk o pravicah osebe, ki ji je odrejen preizkus prisotnosti alkohola. Iz ZPrCP torej ne izhaja, da je treba preizkušancu, preden se izjavi o tem, ali soglaša z rezultatom preizkusa z indikatorjem alkohola, pojasniti pomen in posledice takega soglasja ter da soglasja ni dolžan podati in da mu bo v primeru odklonitve soglasja odrejen zanesljiv preizkus z etilometrom ali strokovni pregled.
28.
Predstavljena zakonska ureditev je, z manjšimi vmesnimi spremembami, v veljavi že od leta 1998. Tedaj je bil postopek preizkusa alkoholiziranosti na bistveno podoben način urejen v 120.–121. členu Zakona o varnosti cestnega prometa (Uradni list RS, št. 30/98, 39/2000 – popr., 61/2000, 21/02 in 67/02 – v nadaljevanju ZVCP), kasneje pa v 132.–133. členu Zakona o varnosti cestnega prometa (Uradni list RS, št. 56/08 – uradno prečiščeno besedilo, 58/09 in 36/10 – ZVCP-1). Edina za obravnavano presojo pomembnejša novost, ki jo je uvedel ZPrCP, je zadnja poved drugega odstavka 107. člena, ki določa, da se, če preizkušanec oporeka rezultatu preizkusa z indikatorjem, nato pa odkloni preizkus z etilometrom ali strokovni pregled, šteje, da se strinja z rezultatom preizkusa z indikatorjem.
29.
Navedena določba je odziv na več odločb Ustavnega sodišča, ki se nanašajo na razlago 120. člena ZVCP. V prvi od teh odločb (št. Up-33/01) je Ustavno sodišče presojalo položaj, ko je bil pritožniku zaradi oporekanja rezultatu preizkusa z indikatorjem odrejen strokovni pregled, pritožnik pa je nato od izvedbe strokovnega pregleda odstopil in soglašal z rezultatom prvega preizkusa. Posledično je bil pritožnik obsojen za poseben prekršek, ki ga stori tisti, ki ne opravi odrejenega strokovnega pregleda. Ker pa je bila za ta prekršek zagrožena strožja sankcija kot za primarno kršitev (vožnjo pod vplivom stopnje alkohola, ki jo je pokazal preizkus z indikatorjem), je bil pritožnik sankcioniran strožje, kakor bi bil, če bi že v izhodišču soglašal z rezultatom preizkusa z indikatorjem. Ustavno sodišče je menilo, da je takšno sankcioniranje v nasprotju z namenom zakonske ureditve. Pojasnilo je, da je strokovni pregled, ki ga preizkušanec doseže z oporekanjem rezultatu preizkusa z indikatorjem, določen zaradi kontrole tega rezultata in je v tem primeru preizkušančeva pravica. Če torej želi preizkušanec to pravico izkoristiti, kasneje pa si premisli, ne sme biti kaznovan strožje, kakor bi bil za prvotno ugotovljeno stopnjo alkohola v njegovem organizmu. V kasnejši zadevi št. Up-621/03 je Ustavno sodišče presojalo podoben položaj, le da pritožnik z rezultatom preizkusa z indikatorjem naknadno ni izrecno soglašal, temveč je zgolj odklonil strokovni pregled. Ustavno sodišče je navedlo, da je tudi v tem primeru edina ustavnoskladna razlaga določb ZVCP tista, po kateri je treba šteti, da se udeleženec, ki naknadno odkloni strokovni pregled, strinja s prvotno ugotovitvijo stopnje alkohola. Navedeno stališče je Ustavno sodišče ponovilo v odločbah št. Up-642/04 z dne 20. 10. 2005 (Uradni list RS, št. 100/05) in št. Up-312/05 z dne 16. 11. 2006. V dveh zadevah, v katerih je bila pritožnikoma zaradi odklonitve strokovnega pregleda izrečena enaka sankcija, kot bi jima bila za primarno kršitev, pa Ustavno sodišče ustavnih pritožb ni sprejelo v obravnavo.
[7]
30.
Pri zadnji povedi drugega odstavka 107. člena ZPrCP, s katero je bila navedena razlaga, ki jo je zapovedalo Ustavno sodišče, izrecno zapisana v zakon,
[8]
torej ne gre za vprašanje dejanskega preizkušančevega strinjanja z rezultatom preizkusa z indikatorjem (določba se nanaša tudi na položaje, ko ni dvoma, da se preizkušanec s tem rezultatom ne strinja). Dikcija "se šteje, da se udeleženec cestnega prometa strinja z rezultatom preizkusa z indikatorjem alkohola" je zgolj nomotehnična figura – pravna fikcija, ki sporoča, da če preizkušanec ne soglaša z rezultatom preizkusa z indikatorjem, hkrati pa zavrne preizkus z etilometrom oziroma strokovni pregled, nastopi enaka pravna posledica, kot bi nastopila, če bi se preizkušanec z rezultatom preizkusa z indikatorjem strinjal. Upravičenost te pravne posledice temelji na naslednjih dejstvih: (i) da v tem položaju ni mogoče zanesljivo ugotovitvi stopnje alkohola v preizkušančevem organizmu (rezultat preizkusa z indikatorjem nima zadostne dokazne vrednosti, preizkusa z etilometrom ali strokovnega pregleda pa ni bilo mogoče opraviti) in (ii) da je do te spoznavne stiske prišlo po krivdi preizkušanca, ki je kršil zakonsko sodelovalno dolžnost podvreči se preizkusu z etilometrom oziroma strokovnemu pregledu (tretji in deseti odstavek 107. člena ZPrCP). Preizkušanec torej v tem položaju dejansko ni sankcioniran zaradi vožnje pod vplivom alkohola (ta kršitev mu ni dokazana), temveč zaradi kršitve sodelovalne dolžnosti. Ker pa bi lahko bila v teh primerih sankcija za kršitev sodelovalne dolžnosti, ki je določena v dvanajstem odstavku 107. člena ZPrCP, prestroga,
[9]
je z uporabo pravne fikcije znižana na tisto, ki bi bila preizkušancu izrečena v primeru strinjanja z rezultatom preizkusa z indikatorjem. To pomeni, da sankcija iz dvanajstega odstavka 107. člena ZPrCP pride v poštev le, če se preizkušanec ne podredi že prvotno odrejenemu preizkusu.
B. – III.
Ocena ustavnosti 107. člena ZPrCP
31.
Iz doslej navedenega izhaja, da je mogoče drugi odstavek 107. člena ZPrCP smiselno razlagati le tako, da rezultat preizkusa z indikatorjem, ki ni merilna naprava, temveč sredstvo za hitro ugotavljanje prisotnosti alkohola v izdihanem zraku, šteje za zadosten dokaz o stopnji preizkušančeve alkoholiziranosti pod pogojem, da se preizkušanec s tem rezultatom strinja. Če se preizkušanec z rezultatom ne strinja, pa se obsodba za prekršek zaradi udeležbe v cestnem prometu pod vplivom alkohola zgolj na ta rezultat ne sme opreti; izvesti je treba dodaten preizkus z zanesljivo metodo, ki lahko privede do drugačnega rezultata – tudi takega, ki je za preizkušanca ugodnejši. Iz zakona torej izhaja, da preizkušanec z izjavo, da se z rezultatom preizkusa z indikatorjem strinja, odločilno prispeva k svoji obsodbi za prekršek. Z njo prizna obstoj obremenilnega dejstva, tj. da koncentracija alkohola v njegovem organizmu presega zakonsko dovoljeno oziroma da je takšna, kakršno je pokazal indikator, hkrati pa se odpove ugotavljanju alkoholiziranosti z zanesljivo metodo.
32.
Pritožnik v ustavni pritožbi trdi, da mu je bila kršena pravica iz 29. člena Ustave, ker pred podajo izjave, da se strinja z rezultatom preizkusa z indikatorjem, ki je pokazal 0,82 miligrama alkohola v izdihanem zraku (oziroma pred podpisom zapisnika, v katerem je bilo navedeno, da je pritožnik to strinjanje izrazil), ni bil poučen o privilegiju zoper samoobtožbo. Pritožnik torej v izhodišču ne nasprotuje temu, da se prekršek dokazuje s preizkušančevim strinjanjem z rezultatom preizkusa z indikatorjem, meni pa, da Ustava to dopušča samo, če je preizkušanec predhodno poučen, da strinjanja ni dolžan izraziti. Ker predstavljena zakonska ureditev, na katero se opira izpodbijana pravnomočna sodba, v obravnavanem položaju takšnega pouka ne predvideva, na pritožnikov očitek ni mogoče odgovoriti brez hkratne ocene ustavnosti zakonske ureditve. Ustavno sodišče je zato začelo postopek za oceno ustavnosti 107. člena ZPrCP, v katerega bi navedeni pouk – če bi se izkazalo, da ga Ustava zahteva – smiselno sodil.
33.
Še preden Ustavno sodišče oceni skladnost 107. člena ZPrCP z ustavno zagotovljenim privilegijem zoper samoobtožbo, pa je treba presoditi, ali povprečen posameznik – ne glede na to, ali predhodno prejme pouk o privilegiju zoper samoobtožbo – sploh ima ustrezno védenje in znanje, da lahko oceni točno koncentracijo alkohola v svojem organizmu. Če namreč posameznik tega ne more storiti, je njegovo strinjanje s pozitivnim rezultatom preizkusa z indikatorjem brez dokazne vrednosti. To pa pomeni, da obsodba za prekršek temelji zgolj na rezultatu preizkusa z indikatorjem, kar vzbuja pomisleke o skladnosti zakonske ureditve z domnevo nedolžnosti iz 27. člena Ustave. Kot je Ustavno sodišče navedlo v sklepu, s katerim je začelo postopek za oceno ustavnosti 107. člena ZPrCP (11. točka obrazložitve), bi torej zakonska ureditev utegnila biti v neskladju z Ustavo že zato, ker preizkušančevemu strinjanju s pozitivnim rezultatom indikatorja sploh pripisuje dokazno težo. Ustavno sodišče je zato ob smiselni uporabi 30. člena ZUstS najprej ocenilo skladnost drugega odstavka 107. člen ZPrCP s 27. členom Ustave.
Ocena skladnosti drugega odstavka 107. člena ZPrCP s 27. členom Ustave
34.
V skladu s 27. členom Ustave (domneva nedolžnosti) velja vsakdo, ki je obdolžen kaznivega ravnanja, za nedolžnega, dokler njegova krivda ni ugotovljena s pravnomočno sodbo. Podobno
besedilo vsebujeta drugi odstavek 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) in drugi odstavek 14. člena
Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah (Uradni list RS, št. 35/92, MP, št. 9/92 – v nadaljevanju Pakt)
.
Po ustaljeni ustavnosodni presoji iz 27. člena Ustave izhaja, (i) da oseba velja za nedolžno, dokler ji krivda ni dokazana, (ii) da mora krivdo dokazati tožilec in (iii) da mora sodišče v dvomu, ko krivda ni nesporno dokazana, obdolženo osebo oprostiti (
in dubio pro reo
).
[10]
35.
Ustavno sodišče je že sprejelo stališče, da domneva nedolžnosti velja tudi v prekrškovnem postopku.
[11]
Posameznika je torej dovoljeno spoznati za odgovornega storitve prekrška samo, če je onkraj razumnega dvoma dokazano, da je očitani prekršek izvršil in da je zanj odgovoren.
[12]
36.
Kot je bilo pojasnjeno v 25.–26. točki obrazložitve te odločbe, rezultat preizkusa z indikatorjem sam zase ne zadostuje za izrek sankcij po 105. členu ZPrCP. Navedeno izhaja že iz ZPrCP, v katerem indikator ni opredeljen kot merilna naprava, zanj pa tudi niso predpisane prav nobene tehnične zahteve, ki bi zagotavljale zanesljivost meritev. Presoditi je treba še, kakšno dokazno vrednost ima preizkušančeva potrditev tega rezultata.
37.
Preizkušančeva izjava, da se s pozitivnim rezultatom indikatorja strinja, bi lahko bila dokazno relevantna, če bi preizkušanec poznal koncentracijo alkohola v svojem organizmu, še preden mu je pokazan rezultat preizkusa z indikatorjem. Upoštevati pa je treba, da je ta koncentracija odvisna od številnih dejavnikov – spola, starosti, telesne teže, navajenosti na alkohol, količine in vrste alkoholne pijače, načina zaužitja te pijače, časa, ki je pretekel od zaužitja, predhodno zaužite hrane idr.
[13]
Nemogoče je, da bi posameznik vse te okoliščine natančno poznal, pravilno uravnotežil in glede na vse te dejavnike lahko vedel, kakšen bi moral biti točen rezultat preizkusa njegove alkoholiziranosti. Res je sicer, da se posameznik praviloma (vsaj v grobem) zaveda vrste in količine alkohola, ki jo je spil, ter svojega spola in teže, torej okoliščin, s pomočjo katerih je mogoče okvirno izračunati koncentracije alkohola v organizmu, nihče pa ne more vračunati še vseh drugih dejavnikov, ki vplivajo na stopnjo alkoholiziranosti (npr. način zaužitja pijače, natančnega časa, ki je pretekel od zaužitja, vpliva predhodno zaužite hrane). Verjetno ne obstaja računska operacija, ki bi vse te dejavnike natančno upoštevala in uravnotežila in tako prišla do istega rezultata kot zanesljiv etilometer. Tako nihče ni zmožen potrditi, da je pozitiven rezultat pravilen. Tako natančne ocene koncentracije alkohola, kakršna se zahteva za izrek sankcije po 105. členu ZPrCP – tj. do druge decimalke miligrama alkohola v litru izdihanega zraka natančno, ni mogoče podati. Posameznik torej zgolj s svojim védenjem in znanjem (brez uporabe zanesljivih tehničnih pripomočkov) pozitivnemu rezultatu preizkusa z indikatorjem ne more podeliti potrebne verodostojnosti.
38.
Zakon sicer ne izključuje možnosti, da sodišče v konkretnem primeru (ko odloča o obdolžilnem predlogu ali o zahtevi za sodno varstvo) podvomi, da je bil kršitelj sposoben potrditi rezultat preizkusa z indikatorjem, in posledično postopek o prekršku ustavi. Vendar ta možnost na ustavno skladnost zakonske ureditve ne vpliva, saj preizkušančevo strinjanje z rezultatom preizkusa že na abstraktni ravni, torej neodvisno od okoliščin konkretnega primera, ni primerno sredstvo za ugotavljanje tako natančne koncentracije alkohola, kot se zahteva za izrek sankcije po 105. členu ZPrCP.
39.
Glede na navedeno Ustavno sodišče ugotavlja, da pozitiven rezultat preizkusa z indikatorjem alkohola in preizkušančevo strinjanje s tem rezultatom ne zadostita ustavnemu dokaznemu standardu, ki se zahteva za obsodbo za prekršek. Drugi odstavek 107. člena ZPrCP – ki v primeru preizkušančevega strinjanja s pozitivnim rezultatom preizkusa ne predvideva izvedbe dodatnih zanesljivih preizkusov, s čimer sporoča, da je stopnja alkoholiziranosti v zadostni meri ugotovljena – zato posega v domnevo nedolžnosti iz 27. člena Ustave.
40.
Po ustaljeni ustavnosodni presoji je mogoče ustavne pravice omejiti le, če je zakonodajalec zasledoval ustavno dopusten cilj in če je omejitev skladna z načeli pravne države (2. člen Ustave), in sicer s tistim izmed teh načel, ki prepoveduje prekomerne posege države (splošno načelo sorazmernosti). Oceno, ali ne gre morda za prekomeren poseg, opravi Ustavno sodišče na podlagi t. i. strogega testa sorazmernosti, ki obsega presojo primernosti, nujnosti in ožje sorazmernosti (proporcionalnosti) posega.
[14]
41.
Iz zakona ali zakonodajnega gradiva ni razviden cilj, ki naj bi ga zakonodajalec zasledoval z navedenim posegom. Pojasnil o razlogih za presojano ureditev tudi ni dal Državni zbor, ki na poziv Ustavnega sodišča, naj se izreče o začetku postopka za oceno ustavnosti, ni odgovoril. Domnevati je mogoče, da bi bili stroški preizkusa v povprečju višji, če bi se preizkus alkoholiziranosti že v izhodišču izvedel z zanesljivo merilno napravo ali če bi moral policist preizkus s tako napravo ali strokovni pregled odrediti vselej, ko bi indikator pokazal pozitiven rezultat. Mogoče je torej, da si je zakonodajalec prizadeval za ekonomičnost postopka, kar je v izhodišču ustavno dopusten cilj. Vendar tudi ob predpostavki, da presojani poseg znižuje stroške postopka (primernost) in da ni na razpolago alternativnih možnosti, ki bi bile enako stroškovno učinkovite in bi manj intenzivno posegale v domnevo nedolžnosti (nujnost), ni izkazano, da koristi, ki jih presojana ureditev prinaša na področju stroškov postopka, pretehtajo nad ugotovljenim posegom v domnevo nedolžnosti (sorazmernost v ožjem smislu).
42.
Po presoji Ustavnega sodišča bi se tehtanje med navedenima vrednotama lahko nagnilo v korist stroškovne učinkovitosti le v izjemnih primerih, in sicer če bi bila ureditev, ki ne bi posegla v domnevo nedolžnosti ali bi vanjo posegla v manjši meri kot presojana, stroškovno nevzdržna, kar pa v obravnavanem primeru ni izkazano. Ob tem ni nepomembno, da je v številnih evropskih državah ugotavljanje alkoholiziranosti voznikov urejeno na način, ki ne posega v domnevo nedolžnosti. Tako se, denimo, v Zvezni republiki Nemčiji, Republiki Avstriji, Francoski republiki in več drugih evropskih državah prisotnost alkohola za potrebe prekrškovnega postopka dokazuje zgolj z odvzemom in analizo vzorca krvi ali z napravo za natančno merjenje alkohola v izdihanem zraku, ki izpolnjuje predpisane tehnične lastnosti. Preizkus z indikatorjem se izvede izključno kot predhodni (preliminarni, presejalni) test (nem.
Vortest,
angl.
screening, preliminary breath test,
fr.
dépistage
), kar pomeni, da je rezultat tega testa namenjen odločitvi policista o odreditvi nadaljnjih preizkusov, ni pa ga mogoče uporabiti kot dokaz v prekrškovnem postopku (kar velja ne glede na voljo preizkušanca).
[15]
Ureditev preizkusa alkoholiziranosti v navedenih državah torej omogoča sklepanje, da stroški zanesljivih metod ne morejo biti tako visoki, da bi njihovo uporabo onemogočali.
43.
Po presoji Ustavnega sodišča torej ni izkazano, da bi potencialni učinek presojane ureditve na stroške postopka pretehtal nad ugotovljenim posegom v domnevo nedolžnosti, drugih ciljev, ki bi jih lahko zasledoval presojani poseg, pa ni videti. Glede na navedeno je drugi odstavek 107. člena ZPrCP v neskladju s 27. členom Ustave.
Ocena skladnosti 107. člena ZPrCP s četrto alinejo 29. člena Ustave
44.
V skladu s četrto alinejo 29. člena Ustave mora biti vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, zagotovljena pravica, da ni dolžan izpovedati zoper sebe ali svoje bližnje ali priznati krivdo. S to določbo Ustava zagotavlja t. i. privilegij zoper samoobtožbo.
[16]
Podobno določbo vsebuje Pakt, ki v točki g) tretjega odstavka 14. člena določa, da mora biti vsakomur, ki je obtožen kaznivega dejanja, zajamčena pravica, da ni prisiljen pričati zoper sebe ali priznati krivdo. EKČP privilegija zoper samoobtožbo izrecno ne omenja, vendar iz prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) izhaja, da sta pravica obdolženca, da molči, in pravica, da se ne obremeni za kaznivo dejanje, splošno priznana mednarodna standarda, ki spadata v jedro poštenega postopka, zagotovljenega s 6. členom EKČP.
[17]
Po presoji Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) pravica obdolžene fizične osebe do molka izhaja tudi iz drugega odstavka 47. člena in 48. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (UL C 202, 7. 6. 2016).
[18]
45.
Ustavno sodišče je že v številnih odločbah poudarilo, da morajo biti obdolžencu v postopku o prekršku zagotovljena temeljna jamstva poštenega postopka iz 29. člena Ustave, pri čemer je lahko raven zagotovljenih pravic v primeru lažjih kršitev z manj hudimi posledicami za kaznovano osebo nižja od tiste, ki je zagotovljena v kazenskem postopku.
[19]
V odločbah št. U-I-213/98 (32. točka obrazložitve) in št. U-I-295/05 (16. točka obrazložitve)
je Ustavno sodišče izrecno navedlo, da je pravica obdolženca, da ni dolžan izpovedati zoper sebe ali svoje bližnje ali priznati krivdo, eno izmed temeljnih jamstev poštenega kaznovalnega – torej tudi prekrškovnega – postopka.
46.
Bistvo privilegija zoper samoobtožbo v povezavi s prepovedjo izsiljevanja izpovedb je v tem, da morajo organi pregona v najširšem smislu obdolžencu pustiti, da je popolnoma pasiven oziroma da se sam zavestno, razumno in predvsem prostovoljno odloča, ali bo z njimi sodeloval ali ne.
[20]
To med drugim pomeni, da obdolžencu ni treba izjaviti ničesar v zvezi s kaznivim dejanjem in nasploh ničesar, s čimer bi se (lahko) inkriminiral.
[21]
Obdolženec ima pravico povedati o svoji vpletenosti v kazenskopravno relevanten dogodek samo toliko, kolikor sam prostovoljno in zavestno hoče povedati.
[22]
47.
Iz ustavnosodne presoje in prakse ESČP izhaja, da se privilegij zoper samoobtožbo nanaša na vse obdolženčeve izjave testimonialne ali komunikativne narave, tudi na tiste, ki niso očitno obremenilne. Tudi izjave, ki so na prvi pogled razbremenilne ali nevtralne, se namreč lahko uporabijo za utemeljevanje obtožbe (denimo kot dokaz, da si obdolženčeve izjave nasprotujejo ali da nasprotujejo drugim dokazom, ki jih je obdolženec predložil).
[23]
Pomembno pa je, da gre za izjave, ki bi vsaj potencialno lahko služile potrditvi obtožnega očitka; izjave, ki v kazenskem ali prekrškovnem postopku niti hipotetično ne bi mogle biti uporabljene zoper obdolženca, s privilegijem zoper samoobtožbo niso varovane. V tem kontekstu je lahko odločilno, ali je dejstvo, o katerem se obdolženec izjavlja, sploh dosegljivo njegovemu spoznanju. Če namreč posameznik nekega dejstva ne more poznati, njegove potrditve tega dejstva v nobenem primeru ni mogoče šteti kot dokaz, da to dejstvo obstaja.
48.
Kot je bilo pojasnjeno v okviru ocene skladnosti presojane zakonske ureditve s 27. členom Ustave, posameznik nima zadostnih informacij in znanja, da bi lahko potrdil pravilnost pozitivnega rezultata preizkusa z indikatorjem. Posameznik lahko ve, ali je pred preizkusom užival alkohol, katero vrsto in kakšno količino alkohola je zaužil, kdaj je do tega prišlo, ali je pred zaužitjem alkohola, med njim ali po njem užival hrano, ali so njegove kognitivne sposobnosti zmanjšanje in podobno, ne more pa prevesti vseh dejavnikov, ki jih pozna, v točno koncentracijo alkohola, ki jo ima v organizmu. Posledično posameznikova izjava, da se s pozitivnim rezultatom preizkusa z indikatorjem strinja, ni izjava, ki bi lahko kakor koli prispevala k dokazanosti prekrška po 105. členu ZPrCP, zato s privilegijem zoper samoobtožbo ni varovana.
49.
Člen 107 ZPrCP torej ni v neskladju z Ustavo zato, ker pred podajo preizkušančevega soglasja s pozitivnim rezultatom preizkusa z indikatorjem ne predvideva pouka o privilegiju zoper samoobtožbo. Neskladje z Ustavo je podano zato, ker drugi odstavek 107. člena ZPrCP tej izjavi sploh pripisuje dokazno težo. Razlogi, zaradi katerih je Ustavno sodišče ugotovilo neskladje presojane zakonske ureditve s 27. členom Ustave, izključujejo možnost, da bi bila ta ista ureditev v neskladju s četrto alinejo 29. člena Ustave.
Sklepno glede ocene ustavnosti 107. člena ZPrCP
50.
Ugotovljeno neskladje s 27. členom Ustave bi narekovalo razveljavitev drugega odstavka 107. člena ZPrCP. Vendar pa je moralo Ustavno sodišče upoštevati, da bi z razveljavitvijo navedenega odstavka odpadla zakonska ureditev posledic pozitivnega rezultata preizkusa z indikatorjem. Posledično bi bilo mogoče zakon razumeti tudi na način, da je tak rezultat ne glede na preizkušančevo strinjanje oziroma oporekanje zadosten dokaz o stopnji njegove alkoholiziranosti. Da bi Ustavno sodišče odpravilo ugotovljeno protiustavnost, bi torej moralo bodisi (i) razveljaviti vse določbe ZPrCP, ki urejajo indikator alkohola, s čimer bi vzpostavilo zakonsko ureditev, po kateri bi se smel preizkus alkoholiziranosti že v izhodišču izvesti zgolj z etilometrom ali strokovnim pregledom, bodisi (ii) ugotoviti, da je drugi odstavek 107. člena ZPrCP v neskladju z Ustavo, in z načinom izvršitve (drugi odstavek 40. člena ZUstS) vzpostaviti začasno ureditev, po kateri bi policija indikator alkohola smela uporabljati le za izvedbo preliminarnega preizkusa, kar pomeni, da bi morala vselej, ko bi preizkus z indikatorjem pokazal pozitiven rezultat, odrediti preizkus z etilometrom ali strokovni pregled. Ustavno sodišče se ni odločilo za nobeno od navedenih rešitev, saj obstaja resna bojazen, da v tem trenutku niso zagotovljeni pogoji, da bi lahko policija katero koli od navedenih ureditev učinkovito izvrševala. Zelo verjetno je, da bodo za učinkovito izvrševanje katere koli ustavnoskladne ureditve potrebne predhodne prilagoditve – nabava dodatnih (prenosnih) etilometrov in/ali ustrezna organiziranost policije in zdravstvenih ustanov –, ki jih ne bo mogoče izvesti v zelo kratkem času. To pa pomeni, da bi v vmesnem času lahko prišlo do upada policijskega nadzora nad spoštovanjem prepovedi vožnje pod vplivom alkohola in s tem do povečanega ogrožanja zdravja in življenja udeležencev cestnega prometa. Ker sta pravici do zdravja in življenja temeljni ustavni vrednoti, bi, če bi Ustavno sodišče sprejelo katero od navedenih odločitev, lahko prišlo do hujšega protiustavnega stanja, kot če se protiustavna ureditev za določen čas ohrani v veljavi.
[24]
51.
Ustavno sodišče je iz navedenih razlogov na podlagi 48. člena in drugega odstavka 40. člena ZUstS ugotovilo, da je drugi odstavek 107. člena ZPrCP v neskladju z Ustavo (1. točka izreka), in odločilo, da mora Državni zbor ugotovljeno neskladje odpraviti v roku enega leta po objavi te odločbe v Uradnem listu Republike Slovenije (3. točka izreka), do odprave ugotovljenega neskladja pa se drugi odstavek 107. člen ZPrCP še naprej uporablja (4. točka izreka). Ustavno sodišče je torej, da bi zavarovalo zdravje in življenje udeležencev cestnega prometa ter s tem preprečilo še hujšo protiustavnost, protiustavno ureditev za določen čas, ki ne sme preseči enega leta, ohranilo v veljavi. V tem času bo moral zakonodajalec sprejeti ustavnoskladno zakonsko ureditev, zagotoviti pa bo treba tudi, da se bo ta ureditev lahko učinkovito izvrševala.
52.
Ker Ustavno sodišče ni ugotovilo neskladja 107. člena ZPrCP s četrto alinejo 29. člena Ustave, je odločilo, da v preostalem navedeni člen ni v neskladju z Ustavo (2. točka izreka).
B. – IV.
Odločitev o ustavni pritožbi
53.
Kot izhaja iz 44.–49. točke obrazložitve te odločbe, je pritožnikov očitek, da bi moral biti, preden je izrazil strinjanje z rezultatom preizkusa z indikatorjem, poučen o privilegiju zoper samoobtožbo, neutemeljen, pritožnik pa v ustavni pritožbi ne uveljavlja razlogov, zaradi katerih je Ustavno sodišče ugotovilo neskladje drugega ostavka 107. člena ZPrCP s 27. členom Ustave. Glede na navedeno je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrnilo (5. točka izreka).
C.
54.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 21. in 48. člena, drugega odstavka 40. člena in prvega odstavka 59. člena ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Špelca Mežnar, dr. Rok Svetlič, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs.
Točki 1 in 3 je sprejelo s sedmimi glasovi proti enemu. Proti je glasovala sodnica Mežnar. Ustavno sodišče je 2., 4. in 5. točko sprejelo soglasno. Sodnica Mežnar je dala odklonilno ločeno mnenje. Sodnica
Šugman Stubbs ter sodniki Accetto, Svetlič in Šorli so dali pritrdilna ločena mnenja.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Izpuščena sta sedmi in osmi odstavek, ki se nanašata izključno na ugotavljanje prisotnosti prepovedanih drog, psihoaktivnih zdravil ali drugih psihoaktivnih snovi.
[2]
Ustavno sodišče je že v odločbi št. Up-33/01 navedlo, da je strokovni pregled, ki ga doseže udeleženec z oporekanjem rezultatu preizkusa, določen zaradi kontrole rezultata preizkusa z alkotestom.
[3]
Glej sodbe Višjega sodišča v Celju št. PRp 165/2023 z dne 9. 1. 2024 (7. točka obrazložitve), št. PRp 176/2022 z dne 21. 12. 2022 (7. točka obrazložitve), št. PRp 75/2022 z dne 14. 6. 2022 (7. točka obrazložitve), št. PRp 179/2021 z dne 22. 12. 2021 (8. točka obrazložitve), št. PRp 34/2015 z dne 8. 5. 2015 (6. točka obrazložitve) in št. PRp 505/2010 z dne 22. 10. 2010, sodbe Višjega sodišča v Ljubljani št. PRp 107/2014 z dne 21. 2. 2014 (5. točka obrazložitve), št. PRp 1659/2009 z dne 5. 11. 2009, št. PRp 384/2006 z dne 17. 3. 2006 in št. PRp 40/2011 z dne 16. 2. 2011 ter sodbo Višjega sodišča v Mariboru št. PRp 543/2006 z dne 18. 8. 2006. Določeno neenotnost sodne prakse je mogoče zaznati le glede vprašanja, ali za veljavnost rezultata preizkusa z indikatorjem zadostuje, da preizkušanec strinjanje z rezultatom izrazi ustno, ali pa mora to potrditi tudi s podpisom zapisnika o preizkusu alkoholiziranosti; medtem ko iz večine navedenih sodb izhaja, da mora preizkušanec za to, da bi se rezultat preizkusa z indikatorjem lahko uporabil kot dokaz, svoje strinjanje izraziti (tudi) s podpisom zapisnika, je v novejših odločitvah Višjega sodišča v Celju (glej denimo sodbo št. PRp 165/2023, 7. točka obrazložitve) sprejeto stališče, da zadostuje ustno izraženo strinjanje. V zvezi z razliko med zanesljivostjo indikatorja in etilometra je pomembna tudi sodba Višjega sodišča v Ljubljani št. PRp 2198/2008 z dne 23. 2. 2009, iz katere izhaja, da je v primeru, ko je po preizkusu alkoholiziranosti z alkotestom, ki je zgolj indikator, odrejen še preizkus z etilometrom, ki pa je merilo, pravilno upoštevati rezultat, dobljen z etilometrom.
[4]
Senat Ustavnega sodišča je že v sklepu št. Up-602/05 navedel, da stališču Višjega sodišča v Ljubljani, da "elektronski alkotest, s katerim je bil obdolženec preizkušen, ni merilna naprava, temveč zgolj indikator alkoholiziranosti", in da "ocena prvostopenjskega organa za postopek o prekršku, da je pritožnik obravnavani prekršek storil in je zanj odgovoren, temelji na obdolženčevem strinjanju z rezultatom preizkusa alkoholiziranosti z alkotestom", ni mogoče očitati arbitrarnosti.
[5]
T. Korenčan, Etilometri ali alkotesti – meroslovni in pravni vidiki merjenja alkohola v izdihanem zraku, 19. dnevi prekrškovnega prava: zbornik 2024, Portorož 2024, str. 33–36.
[6]
Prav tam, str. 34.
[7]
Sklepa Ustavnega sodišča št. Up-327/05 z dne 9. 10. 2006 in št. Up-635/05 z dne 25. 10. 2006.
[8]
Iz Predloga zakona o pravilih cestnega prometa (ZPrCP) z dne 26. 8. 2010 (EVA: 2010-2411-0017, str. 120) izhaja, da je predlagatelj zakona s to določbo sledil odločbi Ustavnega sodišča.
[9]
Po navedenem odstavku se udeleženec cestnega prometa, ki ne opravi odrejenega preizkusa alkoholiziranosti, kaznuje z globo najmanj 1.200 EUR in 18 kazenskimi točkami, kar ustreza najvišji zagroženi sankciji za udeležbo v cestnem prometu pod vplivom alkohola (glej tretji in četrti odstavek 105. člena ZPrCP).
[10]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-6/93 z dne 1. 4. 1994 (Uradni list RS, št. 23/94, in OdlUS III, 33), 15. točka obrazložitve.
[11]
Glej odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-213/98 z dne 16. 3. 2000 (Uradni list RS, št. 33/2000 in 39/2000 – popr., ter OdlUS IX, 58), 35. točka obrazložitve, in št. U-I-295/05 z dne 19. 6. 2008 (Uradni list RS, št. 73/08, in OdlUS XVII, 44), 18. točka obrazložitve.
[12]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. Up-762/05 z dne 20. 9. 2007 (Uradni list RS, št. 93/07, in OdlUS XVI, 106), 14. točka obrazložitve.
[13]
Glej B. Madea, F. Mußhoff in B. Tag, Kurzlerbuch Rechtzmedizin, Verlag Hanz Huber, Bern 2012, str. 258–261; V. J. M. Di Maio in S. E. Dana, Handbook of Forensic Pathology, 2. izdaja, Taylor & Francis, Boca Raton 2007, str. 270–271.
[14]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-18/02 z dne 24. 10. 2003 (Uradni list RS, št. 108/03, in OdlUS XII, 86), 25. točka obrazložitve.
[15]
Glede nemške ureditve glej M. Böse, Die "freiwillige" Teilnahme an einem Atemalkoholtest – zur Reichweite strafprozessualer Belehrungspflichten, Juristenzeitung, let. 70, št. 13 (2015), str. 657, pa tudi sodbo nemškega Zveznega sodišča BGHSt 46, 358, ki se nanaša na dopustnost uporabe etilometra
Dräger Alcotest 7110 Evidential
v prekrškovnem postopku. Glede avstrijske ureditve glej 5. člen avstrijske
Straßenverkehrsordnung
. Glede francoske ureditve glej člena L234-3 in L234-4 francoskega
Code de la route
. Glej tudi Traffic Law Enforcement across the EU – An Overview, The European Transport Safety Council, 2006, predvsem str. 18, dostopno na: https://etsc.eu/wp-content/uploads/Traffic-law-enforcement.pdf.
[16]
Kot izrecno izhaja iz Ustave, gre pri tej določbi za pravico in ne za privilegij v pomenu posebne ugodnosti, ki je dana določeni skupini ljudi. Ustreznejše bi bilo torej govoriti o pravici zoper samoobtožbo. Ker pa je sintagma privilegij zoper samoobtožbo v našem prostoru ustaljena, jo Ustavno sodišče ohranja.
[17]
Glej na primer sodbo velikega senata ESČP v zadevi
Saunders proti Združenemu kraljestvu
z dne
17. 12. 1996
, 68. točka obrazložitve.
[18]
Glej sodbo velikega senata SEU v zadevi
DB proti Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)
, C-481/19, z dne 2. 2. 2021, 45. točka obrazložitve.
[19]
Tako že odločba Ustavnega sodišča št. Up-120/97 z dne 18. 3. 1999 (Uradni list RS, št. 31/99, in OdlUS VIII, 126), 10. točka obrazložitve.
[20]
Odločbe Ustavnega sodišča št. Up-134/97 z dne 14. 3. 2002 (Uradni list RS, št. 32/02, in OdlUS XI, 114), 10. točka obrazložitve, št. Up-1678/08 z dne 14. 10. 2010 (Uradni list RS, št. 88/10, in OdlUS XIX, 14), 7. točka obrazložitve, in št. Up-1293/08 z dne 6. 7. 2011 (Uradni list RS, št. 60/11), 31. točka obrazložitve. Izraz obdolženec v tem kontekstu zajema vsako osebo, na katero se je osredotočil sum, da je izvršila kaznivo dejanje. V zvezi s tem glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1293/08, 32.–35. točka obrazložitve.
[21]
Odločbi Ustavnega sodišča št. Up-1678/08, 7. točka obrazložitve, in št. Up-1293/08, 31. točka obrazložitve.
[22]
K. Šugman, Dokazne prepovedi v kazenskem postopku, Bonex založba, Ljubljana 2000, str. 166.
[23]
Glej denimo odločbo Ustavnega sodišča št. Up-1678/08, 8. točka obrazložitve, in sodbo velikega senata ESČP v zadevi
Ibrahim in drugi proti Združenemu kraljestvu
z dne 13. 9. 2016, 268. točka obrazložitve.
[24]
Prim. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-79/20 z dne 13. 5. 2021 (Uradni list RS, št. 88/21, in OdlUS XXVI, 18), 101. točka obrazložitve.
⇒
Up-290/20-22
U-I-138/24-7
16. 10. 2025
PRITRDILNO LOČENO MNENJE SODNIKA MARKA ŠORLIJA K
ODLOČBI ŠT.
Up-290/20
,
U-I-138/24
Z DNE 2. 10. 2025
1. K odločbi, ki sem jo podprl, nimam nič dodati. V ločenem mnenju podajam le par poudarkov v zvezi z izhodiščem odločitve – preizkus alkoholiziranosti voznika z indikatorjem ni zanesljiv; strinjanje voznika z vsebino zapisnika o preizkusu, izraženo s podpisom zapisnika, se ne more šteti za priznanje prekrška.
2. Zakonodajalec je prepovedal vožnjo pod vplivom alkohola oziroma z višjo koncentracijo alkohola v organizmu, kot je dovoljeno. Policisti alkoholiziranost oziroma stopnjo alkoholiziranosti največkrat najprej ugotavljajo z indikatorjem  alkohola v izdihanem zraku, lahko pa, kar je redkeje, tudi z etilometrom. Znano je, da stroka ugotavlja, da preizkus z indikatorjem ni zanesljiv. Indikator lahko pokaže v organizmu več alkohola, kot je dovoljeno, čeprav dovoljena stopnja alkoholiziranosti v resnici ni presežena, in obratno. Indikator, kot pove ime samo, le indicira, kaže na določeno stopnjo alkoholiziranosti, je pa, za razliko od npr. etilometra, ne izmeri.
3. Pomanjkljivost ugotavljanja alkoholiziranosti praksa rednih sodišč rešuje s stališčem, da podpis zapisnika o preizkusu z indikatorjem, v primeru ko ta pokaže preseženo dovoljeno stopnjo alkoholiziranosti, pomeni priznanje voznika, da je vozil pod vplivom alkohola.
4. Takšno stališče ni sprejemljivo. Argument, s katerim se skuša zagovarjati obstoječo sodno prakso, je, da ureditev ugotavljanja kršitev prepovedane vožnje pod vplivom alkohola dobro in učinkovito deluje in je ne kaže spreminjati. A prav v tem je težava, ureditev v sodni praksi ne le dobro, ampak predobro deluje, saj obsoja ne le kršitelje (odgovorne), ampak tudi nedolžne.
5. Indikator ob preizkusu torej prikaže koncentracijo alkohola v izdihanem zraku, pri čemer so možna določena odstopanja. Posebej kritično je odstopanje navzgor, npr. v primerih, kadar indikator pokaže, da je koncentracija tik preko dovoljene meje, a ta v resnici ni presežena. Ne preizkušani voznik ne policist ne poznata dejanske koncentracije alkohola v organizmu, kaj torej lahko prizna voznik? Zanesljivo lahko ve le, ali je v zapisniku pravilno naveden rezultat preizkusa z indikatorjem.
6. Zakonska ureditev oziroma praksa sodišč, ki zaradi učinkovitosti ali lažje izvedbe ali nižjih stroškov zanemari dejstvo, da nujno obsodi določeno število voznikov, ki niso storili prekrška, je brez dvoma protiustavna. Mogoča je drugačna, boljša ureditev (Nemčija, Avstrija, Francija), ki bi zagotavljala ne le varnost v prometu, ampak bi se tudi bolj približala zahtevi po varstvu človekovih pravic v sodnih postopkih.
Marko Šorli
Sodnik
⇒
Up-290/20-23
U-I-138/24-8
16.
10. 2025
PRITRDILNO LOČENO MNENJE SODNIKA DR. MATEJA
ACCETTA K ODLOČBI ŠT.
Up-290/20, U-I-138/24
Z DNE 2. 10. 2025
1. Izrek odločbe sem lahko podprl, ne podpiram pa v celoti tudi razlogov iz njene obrazložitve, kot pojasnjujem v tem ločenem mnenju.
2. Odločba graja ureditev v drugem odstavku 107. člena Zakona o pravilih cestnega prometa (ZPrCP), po kateri je v primeru pozitivnega rezultata preizkusa z indikatorjem alkohola mogoče postopek preizkusa alkoholiziranosti voznika zaključiti in vozniku izreči sankcijo za prekršek vožnje pod vplivom alkohola, če se preizkušanec s tem rezultatom strinja. Odločba ugotavlja, da je ureditev neustrezna v dveh ozirih: (i) indikator je nezanesljivo sredstvo, ki lahko pokaže tudi lažno negativen ali lažno pozitiven rezultat, in kot tako ni zadosten dokaz alkoholiziranosti (26. točka obrazložitve), (ii) preizkušanec, ki ne more poznati in ovrednotiti vseh upoštevnih dejavnikov stopnje alkoholiziranosti, pa dobljenega številčnega rezultata tudi ne more potrditi in s tem nezanesljivemu indikatorju ne more podeliti manjkajoče verodostojnosti (37. in 48. točka obrazložitve). Posledično se bo lahko po odločbi v prihodnje – pri čemer je zaradi preprečitve še hujšega protiustavnega stanja za vmesni čas do zagotovitve pogojev za ustrezno izvršitev odločbe Ustavno sodišče izpodbijano ureditev ohranilo v veljavi – indikator uporabljal le kot preliminarno sredstvo, za potrebe prekrškovnega postopka pa bo tudi v primeru pozitivnega rezultata preizkusa z indikatorjem vedno treba odrediti še preizkus z etilometrom ali strokovni pregled.
3. Sam sem izrek odločbe podprl iz prepleta dveh razlogov: ker lahko sledim razlogovanju iz odločbe, ki nakazuje vsaj smotrnost razvoja ureditve v smeri dosledne uporabe zanesljivih sredstev za ugotavljanje prisotnosti alkohola, kot je to že urejeno v številnih drugih (evropskih) državah, in ker me v luči pomanjkljivosti indikatorja nagovori argument pritožnika, da je podpisu zapisnika preveč zlahka pripisana upoštevna dokazna teža, ki upoštevno potrdi rezultat nezanesljivega dokaznega sredstva, ne da bi izpodbijana ureditev zahtevala pouk o privilegiju zoper samoobtožbo. Kljub temu pa ne morem v celoti slediti razlogovanju iz obrazložitve odločbe, da ob nezanesljivosti – oziroma nezadostni zanesljivosti – indikatorja tudi soglasje preizkušanca zaradi nezmožnosti zaznave točne stopnje alkoholiziranosti te pomanjkljivosti v nobenem primeru ne more nadomestiti in tako nikoli ne more zadoščati za zaključek postopka ter izrek sankcije.
4. Strinjam se z ugotovitvijo, da preizkušanec ne more poznati točne koncentracije alkohola v svojem telesu, ki je seveda ne določa zgolj količina zaužitega alkohola, ampak je odvisna od številnih dejavnikov (ki so deloma povzeti v 37. točki obrazložitve). Vendar pa to ne pomeni, da je na splošno nezmožen ugotoviti, da ima alkohola v telesu preveč in da je zagrešil prekršek. Če bi bilo tako, prepoved vožnje pod vplivom alkohola iz 105. člena ZPrCP že v izhodišču sploh ne bi imela smisla: s tem, ko zakon – v primerih, v katerih ne pride v poštev popolna prepoved vsebnosti alkohola – predpisuje zgornjo dopustno mejo koncentracije alkohola, od svojih naslovnikov pričakuje, da te meje v primeru načrtovane vožnje ne bodo presegli oziroma da v primeru presežene koncentracije ne bodo upravljali vozila, to pričakovanje pa predpostavlja, da so se meja dopustne prisotnosti alkohola sposobni zavedati.
5. V tem oziru je, dodajam ob robu, po moji oceni tudi nekoliko pretiran podrobnejši poudarek iz (37. točke) obrazložitve odločbe, da se za izrek sankcije zahteva natančna ocena koncentracije "do druge decimalke miligrama alkohola v litru izdihanega zraka". ZPrCP za določitev višine globe res opredeljuje natančne vrednosti koncentracije alkohola, a v razponu za posamezno težo prekrška,
[1]
v vsakem primeru pa to še ne pomeni, da posameznik brez poznavanja točnega številčnega rezultata koncentracije sploh ne bi mogel zaznati oziroma vedeti, kdaj je koncentracija alkohola v njegovem telesu previsoka.
6. Kot razumem odločbo, želi biti postopkovno nepopustljiva: ker mora biti za izvedbo prekrškovnega postopka in ustrezno odmero sankcije dognana točna koncentracija, mora biti za pridobitev zanesljivega rezultata vedno izveden preizkus z etilometrom ali strokovni pregled. Preizkušanec se takemu preizkusu z zanesljivejšim sredstvom tudi v primeru strinjanja z rezultatom indikatorja torej vsaj načeloma
[2]
ne bo mogel izogniti. Morda to dodatno breme v primeru suma na vožnjo pod vplivom alkohola ne sistemsko ne v posameznem primeru ni preveliko, pa čeprav bo v primeru preizkusa s strokovnim pregledom in neugodnega rezultata tega preizkusa pomenilo tudi nezanemarljiv dodatni strošek, ki ga bo nosil preizkušanec. Poleg tega bo morda to dodatno breme v prihodnje na splošno postalo zanemarljivo, če bo policija namesto preizkusa z indikatorjem začela redno izvajati preizkus z etilometrom, kar bi bilo tudi po moji oceni dobrodošlo. A vendar v kontekstu ureditve, po kateri se še naprej lahko uporabljajo vse metode, torej vsaj kot prvi preizkus tudi indikator, sam ne vidim nepremostljivih ovir za to, da preizkušanec – če bi bil s tem ustrezno seznanjen, da torej ne bi šlo za nedopusten poseg v privilegij zoper samoobtožbo – ne bi mogel privoliti v izrek prekrškovne sankcije že na podlagi rezultata prvega preizkusa z indikatorjem.
7. K temu sklepu me poleg že povedanega vodi še en praktični pomislek. Kot razumem odločbo, še vedno ohranja pri življenju na dosedanji presoji Ustavnega sodišča temelječo možnost, po kateri se bo v enem primeru vendarle upošteval tudi rezultat preizkusa z indikatorjem: če bo preizkušanec po prvem preizkusu z indikatorjem odklonil naknadno odrejeni preizkus z etilometrom ali strokovni pregled. Ustavno sodišče je v preteklih odločitvah (kot lepo povzema 29. točka obrazložitve odločbe) že večkrat poudarilo, da v primeru kršitve sodelovalne dolžnosti z odklonitvijo dodatnega preizkusa preizkušanec ne sme biti kaznovan strožje, kot pa bi bil v primeru ugotovljene koncentracije alkohola. Pričujoča odločba tak pristop (v 30. točki obrazložitve) sprejema kot potrebno pravno fikcijo, po kateri se torej v takem primeru, ko po krivdi preizkušanca koncentracije alkohola ni mogoče ugotoviti z zanesljivo metodo, šteje, da je koncentracija alkohola taka, kot je bila izmerjena z indikatorjem. Ob tem odločba v isti točki obrazložitve dodaja, da ta sankcija pojmovno ne pomeni sankcije zaradi vožnje pod vplivom alkohola, ki mu ni bila dokazana, ampak sankcijo zaradi kršitve sodelovalne dolžnosti,
[3]
pri čemer pa bo ta sankcija odmerjena na podlagi rezultata indikatorja, medtem ko se najstrožja zagrožena sankcija iz dvanajstega odstavka 107. člena ZPrCP uporabi le v primeru, ko se preizkušanec ne podredi že prvotno odrejenemu preizkusu. Čeprav so te ugotovitve v obrazložitvi odločbe umeščene tik pred del B. – III., v katerem je opravljeno jedro presoje 107. člena ZPrCP, sam v kasnejšem razlogovanju ne najdem razlogov, s katerimi bi Ustavno sodišče od njih odstopilo.
8. To pa pomeni, da se bo, če zakonodajalec ureditve ne bo spremenil na način, ki bi v celoti odpravil možnost dvostopenjskega preizkusa,
[4]
v praksi tudi v prihodnje še vedno ohranila možnost, da preizkušanec v bistvu "soglaša" z rezultatom preizkusa z indikatorjem in se s tem izogne dodatnemu preizkusu, le da bo to "soglasje" namesto neposrednega strinjanja z rezultatom preizkusa z indikatorjem izrazil z odklonitvijo dodatno odrejenega preizkusa z zanesljivejšim sredstvom. S tem bo sprejel, da bo namesto za (ne ustrezno dokazano) vožnjo pod vplivom alkohola kaznovan zaradi kršitve sodelovalne dolžnosti, a še vedno v tistem obsegu, ki ga bo narekoval rezultat preizkusa z indikatorjem.
9. Če je, kot lahko razumem večinsko mnenje spoštovanih kolegov, nevzdržno, da preizkušanec sploh lahko pritrdi rezultatu preizkusa, ki ni pridobljen z dovolj zanesljivim sredstvom, potem bi morala biti izključena tudi omenjena možnost pravne fikcije, saj sicer kaj lahko v praksi postane redno uporabljeni obvod za dosego istega cilja. Alternativno pa bi lahko, kar bi podprl tudi sam, v primeru ustreznejšega pouka o posledicah takega soglasja še vedno dopustili tudi možnost, da preizkušanec soglaša z rezultatom preizkusa z indikatorjem in s tem sprejme tudi prekrškovne posledice takega soglasja.
dr. Matej Accetto
Sodnik
[1]
Kot določata tretji in četrti odstavek 105. člena ZPrCP, je višina globe glede na koncentracijo alkohola v krvi opredeljena na ravni prve decimalke grama in predvideva štiri kategorije – (i) do 0,50 grama na kilogram, (ii) več kot 0,50 do 0,80 grama, (iii) več kot 0,80 do 1,10 grama in (iv) več kot 1,10 grama na kilogram krvi; tej ustrezna koncentracija alkohola v litru izdihanega zraka pa do druge decimalke miligrama ter predvideva štiri kategorije (i) do 0,24 miligrama alkohola v litru izdihanega zraka, (ii) več kot 0,24 do 0,38 miligrama, (iii) več kot 0,38 do 0,52 miligrama ter (iv) več kot 0,52 miligrama alkohola v litru izdihanega zraka.
[2]
Vendar glej naslednji točki mnenja.
[3]
Pri čemer bodo del sankcije tudi kazenske točke.
[4]
Kar bi verjetno pomenilo praktično odpoved izvedbi preizkusa s strokovnim pregledom, ki nemara vsaj v vseh manj očitnih primerih ne bi bil smiseln kot prvotno odrejen preizkus, ter dosledno nadomeščanje prvotnega preizkusa z indikatorjem (ki bi mu lahko sledil še dodatni zanesljivejši preizkus) z edinim preizkusom z etilometrom.
⇒
U-I-138/24-9
Up-290/20-24
8. 10. 2025
PRITRDILNO LOČENO MNENJE
SODNIKA DR. ROKA SVETLIČA
K ODLOČBI ŠT.
U-I-138/24
,
Up-290/20-24
Z DNE 2. 10. 2025
Vožnja pod vplivom alkohola:
prepoved, ki zahteva nemogoče?
1. Pritožnik je opravil preskus s t. i. alkotesterjem, pri čemer je policist ugotovil kršitev predpisov ZPrCP, ki zahteva postopek pred sodiščem. Naloga policije je v tem primeru, da sestavi zapisnik o opravljenem preizkusu in ga da v podpis osebi, ki je preizkus opravila, saj sodišče lahko izreče sankcijo le, če je zapisnik podpisan.
[1]
2. Pritožnik zatrjuje kršitev pravice iz 29. člena Ustave, ki zagotavlja privilegij zoper samoobtožbo. Meni, da Ustava nalaga obveznost policiji, da pred podpisom osebo, ki je preizkus opravila, opozori, da se
ni dolžna izjaviti o okoliščinah prekrška niti odgovarjati na vprašanja, če to stori, pa ni dolžna izpovedati zoper sebe ali svoje bližnje.
[2]
3. Prima facie
je moč reči vsaj to, da očitek protiustavnosti ni očitno neutemeljen. ZP-1 namreč pozna obveznost prekrškovnega organa, da v določenih primerih poda pouk glede privilegija zoper samoobtožbo.
[3]
Čeprav po doktrini Ustavnega sodišča stranke v prekrškovnih postopkih
uživajo nižjo stopnjo pravnih jamstev
,
[4]
ni mogoče v naprej izključiti, da tudi soglasje z rezultatom preskusa – glede na to, da je pogoj za izrek sankcije – varuje 29. člen Ustave.
4. Ustavno sodišče bi po mojem mnenju moralo opraviti presojo, ali Ustava zahteva varstvo tudi v tem primeru. Če bi odgovorilo pritrdilno, bi to pomenilo, da je drugi odstavek 107. člena ZPrCP v neskladju z Ustavo.
1) Sodba (prijetnega) presenečenja
5. Ustavno sodišče je dejansko ugotovilo, da je drugi odstavek 107. člena ZPrCP v neskladju z Ustavo, kar je zatrjeval pritožnik,
[5]
toda na povsem drugi pravni podlagi. V svojo smer krene Ustavno sodišče na tem mestu: "Še preden Ustavno sodišče oceni skladnost 107. člena ZPrCP z ustavno zagotovljenim privilegijem zoper samoobtožbo, pa je treba presoditi, ali povprečen posameznik – ne glede na to, ali predhodno prejme pouk o privilegiju zoper samoobtožbo – sploh razpolaga z ustreznim védenjem in znanjem, da lahko oceni točno koncentracijo alkohola v svojem organizmu."
[6]
6. Ustavno sodišče si zada presojo, ki je povsem izven trditvene podlage pritožnika, pri čemer oblikuje vprašanje, na katerega je lahko odgovor samo nikalen: "Nemogoče je, da bi (…) glede na vse te dejavnike (posameznik, op. R. S.) lahko vedel, kakšen bi moral biti točen rezultat preizkusa njegove alkoholiziranosti, (…) tj.
do druge decimalke miligrama alkohola v litru izdihanega zraka natančno".
[7]
Razumljivo, ljudje pač ne vemo, kakšni so parametri raznih snovi v našem telesu.
7. Toda iz tega Ustavno sodišče potegne dva pravna zaključka.
Prvič
, ker "nihče ni zmožen potrditi, da je pozitiven rezultat pravilen",
[8]
"posameznikova izjava, da se s pozitivnim rezultatom preizkusa z indikatorjem strinja, ni izjava, ki bi lahko kakor koli prispevala k dokazanosti prekrška po 105. členu ZPrCP, zato s privilegijem zoper samoobtožbo ni varovana".
[9]
In
drugič
, preizkušano določilo je "v neskladju z Ustavo že zato, ker preizkušančevemu strinjanju s pozitivnim rezultatom indikatorja sploh pripisuje dokazno težo."
[10]
8. Edino ustavnoskladno podlago za sankcioniranje vožnje pod vplivom alkohola poslej predstavljata druga dva načina preskusa, ki ju predvideva zakon. Eden je uporaba t. i. etilometra,
[11]
ki je v primerjavi z alkotesterjem povsem zanesljiva naprava, podvržena nadzoru Zavoda za meroslovje, drugi pa je strokovni pregled
[12]
v zdravstveni instituciji. Tako v prvem kot drugem primeru soglasje posameznika ni pogoj za izrek sankcije.
9. Na prvi pogled se zdi, da je napotitev k višjim standardom zanesljivosti preizkušanja alkoholiziranosti dobrodošlo. Toda Ustavno sodišče spregleda, da ima razlogovanje, na katerem utemelji protiustavnost 107. člena ZPrCP, implikacije, ki jih gotovo ni želelo. Ustavno sodišče je namreč s tem nehote utemeljilo, da sta
tudi druga dva
načina ugotavljanja stopnje alkohola v krvi protiustavna.
10. Če je protiustavno
upoštevati
soglasje posameznika z rezultatom preizkusa, ki je izražen v
miligramih alkohola na volumensko enoto izdihanega zraka
, tedaj je
a fortiori
protiustavno
zahtevati
ravnanje naslovnikov prava v skladu s prepovedjo, katere vsebina je opisana v
miligramih alkohola na volumensko enoto izdihanega zraka
. Z drugimi besedami, če iz tega, da nihče ne more poznati svoje akoholiziranosti "do druge decimalke miligrama alkohola v litru izdihanega zraka natančno"
[13]
izhaja, da posameznik ni zmožen soglašati z rezultatom preizkusa, tedaj je nemogoče tudi zahtevati, da bo naslovnik prepoved spoštoval s spremljanjem te iste parametre v svoji krvi, ki je – tako Ustavno sodišče –
nihče ne more (s)poznati
. Kar je nemogoče, ne more postati predmet pravne prepovedi. Če je tako, tedaj bi se moralo pravo ustaviti že prej, ne šele pri zahtevi soglasja z rezultatom preizkusa. Očitno je, da je tu nekaj narobe.
2) "Miligrami na liter izdihanega zraka" in prikrita blanketna norma
11. V kaznovalnem pravu so pravzaprav redki primeri, ko je abstraktni dejanski stan opredeljen in merljiv s pomočjo znanstvenih meril. Večino (prometnih) prekrškov ugotovi policist z neposrednim zaznavanjem (npr. nespoštovanje prometnega znaka, talnih označb, svetlobnih naprav). Taka ugotovitev, temelječa na najpreprostejših človekovih zmožnostih, v našem pravnem redu zadostuje za ugotovitev odgovornosti povzročitelja prekrška "onstran razumnega dvoma".
[14]
Razvoj znanosti je omogočil uporabo naprav, ki lahko v določenih primerih dejanski stan numerično kvantificirajo, s čimer se subjektivni vpliv prekškovnega organa minimalizira. S stališča pravne varnosti naslovnikov prava je to nedvomno dobrodošlo.
12. Toda s tem je treba razrešiti teoretsko vprašanje, kako pravno razumeti abstraktni dejanski stan, ki vsebuje numerične fizikalne enote. Izhajati je treba iz tega, da številka ni pravni standard in je tudi ni mogoče razlagati. Številke kot take nimajo nobenega (pravnega) pomena in same po sebi ne morejo pojasniti prehoda od dovoljenega ravnanja (npr. 50 km/h) k nedovoljenemu (npr. 51 km/h).
13. Od tu njihova paradoksna narava: čeprav se nahajajo v samem jedru prepovedi,
s prepovedjo nimajo nič
. So povsem nesamostojno določilo, ki je v pravnem smislu v celoti odvisno od kurziva, ki je podlaga prepovedi. Pri inkriminaciji vožnje pod vplivom alkohola je smoter norme vsakemu naslovniku kristalno jasen: ne sedi za volan, če si se spravil v stanje, ko si nevaren! In to prepoved lahko vsak voznik ob uporabi previdnostnega načela ("če nisi prepričan, ne vozi!") z lahkoto upošteva.
14. Zato menim, da ni nobenega ustavnopravnega pomisleka glede ureditve, ki predvideva soglasje voznika s stopnjo alkoholiziranosti, ki jo fizikalna naprava – ne glede na njeno natančnost – poda v numerični obliki fizikalnih enot. Vsebina prepovedi niso miligrami alkohola na volumensko enoto izdihanega zraka, pač pa inkriminacija odločitve posameznika, ki se je spravil v stanje nezmožnosti za varno vožnjo, da sede za volan. Že goli obstoj prepovedi vožnje pod vplivom alkohola, ki jo poznajo vse države sveta, zdravorazumsko priča o soglasju, da njeni naslovniki imamo zmožnost samoocene; četudi je povsem jasno, da nihče ne more poznati "do decimalke natančne" vrednosti vsebnosti alkohola v izdihanem zraku.
15. V tem smislu je inkriminacija vožnje pod vplivom alkohola, kot jo poznamo, svojevrstna "prikrita" blanketna norma. Vsebuje vse sestavine pravne norme, ki so izražene v pravnem jeziku, le glede opisa prepovedanega dejanja seže k uporabi fizikalne in numerične tehnike. V Kazenskem zakoniku, kjer je v 196. členu inkriminirana proizvodnja in promet z mamili, ne preberemo, da je npr. mamilo ekstazi v resnici 3,4-Methylendioxy-N-methylamphetamin.
[15]
Večina obsojenih preprodajalcev te kemijske formule ne pozna, niti ne ve kaj pomeni. Če bi sledili argumentaciji Ustavnega sodišča, preprodajalec ne bi mogel podati veljavnega priznanja, saj običajni človek ne more vedeti, ali je neka snov res 3,4-Methylendioxy-N-methylamphetamin.
16. Ali, če gremo nazaj k preskusu alkoholiziranosti, priznati naj ne bi bilo mogoče niti znanstveno nespornega preizkusa s etilometrom. Toda če bi zakon predvideval "prek palca" preizkus alkoholiziranosti, npr. hojo po ravni črti, ki jo opazuje in oceni policist, bi bilo soglasje ustavno skladno. Taka ugotovitev bi namreč sodila v kognitivni domet preizkušane osebe, zato se bi do nje lahko tudi veljavno opredelil. Tako izhaja iz razlogovanja v tej odločbi.
3) Vprašanja, ki so ostala odprta
17. Menim, da bi Ustavno sodišče, kljub temu, da je stopnja pravnih jamstev pri prekrških nižja, moralo opraviti preizkus po 29. členu Ustave. S to odločbo se je Ustavno sodišče vprašanju, ali je priznanje rezultatov znanstvene meritve, ki so ali lahko postanejo obremenilni, varovano s privilegijem zoper samoobtožbo, izognilo. Doktrina, ki jo namesto tega odločba vpelje, da je priznanje rezultata meritve, ki ga s svojim zaznavanjem posameznik ne more potrditi, protiustavno, zagotovo ne bo obstala. To bi vodilo k absurdni zahtevi, da je treba iz kaznovalnega prava izločiti znanstvene metode ugotavljanja dejanskega stanja.
18. Nadalje, če se je pri presojani ureditvi odpirala dilema glede domneve nedolžnosti (27. člen Ustave), bi jo morali presoditi skozi okoliščino (
ne)zanesljivosti
alkotesterjev. Ključno je vprašanje, ali lahko sodišče ugotovi krivdo posameznika na podlagi priznanja rezultata nezanesljive meritve, saj ga zavezuje načelo materialne resnice. Z drugimi besedami, Ustavno sodišče bi moralo odpreti vprašanje (še) sprejemljive nenatančnosti merilne metode.
19. Kljub ugotovitvi protiustavnosti drugega odstavka 107. člena ZPrCP, Ustavno sodišče tega problema ne rešuje, saj protiustavnosti uporabe alkotesterja ne utemelji na
nenatančnosti metode
, pač pa na
človekovi nezmožnosti
potrditve rezultata meritve – kakršna koli že je, povsem nezanesljiva ali znanstveno neomajna. Saj "nihče ni zmožen potrditi, da je pozitiven rezultat pravilen."
[16]
dr. Rok Svetlič
Sodnik
[1]
V kolikor oseba, ki je opravila preizkus, podpis odkloni, zakon predvideva nadaljnji postopek, kar tu ni relevantno.
[2]
Točka 2 obrazložitve.
[3]
Gre za t. i. hitre postopke (55. člen ZP-1), ko prekrškovni organ sam izda odločbo ali plačilni nalog. Kadar prekrškovni organ poda obdolžilni predlog sodišču, ima obveznost pouka le v enem primeru (tretji odstavek 108. člena in četrti odstavek 110. člena ZP-1), med katere pa obravnavani primer ne spada.
[4]
"Vse to utemeljuje sklep, da morajo biti tudi obdolžencu v postopku o prekršku zagotovljena temeljna jamstva poštenega postopka, da pa je raven zagotovljenih pravic lahko v primeru lažjih kršitev z manj hudimi posledicami za kaznovano osebo nižja od tiste, ki je zagotovljena v kazenskem postopku." (Up-120/97, 10. točka obrazložitve.)
[5]
V formalnem smislu pritožnik z ustavno pritožbo ni uspel, saj jo je Ustavno sodišče zavrnilo v 5. točki izreka iz razlogov, pojasnjenih v 53. točki obrazložitve.
[6]
Točka 33 obrazložitve.
[7]
Točka 37 obrazložitve.
[8]
Prav tam
[9]
Točka 48 obrazložitve.
[10]
Točka 33 obrazložitve.
[11]
Člen 3 ZPrCP.
[12]
Člen 108 ZPrCP.
[13]
Točka 37 obrazložitve.
[14]
Točka 35 obrazložitve.
[15]
Uredba o razvrstitvi prepovedanih drog, Uradni list RS, št. 69/19, 157/20, 162/21, 8/23, 113/23 in 50/25.
[16]
Prav tam.
⇒
U-I-138/24-10
Up-290/20-25
16. 10. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE SODNICE DR. ŠPELCE
MEŽNAR K ODLOČBI ŠT.
U-I-138/24
,
Up-290/20
Z DNE 2. 10. 2025
Pritožnik v tej zadevi (močno alkoholiziran voznik, ki je pobegnil s kraja prometne nesreče, policista sta ga našla spečega v avtu) ni zatrjeval ničesar od tega, kar je za protiustavno ugotovilo Ustavno sodišče. Pritožnika je motilo zgolj to, da mu policista pred podpisom zapisnika o opravljenem alkotestu nista dala t. i. Mirande (pouka o pravicah). Da bi kombinacija alkotesta (kot metode ugotavljanja prisotnosti alkohola v izdihanem zraku) s podpisom zapisnika pomenila kršitev domneve nedolžnosti, pritožnik nesporno ni zatrjeval. Trdil je le, da mu je bil kršen privilegij zoper samoobtožbo (29. člen Ustave), saj se je s podpisom zapisnika samoobtožil, ne da bi bil prej na to opozorjen.
Ustavno sodišče je njegove očitke v celoti zavrnilo, po uradni dolžnosti in mimo njegovih očitkov pa je opravilo presojo zakona – in sicer drugega odstavka 107. člena Zakona o pravilih cestnega prometa, ki policistom omogoča izvajanje alkotesta kot dokaznega sredstva za ugotavljanje alkoholiziranih voznikov. Ugotovilo je, da alkotest in podpis zapisnika, v katerem se voznik strinja z rezultatom, krši domnevo nedolžnosti (27. člen Ustave), ker (poenostavljeno povedano) nihče ne more priznati rezultata, ki ga pokaže nezanesljiva naprava (alkotest), saj posameznik ne more do druge decimalke miligrama alkohola v litru izdihanega zraka natančno oceniti,
[1]
koliko alkohola ima v krvi.
Nisem mogla razumeti, zakaj je Ustavno sodišče čutilo potrebo po tem, da zruši sistem, ki v praksi predstavlja učinkovit nadzor alkoholiziranih voznikov in je v rabi že skoraj 30 let. Vožnja pod vplivom alkohola je v Sloveniji resen problem. Možnost, da lahko dokaz v prekrškovnem postopku zoper voznika predstavlja tudi alkotest (čeprav ni merilna naprava) skupaj s priznanjem voznika, da je vozil pod vplivom alkohola, nikoli doslej ni bila ustavno sporna niti za samo Ustavno sodišče. Večkrat je namreč presojalo prav takšne primere, a nikoli ni prepoznalo problema v drugem odstavku 107. člena ZPrCP, ki ima enako vsebino že od leta 1998.
[2]
Seveda se lahko strinjam, da bi bilo idealno, če bi policisti v prometu za nadzor nad alkoholoziranimi vozniki uporabljali izključno etilometre. Ti so tako zanesljivi, da izjava voznika o tem, ali je vinjen, niti ni potrebna. Alkotest kot sredstvo za hitro ugotavljanje alkohola v izdihanem zraku nedvomno ni enako zanesljiv kot etilometer ali test z odvzemom krvi. Vendar prav zato zakon omogoča vsakomur, ki dvomi o rezultatu alkotesta, da po opravljenem alkotestu zahteva še preizkus z etilometrom ali odvzemom krvi. Noben voznik, ki meni, da alkotest zmotno kaže alkoholiziranost, ne ostane brez možnosti za zanesljiv preizkus spornega rezultata.
Pritožnik ni zahteval preizkusa z etilometrom. Nasprotno, soglašal je, da rezultat alkotesta ustreza resnici – da je pač vozil močno vinjen. Edino, čemur je ugovarjal, je bilo dejstvo, da ga policista pred podpisom zapisnika nista poučila o njegovih pravicah.
S kolegi nisem mogla soglašati že v izhodišču: medtem ko je večina sodnikov štela, da voznik s podpisom zapisnika o alkotestu prizna nezanesljiv rezultat, ki ga sam ne more potrditi do druge decimalke natančno, sama razumem podpis zapisnika o opravi alkotesta in strinjanje z njegovim rezultatom povsem drugače: kot preprosto priznanje voznika, da je pil alkohol in da ga je spil preveč za varno vožnjo.
Ne morem se torej strinjati, da je za presojo odločilno vprašanje, ki si ga je zastavila večina v 33. točki obrazložitve: ali povprečen posameznik sploh ima ustrezno védenje in znanje, da lahko oceni točno koncentracijo alkohola v svojem organizmu. Odgovor na to vprašanje je seveda negativen. Ključno vprašanje zame ni, ali voznik ve, koliko promilov alkohola ima v krvi, pač pa, ali je voznik sposoben razumeti in priznati, da je spil (pre)več alkohola, kot bi smel. Kot razumem večino, posamezniku ne priznava (več) razuma in sposobnosti priznati, da vozi pod vplivom alkohola: "Verjetno ne obstaja računska operacija, ki bi vse te dejavnike natančno upoštevala in uravnotežila in tako prišla do istega rezultata kot zanesljiv etilometer. Tako nihče ni zmožen potrditi, da je pozitiven rezultat pravilen."
[3]
To je malo smešno, malo pa tudi žalostno.
Odločba zdaj nalaga državi, da nabavi dovolj etilometrov, s katerimi bo lahko zagotovila enako učinkovito in enostavno kontrolo voznikov v prometu.
[4]
Nadzor z alkotesti nima več nobene dokazne vrednosti.
[5]
Odvzem možnosti, da bi v prekrškovnem postopku zadoščal dokaz z alkotestom in priznanje voznika, da je vozil pod vplivom alkohola, zna nevšečnosti povzročati tudi samim voznikom. Ker so etilometri v glavnem nameščeni na (nekaterih) policijskih postajah (gre namreč za bistveno večje in tehnično bolj komplicirane naprave od alkotestov, ki so prenosljivi in majhni),
[6]
bodo verjetno policisti morali voznike, če bodo sumili, da vozijo pod vplivom alkohola, voziti na policijske postaje. Če bo ta predaleč, bodo voznike peljali na odvzem krvi in urina v najbližji zdravstveni dom. Težko si predstavljam, da bo tak način dela omogočal enako učinkovit nadzor nad alkoholiziranimi vozniki, zlasti ker se nadzori opravljajo razpršeno, pogosto daleč od naselij, policijskih postaj in zdravstvenih domov. Zgolj v ilustracijo: na celotnem območju Slovenije so policisti v enem letu (2023) skupaj opravili 112 meritev alkoholiziranosti z etilometri
[7]
. Samo v enem dnevu (Martinovo) in samo v Sevnici (leta 2021) pa so policisti opravili 89 preizkusov alkoholiziranosti z alkotestom.
[8]
dr. Špelca Mežnar
Sodnica
[1]
Prim. 37. točko obrazložitve.
[2]
Glej zadeve št. Up-33/01, št. Up-621/03, št. Up-402/05, št. Up-642/04 in št. Up-312/05.
[3]
Točka 37 obrazložitve.
[4]
Po podatkih GPU imamo v Sloveniji 20 etilometrov tipa alcotest 9510 s, ki so v uporabi dve leti.
https://n1info.si/novice/slovenija/veste-kaj-je-etilometer-in-kaj-se-zgodi-ce-odklonite-alkotest/
.
[5]
Odprto ostaja vprašanje, kaj bo odločitev Ustavnega sodišča pomenila za vse druge postopke, v katerih se alkotest široko uporablja kot dokazno sredstvo prisotnosti alkohola (npr. na delovnem mestu, kršitev delovnih obveznosti).
[6]
https://n1info.si/novice/slovenija/veste-kaj-je-etilometer-in-kaj-se-zgodi-ce-odklonite-alkotest/
.
[7]
Prav
tam.
[8]
https://www.eposavje.com/ostale-novice/v-sevnici-89-martinov-preverili-z-alkotestom
.
⇒
Up-290/20-26
U-I-138/24-11
16. 10. 2025
PRITRDILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. KATJE ŠUGMAN STUBBS
K ODLOČBI ŠT.
Up-290/20
,
U-I-138/24
Z DNE 2. 10. 2025
Obravnavana zadeva je bila gotovo ena bolj kompleksnih v tem letu. Če se je na začetku obravnave zdelo, da gre za zanimivo ustavnopravno vprašanje potrebnosti seznanjanja s tako imenovanim Miranda poukom o pravicah po preizkusu z alkotestom in pred podpisom zapisnika (kar je navajal pritožnik), se je kasneje izkazalo, da je obravnavani problem bistveno bolj zapleten. Zato ne preseneča, da so sprejemu ustavne pritožbe sledile številne obravnave na plenumu, vsaka z drugačnim osnutkom odločbe. Tekom postopka se je izkazalo, da je problem v zakonu, zato je Ustavno sodišče sprejelo sklep o koneksiteti,
[1]
s katerim je odločilo, da bo obravnavalo 107. člen Zakona o pravilih cestnega prometa (ZPrCP) po uradni dolžnosti. Ugotovili smo namreč, da brez celostne presoje zakonske ureditve tega trdega oreha ne moremo streti.
***
Zakonska ureditev preizkusa alkoholiziranosti udeleženca v prometu iz drugega odstavka 107. člena ZPrCP določa, da sme policist izvesti preizkus z napravami za ugotavljanje prisotnosti alkohola pri udeležencu prometa. Zakon določa sledeč postopek: najprej se uporabi indikator alkohola (alkotest); če ta pokaže pozitiven rezultat, mora policist izpolniti zapisnik, ki ga podpiše tudi preizkušanec. Če pa preizkušanec rezultatu alkotesta oporeka,
[2]
mu policist odredi bodisi preizkus z merilnikom alkohola v izdihanem zraku (etilometrom) bodisi strokovni pregled. V praksi se je uveljavilo gledanje, da če,
a contrario
, preizkušanec zapisnik podpiše, se z rezultatom strinja in ga prizna kot pravega.
[3]
Sodna praksa pa je začela šteti, da je rezultat (čeprav nezanesljivega) preizkusa v kombinaciji s "priznanjem" pravilnosti tega rezultata s strani preizkušanca, dovolj za obsodbo za prekršek.
Jasno je, da je treba alkoholizirane voznike izločiti iz prometa, še sploh v državi, kot je Slovenija, kjer je družba do prekomernega pitja preveč tolerantna
[4]
in kjer je pogost spremljevalec nevarne vožnje in posledično povzročitve nesreč prav alkohol.
[5]
O legitimnosti cilja takšnega ukrepa torej sploh ni treba razpravljati.
Srž problema pa je v tem, da tako imenovani indikator alkohola (alkotest), s katerim se rutinsko ugotavlja prisotnost alkohola v organizmu v Sloveniji, ni merski instrument. Enostavno povedano: gre zgolj za indikator in ne za merilno napravo. Indikator ne daje točnih podatkov o stopnji alkoholiziranosti. Kot navaja Korenčan, pravi merilnik, etilometer, deluje kot kamera, ki posname celotno krivuljo koncentracije alkohola v izdihanem zraku, medtem ko indikator deluje kot fotoaparat, saj zajame zgolj eno točko v krivulji.
[6]
Ker lahko ujame to točko na kateremkoli delu krivulje, so njegovi rezultati nezanesljivi in to v obe smeri: lahko ne zazna alkohola pri vinjenih (lažno negativni) ali pa ugotavlja prekomerno alkoholiziranost pri tistih, ki te meje niso dosegli (lažno pozitivni).
[7]
Samo preizkus z etilometrom ali odvzem krvi data zanesljive podatke o alkoholiziranosti.
To dejstvo je nesporno; priznavajo ga tako strokovnjakih za merilne naprave
[8]
kot pravniki, zaveda pa se ga tudi Vlada.
[9]
Tudi sodišča se tega problema dobro zavedajo.
[10]
Ravno zaradi nezanesljivosti rezultata, pridobljenega z alkotestom, je sodna praksa iznašla obvoz do obsodbe za prekršek v obliki podpisa zapisnika, s katerim se preizkušana oseba "strinja" z rezultatom, ki ga je pokazal indikator. Res presenetljivo je, da se je takšna sodna praksa obdržala do naše odločitve.
[11]
Že na prvi pogled je namreč jasno, da gre za sporno prakso, ki kompenzira nezanesljivost indikatorja s tako imenovanim priznanjem.
Pritožnik je zaznal, da je s takšnim delovanjem nekaj narobe, vendar pa je ciljal v napačno tarčo. Ni namreč narobe to, da bi moral preizkušanec biti deležen pouka o svojih pravicah preden bi podpisal zapisnik,
[12]
pač pa je problem globlji: stopnje alkoholiziranosti sploh ni mogoče priznati oziroma se z njo strinjati. Preizkušanec bi brez dvoma lahko priznal dejstvo, da je pil alkohol v času pred vožnjo; celo bolj specifično: lahko bi priznal, da je recimo v času pred preizkusom pred večerjo spil aperitiv, po tem pa še 3 kozarce vina. Vsaka odgovorna odrasla oseba bi morala vedeti, koliko je spila, še posebej, če po tem sede za volan. Nihče, niti specialist za meritve alkohola, pa ne more vedeti, v kakšno stopnjo alkoholiziranosti se bo konkretna količina popitega alkohola ob specifični presnovi, teži in spolu preizkušanca in seveda časovni dinamiki pitja ter hranjenja ob tem pitju pretvorila.
[13]
Zato je strinjanje z rezultatom, ki ga pokaže alkotest, pojmovno nemogoče.
Zelo poenostavljeno je gledanje, da oseba pač mora vedeti, ali je pijana ali ne, oziroma da mora vedeti, ali je sposobna voziti ali ne. Nihče ne more vedeti, ali ima po popitem kozarcu vina v krvi 0,49 ali 0,51 promilov alkohola, ali je torej še pod dovoljeno mejo alkoholiziranosti ali ne. Ocena, kdaj smo še sposobni voziti, je zgolj subjektivni občutek. Ljudje se zelo razlikujemo glede sposobnosti in volje po samoopazovanju, še bolj pa se razlikujemo glede sposobnosti presoje, kdaj smo pijani oziroma preveč pijani, da ne bi smeli voziti.
V tem pogledu – pa tudi v vseh drugih pogledih – bi bila bistveno boljša popolna prepoved pitja alkohola pred vožnjo.
[14]
Čim je določena stopnja pitja namreč dovoljena, si ljudje zelo različno interpretirajo, koliko alkohola lahko spijejo, predvsem pa bistveno precenjujejo svoje sposobnosti za vožnjo pod vplivom alkohola.
[15]
Še posebej svoje sposobnosti za vožnjo precenjujejo tisti, ki so že večkrat vozili pod vplivom alkohola.
[16]
Hkrati pa se sposobnost samorefleksije manjša s količino popitega alkohola.
[17]
Zanesti se na oceno tistega, ki je pil alkohol, o tem, koliko je pijan, je torej povsem nezanesljivo. Še manj pa lahko oseba, ki je pila alkohol, oceni, ali je stopnja alkoholiziranosti, ki jo je pokazal indikator, res ustrezna stopnji vsebnosti alkohola v njenem telesu.
Problem "strinjanja z rezultatom alkotesta" se sicer pojavlja na dveh ravneh. Nihče ne more priznati, da je res alkoholiziran točno toliko, koliko je pokazal indikator, saj, kot rečeno, ne more vedeti, kako se je količina popitega alkohola v specifičnih okoliščinah njegovega pitja prevedla v rezultat na alkotestu. Strinjanje z rezultatom tako ne bi bilo mogoče celo v primeru, če bi bili merilci popolnoma zanesljivi. Nihče ne more priznati oziroma se strinjati z nečem, česar ne razume in ne more razumeti. V primeru zanesljive meritve strinjanja zato niti ne potrebujemo in ga pravo ne zahteva. Tako kot ne zahtevamo strinjanja o izmerjeni teži ali višini posameznika, zmerjeni hitrosti avtomobila ali ugotovljeni krvni skupini, ga ni treba zahtevati o zanesljivih meritvah alkoholiziranosti. Namesto priznanja takrat deluje objektivna zanesljivost, ponovljivost in znanstvenost preizkusa. Strinjanje ali nestrinjanje je pri tem irelevantno; soočeni smo s trdnim dejstvom.
Poleg tega se lahko priznavajo samo dejstva, ki so v zavesti in vednosti posameznika (in pod njegovo kontrolo)
,
[18]
ne pa rezultati posamezniku popolnoma nerazumljivega izračuna.
Lahko pa k temu dodamo še drug nivo problema: alkotest je nezanesljiv. Takšno "strinjanje" se kot rezultat tega dejstva obarva v še slabši luči: ne samo, da je tak rezultat pojmovno nemogoče priznati, pač pa je sam rezultat še nezanesljiv in zavajajoč, preizkušanec pa (praviloma) tega sploh ne ve. Gre za bližnjico k obsodbi, zavajajočo politiko, s katero pridemo z nezanesljivimi sredstvi do navidezno zanesljivega rezultata. Kako lahko kdorkoli s svojim strinjanjem potrdi pravilnost nezanesljivega preizkusa, poleg vsega pa tega rezultata ne razume in ga ne more preveriti. Res je sicer, da zakon dopušča možnost, da oseba ugovarja rezultatu preizkusa, in se jo napoti na bolj zanesljive metode ugotavljanja alkoholiziranosti. Vprašanje pa je, koliko se ljudje sploh zavedajo tega, da je alkotest nezanesljiv, in koliko ljudi se je sposobno upreti navidezno zanesljivi metodi ugotavljanja alkoholiziranosti, ko jo z rezultatom sooči avtoriteta – policist.
Da bo zadeva še bolj zapletena, pa ZPrCP (sicer povsem razumljivo) predvideva različne sankcije za različne stopnje alkoholiziranosti – od 300 do 1200 EUR in od 4 do 18 kazenskih točk po stopnjeviti lestvici.
[19]
S tem, ko se torej preizkušanec strinja z rezultatom, se torej strinja tudi s sankcijo, pri čemer lahko minimalna razlika v rezultatu (ki je, ponovimo, dokazano nezanesljiv) pomeni občutno razliko v sankciji.
***
Morda je treba omeniti še en argument, ki še bolje ponazarja trditev, da Miranda pouk pojmovno sploh ne more soditi v kontekst preizkusa alkoholiziranosti. Alkotest je poseg v telo, posegi v telo pa se v kaznovalnem pravu obravnavajo drugače kot "posegi" v psiho. Privilegij zoper samoobtožbo (29. člen Ustave) namreč varuje obdolženca samo pred izsiljevanjem t. i. testimonialnih ali komunikativnih dokazov, ne pa pred neprostovoljnim odvzemom fizičnih dokazov.
[20]
Obdolženi je namreč v kaznovalnih postopkih, med katere spadajo tudi prekrškovni postopki, "prisiljen" v celo vrsto dejavnosti, ki jih zakon celo zapoveduje. V kazenskem postopku ga recimo lahko fotografirajo, mu vzamejo prstne odtise, bris ustne sluznice, lahko ga postavijo v vrsto za identifikacijo, lahko ga telesno pregledajo ipd.
[21]
Skupno vsem tem dovoljenim aktivnostim je, da se nanašajo na obdolženčevo telo; privilegij pa se nanaša zgolj na obdolženčevo besedno izpovedovanje.
[22]
Država ima torej brez dvoma pravico, da poseže v telo obdolženega na ta način, da (pustimo zdaj ob strani dokazni standard) izvede preizkus alkoholiziranosti. Ta poseg nikakor ni varovan s privilegijem zoper samoobtožbo. Mora pa se zagotoviti, da pride s tem posegom do zanesljivih in neizpodbitnih dokazov kot velja za rezultate drugih posegov v telo (na primer odvzem prstnih odtisov ali DNK analiza). Nezanesljivosti rezultatov se pojmovno ne more, hkrati pa tudi ne sme kompenzirati z naknadno izjavo volje, saj izjava volje ne more nadomestiti zanesljivosti in preverljivosti fizičnega dokaza.
***
Kako naprej? Zakonodajalec mora v enem letu sprejeti novo ureditev preizkušanja alkoholiziranosti, ki bo stopnjo alkoholiziranosti ugotavljala na zanesljiv način, ki ne bo zahteval "priznanja" oziroma strinjanja z nezanesljivim rezultatom. Zaradi tehtanja vrednot na obeh straneh tehtnice (protiustavnost sedanje ureditve, saj krši 27. člen Ustave, ter zdravje in življenje udeležencev v prometu) je sodišče pustilo sedanjo protiustavno ureditev v veljavi.
[23]
Kakšne možnosti ima zakonodajalec? Prva in najbolj očitna je, da se bo alkoholiziranost morala ugotavljati z zanesljivo merilno napravo: etilometrom. V tem primeru "strinjanje" ne bo potrebno, ker je naprava mersko zanesljiva. Nekatere države kombinirajo uporabo indikatorja in etilometra: najprej se uporabi indikator, če je ta pozitiven, pa obvezno še zanesljivi etilometer. Tudi v tem primeru strinjanje z rezultatoma ni potrebno. Ta rešitev je slaba v primeru t. i. lažno negativnih; torej tistih, ki so prekomerno pijani, pa indikator v prvi fazi testiranja pokaže lažen negativen rezultat (torej rezultat pod 0,5 % grama alkohola na kilogram krvi).
[24]
Sama bi se sicer zavzemala za politiko 0,0 % alkohola v krvi, tako zaradi prometne varnosti kot zaradi subjektivne (ne)zanesljivosti samopresoje – če voznik ne pije, potem zanesljivo ve, da ni pijan. Glede na vse zgoraj opisane probleme s subjektivno percepcijo vinjenosti in prometno varnost v Sloveniji bi to gotovo bila najboljša rešitev. Ali je kriminalitetno politično realistična, pa je drugo vprašanje.
Seveda je pred novo zakonodajno ureditvijo treba izvesti tudi praktične korake – nakup primernih naprav, izobraževanje in podobno. Zakonodajalec pa bo moral urediti tudi vprašanje, kako ravnati, če voznik odkloni preizkus. Vendar je o tem že odločalo Ustavno sodišče in rešitev je lahko analogna že uzakonjeni rešitvi, ko preizkušanec noče opraviti preizkusa z etilometrom ali strokovnega pregleda (drugi odstavek 107. člena ZPrCP).
[25]
***
Veseli me, da je večina podprla odločbo. Sporočilo je jasno: država ne sme ubirati sumljivih bližnjic do obsodbe. Od udeležencev prometa ne sme zahtevati nemogočega, hkrati pa mora zagotoviti prometno varnost. Odločba v primerjalnopravnem smislu ni nič revolucionarnega.
[26]
Ob pregledu primerljivih pravnih ureditev smo ugotovili, da nobena od primerjanih držav nima takšne ureditve, kot je bila naša. Vse za obsodbo za tak prekršek zahtevajo zanesljiv preizkus ugotavljanja alkoholiziranosti. To, kar je bilo večji izziv, je bila pravna artikulacija razlogov, zakaj sedanja ureditev ni ustavno skladna. Mislim, da nam je s to odločbo uspelo Slovenijo umestiti v krog držav, ki izvajajo preizkus alkoholiziranosti na ustavno skladen način, ne da bi v času do spremembe zakonodaje ogrozili prometno varnost.
dr. Katja Šugman Stubbs
Sodnica
[1]
Sklep je bil sprejet 14. 11. 2024 s tesno večino 5:4.
[2]
"Oporekanje rezultatu je treba razumeti kot nasprotovanje temu, da je indikator pravilno zaznal količino alkohola v preizkušančevem organizmu, in ne morda kot nasprotovanje temu, da je policist rezultat, ki ga je pokazal indikator, pravilno prepisal v zapisnik." Glej 21. točko obrazložitve odločbe.
[3]
V ta namen je v zapisnikih celo rubrika, v kateri se ob podpisu zapisnika obkroži, da se preizkušanec bodisi strinja bodisi ne strinja z rezultatom.
[4]
[4]
Alkohol in zdravje | GOV.SI
,
EE6F72A
.
[5]
Poročilo Evropske komisije o uporabi alkohola in drog navaja, da ima Slovenija najvišji odstotek smrti v prometu, povezanih z alkoholom v EU; kar 37 %. Glej
bd2408b2-64ce-44a8-a4ca-d7820c7c91ba_en
.
Glej tudi
Hitrost - Agencija za varnost prometa - AVP
.
[6]
T. Korenčan, Etilometri ali alkotesti – meroslovni in pravni vidiki merjenja alkohola v izdihanem zraku, Dnevi prekrškovnega prava, GV Založba, 2024, str. 34.
[7]
Prav tam.
[8]
Prav tam, str. 29–36.
[9]
20 novih etilometrov za večjo varnost v cestnem prometu in red ter mir na javnih mestih | GOV.SI
.
[10]
Glej 24. točko obrazložitve odločbe.
[11]
O tem je odločal celo senat Ustavnega sodišča, ki je v sklepu št. Up-602/05 navedel, da stališču Višjega sodišča v Ljubljani, da "elektronski alkotest, s katerim je bil obdolženec preizkušen, ni merilna naprava, temveč zgolj indikator alkoholiziranosti", in da "ocena prvostopenjskega organa za postopek o prekršku, da je pritožnik obravnavani prekršek storil in je zanj odgovoren, temelji na obdolženčevem strinjanju z rezultatom preizkusa alkoholiziranosti z alkotestom", ni mogoče očitati arbitrarnosti.
[12]
Glej 32. točko obrazložitve odločbe.
[13]
Glej 37. točko obrazložitve odločbe.
[14]
Zahtevo po 0,00 % imajo Češka, Romunija, Madžarska in Slovaška.
[15]
Ena od študij je recimo pokazala, da ljudje bistveno podcenjujejo svojo vinjenost, kadar pijejo pivo.
Thomas K. Greenfield
,
John D. Rogers
, Alcoholic beverage choice, risk perception and self-reported drunk driving: effects of measurement on risk analysis, Addiction, let. 94, št. 11 (2002), str. 1735–1743. Druga študija je pokazala, da 64 % voznikov ne bi spremenilo svojih pivskih navad pred vožnjo, tudi če bi znižali dovoljeno mejo alkohola za vožnjo, 60 % pa jih te meje sploh ni poznalo. D. W. Ebya in drugi, Perceptions of alcohol-impaired driving and the blood alcohol concentration standard in the United States, št. 63 (2017), str. 73–81.
[16]
N. Van Dyke, M. T. Fillmore, Alcohol effects on simulated driving performance and self perceptions of impairment in DUI offenders, let. 22, št. 6 (2014), str. 484–493.
[17]
Študija je pokazala, da tisti, ki spijejo veliko alkohola, pomembno podcenjujejo količino alkohola, ki so jo popili in stopnjo svoje pijanosti.
S, Mongrain
,
L. Standing
, Impairment of Cognition, Risk-Taking, and Self-Perception by Alcohol, let. 69, št. 1 (1989), str. 199–210.
[18]
Glej K. Šugman Stubbs, Poligraf, privilegij zoper samoobtožbo in slovenska pravna ureditev, v: K. Šugman (ur.), Poligraf v kazenskem postopku, Inštitut za kriminologijo pri Pravni fakulteti, Ljubljana 2005, str. 71–83.
[19]
Peti odstavek 105. člena ZPrCP določa sankcije:
"1. 300 eurov, če ima do vključno 0,50 grama alkohola na kilogram krvi ali do vključno 0,24 miligrama v litru izdihanega zraka in kaže znake motenj v vedenju, katerih posledica je lahko nezanesljivo ravnanje v cestnem prometu. Vozniku motornega vozila se izreče tudi 4 kazenske točke;
2.600 eurov, če ima več kot 0,50 do vključno 0,80 grama alkohola na kilogram krvi ali več kot 0,24 do vključno 0,38 miligrama alkohola v litru izdihanega zraka. Vozniku motornega vozila se izreče tudi 8 kazenskih točk;
3.900 eurov, če ima več kot 0,80 do vključno 1,10 grama alkohola na kilogram krvi ali več kot 0,38 do vključno 0,52 miligrama alkohola v litru izdihanega zraka. Vozniku motornega vozila se izreče tudi 16 kazenskih točk;
4.najmanj 1.200 eurov, če ima več kot 1,10 grama alkohola na kilogram krvi ali več kot 0,52 miligrama alkohola v litru izdihanega zrak. Vozniku motornega vozila se izreče tudi 18 kazenskih točk."
[20]
Glej
Schmerber v. California
, 384 U. S. 757 (1966).
[21]
Glej drugi odstavek 149. člena in 266. člen ZKP.
[22]
Več o tem glej v K. Šugman, Meje omejevanja sile in grožnje v kazenskem postopku, Zbornik znanstvenih razprav, let. 60 (2000), str. 239–258.
[23]
Glej 50. točko obrazložitve. Do te rešitve sem sicer deloma zadržana.
[24]
To je enako 0,24 miligramov alkohola na liter izdihanega zraka.
[25]
Glej 29. in 30. točko obrazložitve odločbe.
[26]
Zanesljivo meritev z etilometrom kot dokaz alkoholiziranosti zahtevajo recimo Nemčija, Avstrija in Francija.