Up-1096/21
Natisni
Opravilna št.:
Up-1096/21
Datum odločitve:
2. 12. 2024
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2024:Up.1096.21
Akt:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 26906/2014 z dne 22. 7. 2021 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. VII Kp 26906/2014 z dne 5. 11. 2019 in s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani št. V K 26906/2014 z dne 8. 7. 2019
Izrek:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 26906/2014 z dne 22. 7. 2021 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. VII Kp 26906/2014 z dne 5. 11. 2019 in s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani št. V K 26906/2014 z dne 8. 7. 2019
se ne sprejme.
Evidenčni stavek:
Test upravičenega pričakovanja zasebnosti se uporablja s ciljem opredelitve, ali določen izraz človekove osebnosti spada v ustavno varovano zasebno sfero. Negativen rezultat tega testa bi v konkretnem primeru pomenil zaključek, da 38. člen Ustave ni upošteven. Vrhovno sodišče je s tehtanjem različnih okoliščin dejansko opravilo presojo dopustnosti posega v pritožničino informacijsko zasebnost. Pritožničin interes, da zadrži informacije o sebi, je tehtalo, upoštevaje očitno opaznost kamer, javnost nadzorovanega prostora in majhen obseg slikovnega zajema; na strani interesa upravljalca je upoštevalo, da potreba videonadzora ni bila neobičajna. Ker je presodilo, da ukrep videonadzora ni prekomerno posegel v pravico do informacijske zasebnosti, se v tej zadevi ne zastavlja ustavnopravno vprašanje o tem, ali je test razumno pričakovane zasebnosti skladen z 38. členom Ustave.
Vprašanje izločitve dokaza in morebitnih razlogov proti izločitvi nastopi šele po tem, ko je sprejeta odločitev, da je bil določen dokaz pridobljen s kršitvijo človekove pravice. V konkretni zadevi je Vrhovno sodišče presodilo, da pravica do informacijske zasebnosti sploh ni bila kršena, zato da so vsa vprašanja, ki jih pritožnica odpira v zvezi z izločitvijo dokazov, hipotetična.
Predmet ustavne in konvencijske zahteve iz drugega odstavka 38. člena Ustave in drugega odstavka 8. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin po zakonitosti obdelovanja osebnih podatkov so tisti elementi, ki so ključni za preprečitev arbitrarnih posegov. Zakon mora predvsem določiti, s kakšnim ukrepom in v katerih okoliščinah sme organ zbirati, hraniti in drugače obdelovati osebne podatke. Z vidika te zahteve ni upošteven očitek, da je policist ravnal v nasprotju z zakonsko normo, ki določa način obdelovanja osebnih podatkov v tehničnem smislu (izbira tipa podatkovnega nosilca).
Geslo:
1.5.51.2.3 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker je zadeva majhnega pomena.
Pravna podlaga:
Člen 38, Ustava [URS]
Člen 55.b.2, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Vrsta zadeve:
ustavna pritožba
Vrsta akta:
posamični akt
Vlagatelj:
Merima Rastoder, Ljubljana
Datum vloge:
31. 12. 2021
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
nesprejem ustavne pritožbe
Dokument:
US33984
Dokument v PDF obliki:
Up-1096-21.pdf
202 KB
Prenesite datoteko
Up-1096/21-14
2. 12. 2024
SKLEP
Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe,
ki jo je vložila
Merima Rastoder
,
ki jo zastopata Andrej Rauter in Petra Starič, odvetnika v Ljubljani,
na seji 2. decembra 2024
sklenil
:
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 26906/2014 z dne 22. 7. 2021 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani št. VII Kp 26906/2014 z dne 5. 11. 2019 in s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani št. V K 26906/2014 z dne 8. 7. 2019
se ne sprejme.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Sodišče prve stopnje je pritožnico spoznalo za krivo kaznivih dejanj povzročitve prometne nesreče iz malomarnosti po prvem odstavku 323. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20, 91/20, 95/21, 186/21 in 16/23 – v nadaljevanju KZ-1) in zapustitve poškodovanca v prometni nesreči brez pomoči po prvem odstavku 328. člena KZ-1. Izreklo ji je pogojno obsodbo, v kateri ji je za prvo dejanje določilo osem, za drugo dejanje pa pet mesecev zapora, nato je določilo enotno kazen eno leto zapora in preizkusno dobo dveh let. Naložilo ji je plačilo stroškov kazenskega postopka in sodne takse, oškodovanca pa je s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo. Višje sodišče je zavrnilo pritožbo zagovornikov pritožnice in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Vrhovno sodišče je zavrnilo njihovo zahtevo za varstvo zakonitosti.
2.
V ustavni pritožbi zoper navedene sodbe pritožnica zatrjuje, da sta ji bili kršeni pravica do varstva osebnih podatkov iz 38. člena Ustave, ker sta bila dva dokaza (posnetka iz videonadzora javne površine), na katera so sodišča oprla obsodbo, pridobljena nezakonito, in pravica do sodnega varstva človekovih pravic ter odprave posledic njihovih kršitev iz četrtega odstavka 15. člena Ustave, ker sodišča niso izločila tega dokaznega gradiva iz spisa.
B. – I.
3.
Ustavna pritožba se sprejme v obravnavo, če gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki je imela hujše posledice za pritožnika, ali če gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve (drugi odstavek 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20 in 92/21 – v nadaljevanju ZUstS). Izpolnjenost pogoja, da gre za kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki ima zanj hujše posledice, mora izkazati pritožnik. Presoja, da gre za takšen primer, je namreč, razen v primerih, ko gre za posledice, ki že po naravi stvari pomenijo hujše posledice, v celoti odvisna od individualnih okoliščin, v katerih se nahaja posamični pritožnik.
[1]
4.
Pritožnica navaja, da ji že pogojna obsodba prinaša stigmo v družbenem življenju. Trdi, da bo zaradi obsodbe zaradi kaznivega dejanja oviran začetek njene nove karierne poti, ki jo zasleduje po pridobitvi srednješolske ekonomske izobrazbe. Obsodilna sodba naj bi ji onemogočila uspešno prijavljanje na razpise za številna delovna mesta, kjer se zahteva ta izobrazba.
5.
Ustavno sodišče je v sklepu št. Up-108/15 z dne 19. 5. 2020 že odločilo, da pogojna obsodba zaradi kaznivega dejanja razžalitve po prvem odstavku 169. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 95/04 – uradno prečiščeno besedilo), v kateri je bila določena kazen dvajset dni zapora in preizkusna doba eno leto, ni imela hujših posledic za pritožnico. Odločitev je bila sprejeta v zadevi, kjer z izrekom pogojne obsodbe sodišče ni naložilo posebnih pogojev, varnostnega ukrepa ali katerekoli druge obveznosti, pritožnica pa v ustavni pritožbi ni zatrjevala nastanka hujših posledic ali trdila, da je sodišče izrečeno pogojno obsodbo preklicalo oziroma da je morala prestati kazen zapora. Tudi v odločbah št. Up-199/21 z dne 15. 11. 2023 in št. Up-1289/20 z dne 9. 3. 2023 je Ustavno sodišče štelo, da pogoj hujših posledic pri pogojni obsodbi ni izpolnjen. V prvi zadevi je bila zaradi kaznivega dejanja ponareditve poslovnih listin po drugem odstavku 235. člena KZ-1 določena kazen tri mesece zapora in eno leto preizkusne dobe, v drugi zadevi pa je bila zaradi kaznivega dejanja oškodovanja upnikov po drugem odstavku 227. člena KZ-1 določena kazen eno leto in deset mesecev zapora ter štiri leta preizkusne dobe.
6.
Senat Ustavnega sodišča ocenjuje, da se konkretna zadeva glede posledic, ki po naravi stvari prizadenejo osebo, ki ji je bila izrečena pogojna obsodba, ne razlikuje bistveno od navedenih primerov. Tudi tukaj sodišče pritožnici poleg splošnega pogoja, naj se vzdrži kaznivih dejanj, z izrekom pogojne obsodbe ni naložilo dodatnih obveznosti ali omejitev. Preizkusna doba in dolžina določene zaporne kazni
sta krajši
od tiste v zadevi št. Up-1289/20. Za izpolnjenost pogoja hujših posledic bi morala zato pritožnica hujše posledice, ki naj bi jih imela zanjo kršitev, zatrjevati, utemeljiti in za svoje trditve predložiti ustrezna dokazila.
[2]
Navedba pritožnice, da pomeni pogojna obsodba zanjo določeno stigmo v družbenem življenju, je preveč neoprijemljiva, da bi jo bilo mogoče preizkusiti. Nadalje zatrjuje prikrajšanje na področju poklicnega razvoja, pri čemer omenja bodoče razpise in potencialne kandidature za zaposlitev ekonomske tehnice. Ne trdi, da ji je bila zaradi pravnomočne obsodilne sodbe dejansko onemogočena prijava na tak razpis, niti ne navaja pogojev konkretnega natečaja, ki bi določali takšno omejitev. V zvezi s tem senat Ustavnega sodišča ugotavlja, da pritožnica ni zadostila trditvenemu bremenu, za katerega senat meni, da ne more biti pretirano težko glede na to, da je pritožnica ustavno pritožbo vložila več kot dve leti od pravnomočnosti sodbe (ki naj bi ji povzročala hujše posledice). Hujših posledic za njen individualen položaj pritožnica ni izkazala, zato senatu ni bilo treba presojati, ali so bile z izpodbijano sodbo kršene človekove pravice in temeljne svoboščine.
7.
Pogoj za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo iz prve alineje drugega odstavka 55.b člena ZUstS ni podan. V nadaljevanju je senat Ustavnega sodišča moral presoditi, ali zadeva odpira pomembno ustavnopravno vprašanje, ki presega njen pomen.
B. – II.
8.
Iz sodbe sodišča prve stopnje izhaja, da je pritožnica prometno nesrečo, v kateri je pešec utrpel hudo telesno poškodbo, povzročila z vožnjo osebnega vozila po Masarykovi cesti v Ljubljani v smeri proti Trgu OF oziroma glavnemu kolodvoru. S kraja prometne nesreče je pobegnila v isti smeri in pustila poškodovanca brez pomoči. Zatem je vozilo parkirala v garažni hiši Kozolec na Bavarskem dvoru in odšla v stanovanje. Vozilo, na katerem je bila razvidna registrska tablica, je posnela nadzorna kamera ob uvozu v garažno hišo, ki je bila vidna in opazna vsakomur, ki se je nahajal na dovozu. Neposredno po tem je nadzorna kamera na stopnišču garažne hiše posnela žensko, ki je peš zapuščala parkirni prostor, za katero se je po opravljenih policijskih poizvedbah izkazalo, da je pritožnica. Oba posnetka sta bila vir dokaznega gradiva za obsodilno sodbo.
Posnetek uvoza vozila v garažno hišo
9.
V zvezi s posnetkom videonadzora uvoza vozila v garažno hišo pritožnica trdi, da je bila kršena njena pravica do varstva osebnih podatkov iz 38. člena Ustave, ker upravljalec (garažna hiša) ni objavil obvestila o tem, da se izvaja videonadzor, v skladu z drugim odstavkom 74. člena takrat veljavnega Zakona o varstvu osebnih podatkov (Uradni list RS, št. 94/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZVOP-1).
[3]
Vztraja, da 38. člen Ustave pri obdelovanju osebnih podatkov zahteva spoštovanje zakonskih določb, te pa naj bi očitno bile prekršene. Vrhovno sodišče naj bi poseg v informacijsko zasebnost opravičilo na podlagi dveh meril, ki sta po oceni pritožnice glede na okoliščine njenega primera ustavnopravno nesprejemljivi, in sicer na podlagi koncepta razumnega/upravičenega pričakovanja zasebnosti in načela sorazmernosti pri tehtanju kolizije pravic pritožnice in oškodovanca.
Glede očitka, da uporaba koncepta razumnega pričakovanja zasebnosti krši pravico do varstva osebnih podatkov iz 38. člena Ustave
10.
Vrhovno sodišče je ocenilo, da je videonadzor s snemanjem, prenosom in shranjevanjem žive slike pritožnice, določljive preko jasno razvidne registrske številke vozila, ki ga je upravljala, pomenil obdelavo osebnih podatkov. Ustavnega varstva splošne zasebnosti in informacijske zasebnosti po njegovem mnenju ne izključuje dejstvo, da je bila pritožnica posneta na javni površini. Dokaz naj bi torej nastal s posegom v pritožničino pravico iz 38. člena Ustave. V nadaljevanju je Vrhovno sodišče presojalo, ali je bil poseg v pravico ustavno dopusten. Najprej je opozorilo na zahtevo drugega odstavka 38. člena Ustave o obveznosti zakonskega urejanja obdelovanja osebnih podatkov. Iz ZVOP-1 naj bi med drugim izhajala dolžnost upravljavca, da objavi obvestilo o videonadzoru, ki naj bi bila namenjena seznanitvi posameznika z videonadzorom in z obdelavo podatkov (zlasti o tem, kdo jo izvaja). Pritrdilo je stališču sodišča prve stopnje, da ni pomembno, ali je bilo v pritožničinem primeru objavljeno obvestilo, ki ga zahteva ZVOP-1, ker njena pravica do zasebnosti ne bi bila prekršena, niti če bi se njene trditve izkazale za resnične. Menilo je, da vsaka kršitev zakona pri pridobivanju dokaza sama po sebi ni razlog za izločitev dokaza. Napovedalo je, da bo za presojo dopustnosti posega v to pravico upoštevalo t. i. koncept pričakovane zasebnosti. Na objektivno upravičenost posameznikovega pričakovanja zasebnosti na javnem kraju naj bi med drugim vplivali naslednji dejavniki: stopnja intimnosti napadenega področja zasebnosti; značilnosti javnega prostora, ki je bil pod videonadzorom; (ne)prikritost kamer in izvajanja videonadzora; razsežnost videonadzora glede na njegov normalni in pričakovani namen. Teža in narava kršitve ZVOP pa naj bi lahko vplivali na to, ali bo posameznik prostor dojemal drugače, npr. kot bolj zasebnega. Okoliščine, (1) da je bila kamera vsakomur vidna in opazna, (2) da se je videonadzor izvajal za namen, ki ni neobičajen, tj. zaradi varovanja ljudi in premoženja, in (3) da po kakovosti ni posegal v intimnejšo sfero zasebnosti, so Vrhovno sodišče vodile v zaključek, da manko obvestila (ki pomeni kršitev 74. člena ZVOP-1) in neizkazanost ukrepov za zavarovanje osebnih podatkov (ki pomeni kršitev 24. in 25. člena ZVOP-1)
[4]
nista imela takšne teže, da bi pri povprečnem vozniku povzročila drugačno dojemanje javnega prostora (torej takšnega, da v njem njegovo ravnanje ne bo posneto). Sklenilo je, da pritožnica ni imela upravičenega pričakovanja zasebnosti.
11.
Pritožnica trdi, da je test upravičljivega pričakovanja zasebnosti uporaben zlasti v situacijah, ko pozitivno pravo ne daje jasnega odgovora na vprašanje, ali določena sfera, vsebina ali komunikacija sploh uživajo varstvo zasebnosti. Meni, da v obravnavanem primeru ni bilo te dileme, ker je bil poseg z videonadzorom določno urejen v ZVOP-1. Vrhovnemu sodišču očita, da je z uporabo omenjenega testa relativiziralo nesporno kršitev ZVOP-1 zaradi opustitve objave obvestila o videonadzoru in s tem kršilo njeno pravico do informacijske zasebnosti.
12.
Test upravičenega pričakovanja zasebnosti je nastal v doktrini ameriškega zveznega vrhovnega sodišča ter se uporablja v presoji Ustavnega sodišča in Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) s ciljem opredelitve, ali določen izraz človekove osebnosti spada v ustavno varovano zasebno sfero.
[5]
Če bi Vrhovno sodišče uporabilo test,
kot trdi pritožnica
, bi moralo ugotoviti, da 38. člen Ustave ni upošteven (ker ni bilo posega v informacijsko zasebnost) in da zato ni potrebe po presoji dopustnosti posega.
13.
Čeprav iz izpodbijane sodbe izdaja, da pritožnica ni mogla
upravičeno
pričakovati zasebnosti v danem položaju, je Vrhovno sodišče izrecno sprejelo njeno tezo, da je videonadzor pomenil obdelavo njenih osebnih podatkov.
Ni pa se strinjalo z njeno trditvijo, da je šlo za kršitev ustavne pravice. Senat Ustavnega sodišča ugotavlja, da je Vrhovno sodišče na poti do tega zaključka opravilo vsebinsko presojo sorazmernosti posega v informacijsko zasebnost pritožnice.
[6]
Uvodoma je treba upoštevati, da pritožnica ni trdila, da namen izvajanja videonadzora garažne hiše ni zasledoval kakšnega od ciljev, ki jih priznava Ustava, ali da zakon takega cilja ni vnaprej določal. Legitimnost videonadzora s snemanjem torej ni bila sporna. V postopku se tudi ni odprlo vprašanje, ali je bil videonadzor primeren in nujen ukrep upravljavca za zagotavljanje varnosti ljudi in premoženja. Izpodbijano sodbo je mogoče razumeti na tak način, da je Vrhovno sodišče s tehtanjem različnih okoliščin dejansko opravilo nadaljnji korak pri presoji dopustnosti posega v informacijsko zasebnost in presojalo sorazmernost posega v ožjem pomenu. Pritožničin interes, da zadrži informacije o sebi, je tehtalo, upoštevaje očitno opaznost kamer, javnost nadzorovanega prostora in majhen obseg slikovnega zajema (le vozila in registrske tablice). V zvezi z interesom upravljalca je upoštevalo, da potreba videonadzora ni bila neobičajna. Izpodbijana sodba v bistvu sporoča, da ukrep videonadzora ni bil prekomeren poseg v pritožničino pravico do informacijske zasebnosti.
14.
Temelj odločitve sodišča v predmetni zadevi ni bila ugotovitev, da pritožnica ni upravičena do varstva osebnih podatkov (na kar bi navajal negativen rezultat testa upravičenega pričakovanja zasebnosti). Vrhovno sodišče pritožnici ni odreklo presoje z vidika pravice do varstva osebnih podatkov, saj sicer ne bi ugotavljalo, kakšni so bili namen, obseg in pogoji videonadzora. V tem delu se pritožničini očitki sploh ne nanašajo na vsebino zavzete presoje, zato se ustavnopravno vprašanje o tem, ali je test razumno pričakovane zasebnosti skladen z 38. členom Ustave, ne zastavlja v tej zadevi.
15.
Ni izkazano, da bi pritožnica v postopku pred sodišči navajala, da opaznost kamere sicer morda rešuje problem (ne)seznanjenosti s samim videonadzorom, ne more pa zagotoviti vseh drugih informacij, ki bi jih moralo vsebovati obvestilo (kontaktni podatki osebe, pristojne za nadzor; kraj in čas hrambe podatkov). V izpodbijani sodbi o tem ni stališča, pritožnica pa ne trdi, da bi ji bila kršena pravica do obrazložene sodne odločbe. Glede na navedeno te navedbe niso vsebinsko izčrpane, zato jih senat Ustavnega sodišča ne more obravnavati v postopku z ustavno pritožbo.
Glede očitka, da tehtanje pravic pritožnice in oškodovanca krši pravico do sodnega varstva človekovih pravic iz četrtega odstavka 15. člena Ustave
16.
Pritožnica zatrjuje, da je Vrhovno sodišče v primerjavi z dosedanjo sodno prakso razširilo uporabo načela sorazmernosti pri tehtanju dokazov, pridobljenih s kršitvami človekovih pravic. Odstopanje vidi v tem, da v konkretni zadevi ni bilo neposredne in sočasne kolizije pravic posameznikov, ki bi drug drugemu posegala v temeljne pravice (pritožnica izpostavlja, da je posnetek napravil upravljalec po tem, ko je preteklo nekaj časa od kaznivega dejanja, ne pa oškodovanec neposredno ob dogodku). Širitev izjeme od strogega pravila o izločanju dokazov iz drugega odstavka 18. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo in 53/24 – v nadaljevanju ZKP) naj bi bila v nasprotju s pravico do odprave kršitev človekovih pravic iz četrtega odstavka 15. člena Ustave.
17.
Vrhovno sodišče je navedlo, da ima v koliziji med pritožničino pravico do (informacijske) zasebnosti in oškodovančevo pravico do varnosti in telesne celovitosti (34. in 35. člen Ustave) slednja prednost.
18.
Senat Ustavnega sodišča ugotavlja, da je Vrhovno sodišče s tehtanjem pravic pritožnice in oškodovanca dodatno utemeljilo sklep, da pritožničino pričakovanje zasebnosti ni bilo
upravičeno
.
Vprašanje izločitve dokaza in morebitnih razlogov proti izločitvi pa nastopi šele po tem, ko je že sprejeta odločitev, da je bil določen dokaz pridobljen s kršitvijo človekove pravice. V konkretni zadevi se sodišču vprašanje, ali je treba izločiti dokaz, sploh ni zastavilo. Pritožnica nepravilno navaja, da je Vrhovno sodišče tehtanje pravic v koliziji uporabilo kot podlago za neizločitev posnetkov.
[7]
Vrhovno sodišče se očitno ni ukvarjalo z dometom izločitvenega pravila v konkretni zadevi. Odločilna je bila ugotovitev, da pravica pritožnice do informacijske zasebnosti ni bil kršena. To pomeni, da so vsa vprašanja, ki jih pritožnica odpira v zvezi z izločitvijo dokazov, hipotetična, zato jih ni mogoče obravnavati v konkretni zadevi.
Posnetek pritožnice na stopnišču garažne hiše
19.
Sodišče prve stopnje se je pri obsodbi oprlo tudi na posnetek, ki je nastal pri videonadzoru stopnišča garažne hiše in prikazuje žensko, za katero se je izkazalo, da je pritožnica. Tožilstvo v postopku ni predložilo izvirnega videoposnetka, ampak fotografije zaslona nadzornih kamer, ki jih je kritičnega dne napravil policist z zasebnim telefonom. Policist istega dne iz objektivnih razlogov ni mogel zaseči posnetkov, kasneje pa zaseg ni bil opravljen zaradi "komunikacijskega šuma" med udeleženimi policisti.
20.
Pritožnica navaja, da je policija pri pridobivanju tega dokaza ravnala v nasprotju s 113. členom Zakona o nalogah in pooblastilih policije (Uradni list RS, št. 15/13, 23/15 – popr., 10/17 in 47/19 – v nadaljevanju ZNPPol), ki zanjo določa, da sme pri zbiranju osebnih podatkov uporabljati samo službena tehnična sredstva.
[8]
Poudarja pomen zahteve po spoštovanju zakonitosti pri posegih v pravico do varstva osebnih podatkov. Vrhovnemu sodišču očita, da je kršilo omenjeno zahtevo in s tem njeno pravico iz 38. člena Ustave z očitno napačnim stališčem, da je podlaga obdelovanja osebnih podatkov v konkretnem primeru 148. člen ZKP, ne pa 113. člen ZNPPol. Ko gre za zbiranje osebnih podatkov s tehničnimi sredstvi, je po njenem prepričanju popolnoma jasno, da je določba ZNPPol specialna glede na najsplošnejše pooblastilo za zavarovanje dokazov iz 148. člena ZKP.
21.
Vrhovno sodišče je presodilo, da pomeni 113. člen ZNPPol (le) splošno pravno podlago, da policija za potrebe prekrškovnega ali kazenskega postopka uporablja tehnična sredstva za fotografiranje, video in avdio snemanje, označevanje in identifikacijo oseb, vozil in predmetov, in sicer takih sredstev, ki so pri njej v uporabi (so sistemizirana in tipizirana). Pravno podlago za obdelovanje osebnih podatkov – v predmetni zadevi je bilo to fotografiranje videoposnetka s podobo pritožnice – je prepoznalo v prvem odstavku 148. člena ZKP.
[9]
Namesto zasega videoposnetka po 220. členu ZKP, ki naj bi bil neizvedljiv (čez vikend varnostnik ni mogel omogočiti zasega), naj bi policist zakonito uporabil nadomestni ukrep, za katerega ni bolj specialne ureditve kot v 148. členu ZKP.
22.
Iz pravice do varstva osebnih podatkov, ki jo zagotavlja 38. člen Ustave, izhaja med drugim zahteva po zakonitosti zbiranja, obdelave in uporabe osebnih podatkov. Po drugem odstavku tega člena Ustave zbiranje, obdelovanje, namen uporabe, nadzor in varstvo tajnosti osebnih podatkov določa zakon. V zvezi z omenjeno zahtevo je Ustavno sodišče v odločbi št. U-I-152/17 z dne 4. 7. 2019 (Uradni list RS, št. 46/2019, Uradni list RS, št. 123/2020 in OdlUS XXIV, 11) 32. točka obrazložitve) navedlo: "Zahteva drugega odstavka 38. člena Ustave, da je obdelovanje osebnih podatkov predmet zakonskega urejanja, pomeni, da mora obstajati zakonska podlaga za vsako dejanje, ki se izvaja v zvezi z osebnimi podatki, torej za vsak korak obdelave, tako za samo zbiranje podatkov kot tudi za njihovo hrambo, dostop do njih, njihovo posredovanje, analiziranje, primerjanje in vse druge korake obdelave, ki jih ukrep predvideva".
[10]
Po praksi ESČP pomeni obdelovanje osebnih podatkov tudi poseg v pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja iz 8. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94),  ki mora biti v skladu z drugim odstavkom tega člena "določen z zakonom". Neskladnost s to zahtevo in posledično kršitev pravice do varstva osebnih podatkov je ESČP spoznalo v primerih, kjer v nacionalnem pravu ni bilo pravne podlage za določen ukrep, ki pomeni poseg (npr. sodba ESČP v zadevi
Taylor-Sabori proti Združenemu kraljestvu
z  dne 22. 10. 2002, 17.–19. točka obrazložitve), ali pa zakon ni opredelil vrste podatkov, posameznikov, na katere se nanašajo, in okoliščin, v katerih se uporabijo ukrepi, ki pomenijo poseg v to pravico (npr. sodba ESČP v zadevi
Rotaru proti Romuniji
z dne 4. 5. 2000, 57.–62. točka obrazložitve). V primerljivih zadevah se je zahteva po določenosti z zakonom, ki vključuje presojo "zadostne jasnosti" predpisa, nanašala na pogoje in okoliščine, v katerih so organi upravičeni izvršiti ukrep (npr. sodbi ESČP v zadevah
Fernandez Martinez proti Španiji
z dne 12. 6. 2014, 117. točka obrazložitve, in
Shimovolos proti Rusiji
z dne 21. 6. 2011, 68. točka obrazložitve). Iz navedenih primerov je mogoče povzeti, da so predmet ustavne in konvencijske zahteve po zakonitosti obdelovanja osebnih podatkov tisti elementi, ki so ključni za preprečitev arbitrarnih posegov. Zakon mora predvsem določiti, s kakšnim ukrepom in v katerih okoliščinah sme organ zbirati, hraniti in drugače obdelovati določene osebne podatke.
23.
Senat Ustavnega sodišča ugotavlja, da pritožnica ne oporeka stališču Vrhovnega sodišča, iz katerega sledi, da je v konkretni zadevi obstajal upravičen cilj, ki ga zakon določa kot podlago za obdelovanje osebnih podatkov – to je izsleditev storilca kaznivega dejanja. Z vidika spoštovanja človekove pravice do varstva osebnih podatkov ni pomembno, ali je bil ta cilj določen v 148. členu ZKP ali 113. členu ZNPPol. Po pritožničinih trditvah je policist ravnal v nasprotju samo s tisto zakonsko normo, ki določa način obdelovanja osebnih podatkov v tehničnem smislu (izbira tipa podatkovnega nosilca). Tega očitka ni mogoče šteti kot trditve, da policija ni imela zakonske podlage za dejanje, ki ga je opravila in pomeni zbiranje njenih osebnih podatkov v smislu 38. člena Ustave. Glede na navedeno senat ocenjuje, da zadeva tudi v tem delu ne odpira ustavnopravnega vprašanja.
24.
Pritožnica še navaja, da je ustavnopravni pomen uporabe predpisanih tehničnih sredstev pri zbiranju osebnih podatkov v 113. členu ZNPPol tudi v zagotovitvi varnosti osebnih podatkov (na primer v preprečevanju, da bi do njih dostopale nepooblaščene osebe). Očitka pritožnica ni uveljavljala v postopku pred rednimi sodišči. Ustavna pritožba v tem delu vsebinsko ni izčrpana, zato je senat Ustavnega sodišča ne more obravnavati.
25.
Glede na navedeno tudi pogoj iz druge alineje drugega odstavka 55. člena ZUstS ni izpolnjen, zato senat Ustavnega sodišča ustavne pritožbe ni sprejel v obravnavo.
C.
26.
Senat
Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena
ZUstS
v sestavi:
predsednik senata Dr. Dr. Klemen Jaklič (Oxford ZK, Harvard ZDA) ter člana Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Sklep je sprejel soglasno.
Dr. Dr. Klemen Jaklič
(Oxford ZK, Harvard ZDA)
Predsednik senata
[1]
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-1036/17 z dne 19. 11. 2020 (Uradni list RS, št. 5/21, in OdlUS XXV, 45), 4. točka obrazložitve.
[2]
Prav tam.
[3]
Člen 74 ZVOP-1, ki spada v VI. del zakona (Področne ureditve), 2. poglavje (Videonadzor), se glasi: "Splošne določbe
(1) Določbe tega poglavja se uporabljajo za izvajanje videonadzora, če drug zakon ne določa drugače.
(2) Oseba javnega ali zasebnega sektorja, ki izvaja videonadzor, mora o tem objaviti obvestilo. Obvestilo mora biti vidno in razločno objavljeno na način, ki omogoča posamezniku, da se seznani z njegovim izvajanjem najkasneje, ko se nad njim začne izvajati videonadzor.
(3) Obvestilo iz prejšnjega odstavka mora vsebovati naslednje informacije:
1. da se izvaja videonadzor;
2. naziv osebe javnega ali zasebnega sektorja, ki ga izvaja;
3. telefonsko številko za pridobitev informacije, kje in koliko časa se shranjujejo posnetki iz videonadzornega sistema.
(4) Šteje se, da je z obvestilom iz drugega odstavka tega člena posameznik obveščen o obdelavi osebnih podatkov po 19. členu tega zakona.
(5) Videonadzorni sistem, s katerim se izvaja videonadzor, mora biti zavarovan pred dostopom nepooblaščenih oseb."
[4]
V ustavni pritožbi pritožnica ne opozarja več na to kršitev ZVOP-1.
[5]
Prim. izvorni primer te doktrine
Katz proti Združenim državam Amerike
, 389 U. S. 347 (1967), sodba ESČP v zadevi
Halford proti Združenemu kraljestvu
z dne 25. 6. 1997 (45, točka obrazložitve), odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-25/95 z dne 27. 11. 1997 (        Uradni list RS, št. 5/98 in OdlUS VI, 158), 38. točka obrazložitve in U-I-272/98 z dne 8. 5. 2003 ( Uradni list RS, št. 48/2003 in OdlUS XII, 42), 20. in 22. točka obrazložitve. Po tem testu je bistveno, ali je oseba v določenem prostoru lahko računala, da ji je zagotovljena zasebnost. Tehtata se dva elementa: pričakovanje zasebnosti in upravičenost pričakovanja. Za poseg v zasebnost gre po navedenem konceptu takrat, ko je človek v prostoru, kjer upravičeno pričakuje, da bo sam. Tako je dom ponavadi prostor, kjer človek pričakuje zasebnost, vendar izjave, ki jih je izpostavil tretjim, niso zavarovane, ker ni izrazil namere, da jih bo obdržal zase. Po drugi strani pa pogovori na prostem niso zavarovani pred prestrezanjem, saj bi bilo takšno pričakovanje zasebnosti s stališča družbe neupravičeno. Kar oseba vede izpostavi javnosti, pa čeprav na svojem domu ali v pisarni, torej po konceptu pričakovanja zasebnosti ni predmet varstva. Kar pa skuša ohraniti kot zasebno, čeprav na javnosti dostopnem mestu, pa je lahko predmet ustavnega varstva: za poseg v zasebnost gre samo takrat, ko je človek v prostoru, kjer upravičeno pričakuje, da bo sam.
[6]
Po ustaljeni ustavnosodni presoji je poseg dopusten, če je v skladu z načelom sorazmernosti. To pomeni, da mora biti omejitev potrebna in nujna za dosego zasledovanega ustavno legitimnega cilja ter v sorazmerju s pomembnostjo tega cilja (tretji odstavek 15. člena Ustave). Glej npr. odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-92/01 z dne 28. 2. 2002 (Uradni list RS, št. 22/2002 in OdlUS XI, 25), 27. točka obrazložitve.
[7]
Ustavnemu sodišču se ni treba opredeljevati do ustavne skladnosti tega tehtanja.
[8]
Prvi in drugi odstavek 113. člena ZNPPol se glasita:
"Uporaba tehničnih sredstev pri zbiranju podatkov
(1) Pri opravljanju policijskih nalog smejo policisti, ko je to potrebno zaradi zbiranja osebnih in drugih podatkov, namenjenih dokazovanju prekrškov in kaznivih dejanj ter identificiranju kršiteljev oziroma storilcev v skladu z zakonom, uporabljati tehnična sredstva za fotografiranje ter video in avdio snemanje ter tehnična sredstva za označevanje ali identifikacijo oseb, vozil in predmetov, ki so v uporabi v policiji. Posnetki, ki ne bodo uporabljeni za dokazovanje prekrškov in kaznivih dejanj ter identificiranje kršitev oziroma storilcev, se brišejo takoj, ko je to mogoče, najpozneje pa v 30 dneh od njihovega nastanka.
(2) Tehnična sredstva za označevanje oseb morajo biti zdravju neškodljiva in le začasno nerazgradljiva."
[9]
Po tej določbi mora policija ukreniti potrebno, da se izsledi storilec kaznivega dejanja, da se storilec ali udeleženec ne skrije ali ne pobegne, da se odkrijejo in zavarujejo sledovi kaznivega dejanja in predmeti, ki utegnejo biti dokaz, in da se zberejo vsa obvestila, ki bi utegnila biti koristna za uspešno izvedbo kazenskega postopka, če so podani razlogi za sum, da je bilo storjeno kaznivo dejanje, za katero se storilec preganja po uradni dolžnosti.
[10]
V konkretni zadevi je ugotovilo, da ne obstaja zakonska podlaga za nadaljnji ključni korak po opravljenem zbiranju podatkov o registrski tablici, to je samodejno preverjanje zbranih podatkov z drugimi evidencami osebnih podatkov.