U-I-63/20, Up-253/20
Natisni
Opravilna št.:
U-I-63/20, Up-253/20
Datum odločitve:
11. 12. 2025
Objavljeno:
Uradni list RS, št. 6/2026
ECLI:
ECLI:SI:USRS:2025:U.I.63.20
Akt:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 3425/2014 z dne 8. 10. 2019

Sodba Vojaškega sodišča IV. armade št. I Sod 117/46 z dne 30. 8. 1946 v zvezi s sklepom Vrhovnega sodišča Jugoslovanske armade št. II Sod 882/46 z dne 1. 9. 1946

Sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VII K 3425/2014 z dne 25. 9. 2020

Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo) (ZKP), 1. odst. 426. čl.
Izrek:
Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 3425/2014 z dne 8. 10. 2019 se razveljavi.
Zahteva za varstvo zakonitosti, ki jo je zoper sodbo Vojaškega sodišča IV. armade št. I Sod 117/46 z dne 30. 8. 1946 v zvezi s sklepom Vrhovnega sodišča Jugoslovanske armade št. II Sod 882/46 z dne 1. 9. 1946 po pooblaščenki Lidiji Grbec, odvetnici v Ljubljani, vložil Alejandro Rupnik, Argentinska republika, se zavrne.
Sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VII K 3425/2014 z dne 25. 9. 2020 se razveljavi.
Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti
prvega odstavka 426. člena
Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo) se zavrže.
Evidenčni stavek:
Uredba o vojaških sodiščih je bila v času sojenja Vojaškega sodišča IV. armade leta 1946 veljavno procesno pravo, ki je urejalo obrazložitev kot sestavino sodbe vojaškega sodišča, zato ni bilo podlage za uporabo pravil Zakonika o sodnem kazenskem postopanju za Kraljevino Jugoslavijo, ki zmanjšujejo pomen priznanja krivde, saj sodišču v primeru priznanja krivde nalagajo zbiranje nadaljnjih dokazov. Uredba o vojaških sodiščih ne vsebuje pravila, ki bi sodišču kljub obtoženčevemu priznanju krivde nalagalo nadaljnje zbiranje dokazov ali bi kako drugače zmanjševalo pomen priznanja krivde, temveč je v njej obtoženčevo priznanje krivde primeroma opredeljeno kot eno od dokaznih sredstev, s katerimi mora biti obrazložena presoja sodišča o ugotovitvi dejstev. Sodba armadnega sodišča je obrazložena skladno s pravili Uredbe o vojaških sodiščih, ta Uredba pa je skladna s splošnimi, od civiliziranih narodov priznanimi pravnimi načeli. Zato je Vrhovno sodišče s presojo, da je sodba Vojaškega sodišča IV. armade nezadostno obrazložena, prekršilo prepoved sodniške samovolje iz 22. člena Ustave.
Geslo:
1.5.51.2.9 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Razveljavitev izpodbijanega akta.
1.5.51.2.11 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Odločitev o sporni pravici.
1.5.51.1.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrženje pobude.
3.22 - Splošna načela - Prepoved arbitrarnosti.
1.4.51.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke (v vseh postopkih razen v postopku ustavne pritožbe) - Pravni interes za vložitev pobude.
1.5.51.1.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrženje pobude - Ker ni pravnega interesa.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
1.5.5.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Odklonilna mnenja.
5.3.13.17 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Obrazložitev.
1.5.51.2.13 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Določitev načina izvršitve odločbe.
Pravna podlaga:
Člen 22, Ustava [URS]
Člen 25.3, 40.2, 49.1, 59.1, 60, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
Opomba:
¤ Tiskovno sporočilo glede odločitve -
https://www.us-rs.si/sl/informacijsko-sredisce/novice-in-objave/odlocba-ustavnega-sodisca-st-u-i-6320-up-25320-z-dne-11-12-2025
Vrsta zadeve:
ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov, ustavna pritožba
Vrsta akta:
zakon, posamični akt
Vlagatelj:
Rok Lampe, Miklavž na Dravskem polju
Datum vloge:
6. 3. 2020
Vrsta odločitve:
sklep
Vrsta rešitve:
razveljavitev ali odprava, zavrnitev, zavrženje
Dokument:
US34316
Dokument v PDF obliki:
U-I-63-20, Up-253-20.pdf
220 KB
Prenesite datoteko
U-I-63-20, Up-253-20 - Odklonilno LM dr. Šorli.pdf
218 KB
Prenesite datoteko
U-I-63-20, Up-253-20 - Pritrdilno LM dr. Šugman Stubbs.pdf
245 KB
Prenesite datoteko
U-I-63-20 - odločba.pdf
282 KB
Prenesite datoteko
U-I-63-20, Up-253-20 - Odklonilno LM dr. Svetlič.pdf
194 KB
Prenesite datoteko
U-I-63-20, Up-253-20_Pritrdilno LM dr. Šugman Stubbs.pdf
158 KB
Prenesite datoteko
U-I-63/20-13
Up-253/20-12
5. 11. 2020
SKLEP
Ustavno sodišče je v postopku za preizkus ustavne pritožbe Roka Lampeta
,
Miklavž na Dravskem polju
,
na seji 5. novembra 2020
sklenilo
:
1. Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 3425/2014 z dne 8. 10. 2019
se sprejme v obravnavo.
2. Do končne odločitve Ustavnega sodišča se prekine postopek nove razsoje po razveljavitvi pravnomočne obsodilne sodbe Vojaškega sodišča IV. armade št. I Sod 117/46 z dne 10. 8. 1946, ki ga Okrožno sodišče v Ljubljani vodi pod opravilno številko VII K 3425/2014, in postopek, ki v zvezi s to zadevo teče pred sodiščem druge stopnje, ter se zadrži tek roka iz drugega odstavka 91. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 50/12 – uradno prečiščeno besedilo, 6/16 – popr., 54/15, 38/16, 27/17, 23/20 in 91/20).
OBRAZLOŽITEV
A.
1. Pritožnik izpodbija sodbo, s katero je Vrhovno sodišče razveljavilo pravnomočno sodbo Vojaškega sodišča IV. armade št. I Sod 117/46 z dne 10. 8. 1946 v delu zoper obsojenega Leona Rupnika in zadevo v tem obsegu vrnilo Okrožnemu sodišču v Ljubljani v novo sojenje. Zatrjuje kršitve 1., 2., 3., 8., 15., 14., 17., 18., 21., 23., 34., 35. in 153. člena Ustave ter 3., 5., 6., 8., 13. in 14. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). Med drugim navaja, da je potomec žrtve vojnega nasilja, da je bil status žrtve vojnega nasilja priznan njegovi stari mami Mariji Kuntič z odločbo Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve z dne 20. 9. 2001 (otrok starša, ubitega zaradi sodelovanja v NOB) in da svoj pravni interes opira neposredno na status žrtve kaznivega dejanja. Navaja, da bo postopek nove razsoje ustavljen zaradi smrti obtoženca, da zoper tako odločitev ne bo imel na voljo nobenega pravnega sredstva in da posledično ne bo mogel uveljavljati kršitev svojih pravic. Predlaga začasno zadržanje izvršitve izpodbijane sodbe.
2. Pritožnik vlaga tudi pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti prvega odstavka 426. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 32/12 – uradno prečiščeno besedilo, 47/13, 87/14, 66/17 in 22/19 – v nadaljevanju ZKP). Izpodbijana določba naj bi bila v neskladju z 31. členom Ustave, 4. členom Protokola št. 7 k EKČP in 50. členom Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (UL C 202, 7. 6. 2016). Predlaga začasno zadržanje izvrševanja izpodbijanega predpisa.
3. Pritožnik med drugim navaja, da Leon Rupnik, kot vodja pomožnih enot SS v t. i. Ljubljanski pokrajini, simbolizira kolaboracijo s fašističnim in nacističnim okupatorjem. Sklicuje se na dostojanstvo žrtev njihovega nasilja. Navaja, da sodba Vrhovnega sodišča nasprotuje splošno priznanim načelom mednarodnega prava in krši Ustavo, saj vsebuje stališče, da je treba izhajati iz procesnih standardov, veljavnih v času sojenja, ne opredeli pa se do vprašanja, kateri so bili ti procesni standardi, veljavni v času sojenja leta 1946. Navaja, da je Vrhovno sodišče storilo ključno napako, ko ni omenilo t. i. Nürnberške sodbe kot glavnega kriterija procesnih garancij in pravnih standardov civiliziranih narodov. Navaja, da je Vrhovno sodišče ignoriralo tudi test Ustavnega sodišča iz odločbe št. U-I-6/93 z dne 1. 4. 1994 (Uradni list RS, št. 23/94 in OdlUS III, 33), v katerem je kot standard civiliziranih narodov priznalo Londonski statut. Navaja, da Vrhovno sodišče neutemeljeno očita Vojaškemu sodišču IV. armade, da ni uporabilo Zakonika o sodnem kazenskem postopanju za Kraljevino Jugoslavijo (v nadaljevanju ZSKP), saj gre za predpis, sprejet v diktaturi. Navaja, da so postopkovna pravila pred Vojaškim sodiščem IV. armade zagotavljala dodatne pravice, ki jih Londonski statut ni poznal (pravica do pritožbe na instančno sodišče), in da je bila sodba Vojaškega sodišča IV. armade bolj obrazložena kot sodba Nürnberškega sodišča, ki je obsodbo Hermanna Göringa obrazložilo na vsega dveh straneh, poleg tega je obrazložilo le dve od štirih točk obtožnice, čeprav je bil obsojen po vseh točkah. Navaja, da so dejstva in funkcija obtoženca govorili zase ter da je zato sodba Nürnberškega sodišča posledično skopo in splošno obrazložena – to je po mnenju pritožnika procesni standard iz leta 1946. Pritožnik na tej podlagi ocenjuje, da je sodba Vojaškega sodišča IV. armade po vseh kriterijih konvergentna s sodbo Nürnberškega sodišča, ki tvori edini ustrezen kriterij presoje tedanjih pravnih standardov izvedbe postopka in pisanja sodbe, in da sodba Vrhovnega sodišča nasprotuje splošnoveljavnim načelom mednarodnega prava, tj. načelom Londonskega statuta in načelom iz Nürnberške sodbe, Ustava pa zahteva, da so akti v Republiki Sloveniji v skladu s splošno priznanimi načeli mednarodnega prava.
4. Vrhovno sodišče je zapisalo, da dejanja, ki so v izreku pravnomočne obsodilne sodbe opisana pod točkami 1, 3, delno 7, 9 in 10, niso obrazložena ter da je bilo treba glede obrazložitve in sestavin sodbe uporabiti ZSKP oziroma njegove določbe kot pravna pravila (ki so jih sodišča smela uporabiti na podlagi določb Odloka o odpravi in razveljavljenju vseh pravnih predpisov, izdanih med okupacijo po okupatorjih in njihovih pomagačih, o veljavnosti odločb, izdanih v tej dobi, in o odpravi pravnih predpisov, ki so veljali v trenutku okupacije po sovražniku, objavljenem v Uradnem listu Demokratične federativne Jugoslavije št. 4-51/45 z dne 13. 2. 1945, ki je bil kasneje potrjen še z zakonom). Pojasnilo je, da je bilo v 293. paragrafu ZSKP predpisano, da je v razlogih sodbe treba navesti kratko, toda povsem določno, katera dejstva sodišče šteje za dokazana ali nedokazana in iz katerih razlogov; kateri razlogi in nagibi so vodili sodišče ob reševanju pravnih vprašanj in zavračanju izvestnih ugovorov o tem, zlasti pa o obstoju ali neobstoju okolnosti, ki po zakonu izključujejo krivdo ali izključujejo, ukinjajo, zmanjšajo ali povečujejo obtoženčevo kaznivost, ali ki izključujejo pregon. Ugotovilo je, da je vsebinsko 293. paragraf ZSKP enak sedmemu odstavku 364. člena ZKP, ki določa, kaj mora vsebovati obrazložitev sodbe, in da je tudi Uredba o vojaških sodiščih z dne 24. 5. 1944 (v nadaljevanju Uredba) v drugem odstavku 28. člena predpisovala, da mora pisno izdelana sodba vsebovati izrek in obrazložitev, ter določala, da je v obrazložitvi sodbe treba natančno navesti ugotovljena dejstva in dokaze, na podlagi katerih se je sodišče prepričalo o resničnosti teh dejstev, na primer priznanje, izpovedbo določenih prič, listine, izvedence; posebej je bilo treba obrazložiti oceno dokazov ter obteževalne in olajševalne okoliščine za odmero sankcij. Vrhovno sodišče je zavrnilo stališče državnega tožilca v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti, da bistvene kršitve določb kazenskega postopka ni, ker je obsojenec priznal krivdo za storitev kaznivih dejanj. Pojasnilo je, da ne ZSKP ne Uredba nista predpisovala postopka o priznanju krivde in da je ZSKP v 254. paragrafu določal, da obtoženčevo priznanje, kakor tudi je popolno, ne razrešuje predsednika senata in sodišča dolžnosti, da opravi zbiranje nadaljnjih dokazov. Ocenilo je, da je glede na določbe ZSKP in Uredbe sodba, ne glede na zapis v pravnomočni sodbi, "da je obsojeni Rupnik dejanja priznal, da pa v nekaterih točkah skuša zmanjšati svojo osebno krivdo", morala imeti o vseh delih obrazložitev, da morajo biti v sodbi obrazložena dejstva, ki so pomembna za uporabo določb materialnega in procesnega zakona in da mora biti obrazloženo, kako je sodišče doseglo svojo odločitev. Pojasnilo je, da je pri presoji sodbe treba izhajati iz procesnih standardov, veljavnih v času sojenja, da je presoja možna glede temeljnih postopkovnih garancij obsojencu in da te niso dosegale tedanjih procesnih standardov in tako tudi niso bile v zadostni meri upoštevane, saj je bilo sodbo treba obrazložiti v vseh njenih delih. Zapisalo je, da prvostopenjska sodba v navedenih točkah ne obsega presoje zagovora obsojenca in dokazov ter ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih in zakonskih znakih kaznivega dejanja, za katerega je bil obsojenec spoznan za krivega in ki izhajajo iz izreka sodbe ter pomenijo dejanski temelj sodbe. Sklenilo je, da sodba ni bila v skladu s tedanjimi pravnimi načeli, zaradi česar vložnica utemeljeno uveljavlja, da je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ki je terjala razveljavitev sodbe.
B.
5. Pritožnik isto sodbo Vrhovnega sodišča pravočasno izpodbija že drugič. Senat Ustavnega sodišča je s sklepom št. Up-120/20 z dne 25. 2. 2020 prvo ustavno pritožbo zavrgel. Ustavno sodišče na tak sklep ni vezano, poleg tega pritožnik v novi ustavni pritožbi podaja nove navedbe o nemožnosti izpodbijanja sodbe Vrhovnega sodišča in nemožnosti izčrpanja pravnih sredstev v postopku nove razsoje. Ustavno sodišče je ustavno pritožbo sprejelo v obravnavo (1. točka izreka). Ko bo odločalo o njeni utemeljenosti, bo presodilo, ali so bile z izpodbijano sodno odločbo kršene pritožnikove človekove pravice oziroma temeljne svoboščine. O pobudi za začetek postopka za presojo ustavnosti ZKP in predlogu za zadržanje izvrševanja izpodbijanega zakona bo Ustavno sodišče odločilo naknadno.
6. Če je ustavna pritožba sprejeta v obravnavo, sme senat ali Ustavno sodišče na podlagi 58. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12 in 23/20 – v nadaljevanju ZUstS) na nejavni seji zadržati izvršitev posamičnega akta, ki se z ustavno pritožbo izpodbija, če bi z izvršitvijo lahko nastale težko popravljive škodljive posledice. Pritožnik navaja, da bo z izvršitvijo izpodbijane sodbe prišlo do rehabilitacije Leona Rupnika, ker se mu zaradi smrti ne more in ne sme več soditi, in da v tem primeru pritožnik v nobenem postopku več ne bo mogel uveljavljati kršitve pravice do dostojanstva in drugih pravic, saj bo postopek pred sodiščem prve stopnje ustavljen, pritožnik pa ne bo razpolagal s pravnimi sredstvi zoper odločitev o ustavitvi postopka. Z morebitno pravnomočno ustavitvijo kazenskega postopka bi se dokončno vzpostavila domneva nedolžnosti in nastopila prepoved ponovnega sojenja o isti stvari iz 31. člena Ustave. Tudi če bi pritožnik z ustavno pritožbo kasneje uspel, te posledice ne bi bilo mogoče odpraviti. Ustavna pritožba bi s tem postala brezpredmetna.
7. Ustavno sodišče glede na ureditev pravnih sredstev v ZKP (z vidika pritožnikovih možnosti za učinkovit dostop do njih) ocenjuje, da bi z učinkovanjem izpodbijanega akta, ki se odraža v odrejenem novem sojenju sedaj pok. Leona Rupnika, lahko nastale težko popravljive škodljive posledice. Ustavno sodišče ocenjuje tudi, da zadržanje učinka izpodbijane sodbe ne more imeti enako hudih škodljivih posledic, saj pomeni le odložitev izdaje končne odločitve v postopkih, ki tečejo na podlagi izpodbijane sodbe. Zato je na podlagi 58. člena ZUstS odločilo o začasnem zadržanju učinka izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča (2. točka izreka). Odločitev o zadržanju učinka izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča pomeni, da je do konca odločanja Ustavnega sodišča o ustavni pritožbi prekinjen postopek zoper sedaj pok. Leona Rupnika.
8. Ker je v času postopka pred Ustavnim sodiščem sodišče prve stopnje v postopku nove razsoje že ustavilo kazenski postopek zoper obtoženega Leona Rupnika zaradi njegove smrti (Ustavno sodišče se je s tem podatkom seznanilo pri obravnavi vsebinsko povezane zadeve št. Up-247/20, v kateri pritožniki izpodbijajo sodbo Vrhovnega sodišča iz 1. točke izreka tega sklepa), je Ustavno sodišče do končne odločitve prekinilo postopek, ki teče na podlagi sodbe Vrhovnega sodišča št. I Ips 3425/2014 z dne 8. 10. 2019; to je
postopek nove razsoje po razveljavitvi pravnomočne obsodilne sodbe Vojaškega sodišča IV. armade št. I Sod 117/46 z dne 10. 8. 1946, ki ga Okrožno sodišče v Ljubljani vodi pod opravilno številko VII K 3425/2014, in postopek, ki v zvezi s to zadevo teče pred sodiščem druge stopnje. Hkrati je zadržalo tudi tek roka iz drugega odstavka 91. člena Kazenskega zakonika (KZ-1).
C.
9. Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi
drugega odstavka 55.b člena in 58. člena ZUstS ter tretje alineje tretjega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11, 70/17 in 35/20) v sestavi: predsednik dr. Rajko Knez ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, dr. Rok Čeferin, dr. Dunja Jadek Pensa, dr. Špelca Mežnar, Marko Šorli in dr. Katja Šugman Stubbs. Sklep je sprejelo s šestimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Šorli, ki je dal odklonilno ločeno mnenje. Sodnica Šugman Stubbs je dala pritrdilno ločeno mnenje.
dr. Rajko Knez
Predsednik
U-I-63/20-14
Up-253/20-13
13
. 11. 2020
Odklonilno ločeno mnenje sodnika Marka Šorlija k sklepu št.
U-I-63/20
,
Up-253/20-13
z dne 5. 11. 2020
Ustavno sodišče je sprejelo v obravnavo ustavno pritožbo zoper sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila ta v t. i. zadevi Rupnik razveljavljena in vrnjena v novo sojenje sodišču prve stopnje. Odločitve nisem mogel podpreti, saj, menim, niso izpolnjene procesne predpostavke izčrpanja pravnih sredstev, ni izkazan pravni interes pritožnika in ni odgovorjeno na vprašanje pravočasnosti ustavne pritožbe.
Pravni interes
V pogoju, da mora ustavno pritožbo vložiti "upravičena oseba", je vsebovana tudi procesna predpostavka pravnega interesa. Pritožnik izpodbija odločitev Vrhovnega sodišča, ki se nanj ne nanaša. Zatrjuje, da ima status oškodovanca, pri čemer so njegove navedbe nejasne. Tako navaja, da je potomec žrtve vojnega nasilja, hkrati pa tudi, da svoj pravni interes opira neposredno na status žrtve kaznivega dejanja. Navedeno zatrjevanje smiselno pomeni uveljavljanja statusa oškodovanca iz šeste alineje 144. člena ZKP. Oškodovancem je namreč pod določenimi pogoji omogočen dostop do Ustavnega sodišča z vložitvijo ustavne pritožbe.
[1]
Po mojem mnenju pritožnik statusa oškodovanca ni izkazal. Zgolj trditev, da je potomec žrtve vojnega nasilja, ne da bi pojasnil, kako naj bi bila smrt njegovega prednika povezana s kaznivimi dejanji, ki so predmet obtožbe v razveljavljeni zadevi Rupnik, ne daje podlage za sklep o obstoju takega statusa. Če pritožnik ni oškodovanec v razveljavljeni zadevi Rupnik, pa se postavlja vprašanje, ali so bile lahko z razveljavitvijo sodbe, za katero je Vrhovno sodišče ugotovilo, da je nezakonita, lahko kršene njegove človekove pravice in katere. Z vprašanjem aktivne legitimacije se večina, ki je sprejela ustavno pritožbo v obravnavo, pravzaprav niti ni ukvarjala, čeprav mora po ustaljeni ustavnosodni presoji vsakdo, ki zahteva sodno varstvo svojih pravic, izkazovati pravni interes. Kot verjetno mora izkazati, da bo ugoditev njegovi zahtevi pomenila zanj določeno korist (izboljšanje pravnega položaja), ki je brez tega ne more doseči. Pravni interes mora biti izkazan tudi za vložitev ustavne pritožbe.
Izčrpanje pravnih sredstev
Tudi če bi pritožnik izkazal svoj pravni interes pa za vložitev ustavne pritožbe ni izčrpal vseh pravdnih sredstev. Ustavna pritožba zoper sodne odločbe o razveljavitvi sodnih odločb in vrnitvi zadev v novo odločanje po ustaljenem stališču Ustavnega sodišča ni dovoljena, saj pravna sredstva, s katerimi pritožnik lahko doseže varstvo svojih človekovih pravic in temeljnih svoboščin, še niso izčrpana. V takem primeru imajo namreč stranke oziroma udeleženci v nadaljnjem postopku še vedno možnost svoje očitke utemeljevati tudi z razlogi, ki se nanašajo na varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Predvsem pa imajo možnost doseči, da bodo v ponovljenem postopku spoštovane vse človekove pravice in temeljne svoboščine, ki jim jih zagotavlja Ustava.
[2]
Razveljavitev pravnomočne sodbe z vrnitvijo zadeve v novo sojenje privede do  nove razsoje, v katerem ni več pravnomočne sodbe. Iz stališč Vrhovnega sodišča,
[3]
Ustavnega sodišča
[4]
in procesne literature
[5]
izhaja, da v postopku nove razsoje po razveljavitvi pravnomočne obsodilne sodbe do ustavitve kazenskega postopka zaradi smrti obdolženca na podlagi 139. člena ZKP ne more priti, saj lahko postopek nove razsoje teče tudi po obdolženčevi smrti. Postopek nove razsoje namreč ne pomeni novega kazenskega pregona niti rednega kazenskega postopka, temveč gre za poseben postopek preizkusa zakonitosti prejšnje pravnomočne sodbe, ki je namenjen sanaciji postopkovnih kršitev in ki lahko privede do ugodnejše sodbe za obdolženca ali pa do obsodilne sodbe, utemeljene na zakonito izpeljanem postopku.
Obstaja več možnosti izida postopka nove razsoje, poleg izreka obsodilne ali oprostilne sodbe pridejo v poštev tudi druge odločitve, npr. izrek zavrnilne sodbe ali izdaja sklepa o ustavitvi postopka na podlagi tretjega odstavka 293. člena ZKP, vendar pa procesni predpis omogoča pritožbo tudi osebam, na katere se navedene možne odločitve o koncu postopka neposredno ne nanašajo. To je pomembno z vidika pritožnika, ki izpodbija sodno odločbo, ki se nanj neposredno ne nanaša, smiselno pa zatrjuje, da ima status oškodovanca.
Na podlagi četrtega odstavka 366. člena ZKP sme pritožbo zoper zavrnilno, oprostilno in obsodilno sodbo (zoper slednjo le glede odločbe o premoženjskopravnem zahtevku) vložiti tudi oškodovanec, ki je s šesto alinejo 144. člena ZKP opredeljen kot tisti, kateremu je kakršnakoli njegova osebna ali premoženjska pravica s kaznivim dejanjem prekršena ali ogrožena, kadar pa je neposredna posledica kaznivega dejanja smrt osebe, se za oškodovanca štejejo tudi njen zakonec oziroma oseba, s katero je živela v zunajzakonski skupnosti, njeni sorodniki v ravni vrsti, njen posvojenec ali posvojitelj, njeni bratje in sestre ter osebe, ki jih je preživljala oziroma jih je bila dolžna preživljati.
Pritožbo zoper sklepe smejo na podlagi prvega odstavka 399. člena ZKP poleg strank vložiti tudi osebe, katerih pravice so prekršene, razen če je v ZKP pritožba zoper kak sklep izrecno izključena. Glede na stališče Vrhovnega sodišča iz sodbe št. I Ips 2457/2010 z dne 22. 12. 2016, da se v postopkih z rednimi in izrednimi pravnimi sredstvi ter v postopku, ko je sodna odločba razveljavljena z odločbo Ustavnega sodišča, zadeva po razveljavitvi sodbe vrne v fazo priprav na glavno obravnavo, ko je obtožni akt že preizkušen in se nato opravi glavna obravnava, je sklep, na podlagi katerega bi lahko prišlo do ustavitve postopka nove razsoje, predvsem sklep iz tretjega odstavka 293. člena ZKP, zoper katerega pa pritožba ni izključena. V strokovni literaturi je pojasnjeno, da krog oseb, ki se lahko pritožijo zoper sklep, ni isti kot pri sodbi, in da se s sklepi, ki se izdajajo v kazenskem postopku, ne posega le v pravice in interese obdolženca, temveč tudi drugih oseb. Zato imajo poleg strank pravico do pritožbe zoper sklepe tudi druge osebe, če je bila s sklepom kršena kakšna njihova pravica. Sodišče mora v vsakem konkretnem primeru presoditi, ali je prizadeta oseba, ki ni stranka, upravičenec do pritožbe, ker je sklep posegel v kakšno njeno pravico.
Upravičenje za vložitev pritožbe zoper sodbe in sklepe je torej v procesnem zakonu opredeljeno dovolj široko, da bi v postopku nove razsoje pritožnik, če bi izkazal dejstva in okoliščine, ki jih v zvezi s svojim statusom in kršitvami človekovih pravic zatrjuje v ustavni pritožbi, imel možnost uveljavljanja varstva svojih pravic v ponovljenem postopku, s čemer bi bil šele izpolnjen pogoj izčrpanja pravnih sredstev za vložitev ustavne pritožbe.
Pravočasnost
Zoper sodbo Vrhovnega sodišča, ki je bila sprejeta dne 8. 10. 2019, je pritožnik vložil ustavno pritožbo 5. 3. 2020. Zatrjuje, da jo je vložil v 60-dnevnem roku iz prvega odstavka 52. člena ZUstS, saj je zanjo izvedel šele 6. 1. 2020, ko jo je Vrhovno sodišče objavilo na spletu. Izjemo od pravila iz prvega odstavka 52. člena ZUstS določa tretji odstavek navedenega člena. V posebno utemeljenih primerih namreč lahko Ustavno sodišče izjemoma odloča o ustavni pritožbi, ki je vložena po izteku roka, določenega za vložitev. Izjema, ki jo je po splošnem pravilu treba razlagati ozko, mora biti torej posebno utemeljena. Z vprašanjem, ali gre za tak primer, se odločitev o sprejemu posebej ne ukvarja in obrazložitev sklepa o sprejemu ustavne pritožbe o tem nima razlogov. Sprejem ustavne pritožbe, glede katere ni posebej presojeno, ali izpolnjuje pogoje iz tretjega odstavka 52. člena ZUstS, lahko pomeni arbitrarno obravnavanje.
Sklep
Ocenjujem, da navedene procesne predpostavke ali niso podane ali v zvezi z njimi ni odgovorjeno na ključna vprašanja, pomembna za presojo njihovega obstoja, zato sklepa o sprejemu ustavne pritožbe nisem mogel podpreti.
Marko Šorli, l.r.
Sodnik
[1]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-320/14, U-I-5/17 z dne 14. 9. 2017 (Uradni list RS št. 59/17, in OdlUS XXII, 9).
[2]
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-950/14 z dne 12. 5. 2016 (Uradni list RS, št. 38/16).
[3]
Pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča z dne 16. 6. 1999.
[4]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-25/07 z dne 11. 9. 2008.
[5]
Š. Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 925.
⇒
U-I-63/20-15
Up-253/20-14
16. 11. 2020
Pritrdilno ločeno mnenje sodnice dr. Katje Šugman Stubbs k sklepu št.
U-I-63/20
,
Up-253/20 z dne 5. 11. 2020, ki se mu pridružuje sodnica dr. Špelca Mežnar
Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča, ki je na podlagi zahteve za varstvo zakonitosti razveljavila skoraj 75 let staro obsodilno sodbo zoper Leona Rupnika, ni običajen primer, ki se znajde na mizi ustavne sodnice. Glasovala sem za sprejem ustavne pritožbe in začasno zadržanje izvrševanja razveljavitvene sodbe Vrhovnega sodišča, v nadaljevanju pa pojasnjujem razloge za svojo odločitev.
1.
O naravi zahteve za varstvo zakonitosti in popravi krivic
Izredno pravno sredstvo zahteva za varstvo zakonitosti je namenjena saniranju kršitev pri uporabi prava, do katerih je prišlo pri prvostopenjskem ali drugostopenjskem sojenju zadev,
[1]
ki se odvijajo v sedanjem času. Kot pravi Fišer, naj bi s časovnega vidika zahteva za varstvo zakonitosti tesno sledila pravnomočnosti sodne odločbe.
[2]
Pri obsojencu to očitno kaže trimesečni prekluzivni rok, ki ga ima na voljo, da zahtevo vloži (tretji odstavek 421. člena ZKP). Res je, da tožilec pri vlaganju tega pravnega sredstva ni vezan na noben rok, vendar pa tudi zanj po naravi stvari velja, da naj bi to sredstvo vložili čim prej po izdajo drugostopenjske sodbe, saj naj bi se pravna vprašanja razčistila čimprej po pravnomočnosti.
[3]
Nikakršnega dvoma ne more biti o tem, da je to pravno sredstvo zasnovano za preizkušanje tekočih, aktualnih zadev.
V takšno časovno zasnovo tega izrednega pravnega sredstva sta večkrat posegla Ustavno sodišče in zakonodajalec. Zahtevo po tem, da mora zakonodajalec omogočiti odpravo vseh v procesnem in v vsebinskem smislu krivičnih odločb, izdanih na podlagi predpisov revolucionarne medvojne in povojne oblasti, in odpravo posledic teh odločb z izrednimi pravnimi sredstvi, je Ustavno sodišče postavilo v odločbi št. U-I-6/93 z dne 1. 4. 1994.
[4]
Z določbo 559. člena ZKP/94  je zakonodajalec tudi za tovrstne primere kazenskih obsodb določil dveletno, časovno omejeno, izredno možnost vložitve zahteve za varstvo zakonitosti,. Ustavno sodišče je z odločbo št. U-I-247/96  zakonodajalca pozvalo, naj dvoletni rok čim prej podaljša (tč. 21).
[5]
Zakonodajalec je z ZKP-G, ki je začel veljati 26. 11. 2005, uveljavil tudi novo prehodno določbo (20. člen ZKP-G), s katero je ponovno uzakonil možnost vložitve zahteve za varstvo zakonitosti zoper sodne odločbe, ki so postale pravnomočne do 2. 7. 1990 tokrat do 31. 12. 2008.
[6]
Ustavno sodišče je nato v odločbi št. U-I-24/04 ugotovilo, da zakonodajalec roka še vedno ni podaljšal tako, da bi v celoti zagotovil možnosti odprave krivičnih obsodb, zato je zakonodajalcu ponovno naložilo podaljšanje roka. Z ZKP-I je bil tako rok za vložitev takšnih pravnih sredstev podaljšan do 31. decembra 2012.
Tako je torej zakonodajalec omogočil, da se pravno sredstvo, ki je idejno in izvedbeno zasnovano za sodobne in aktualne kazenske postopke, vlaga tudi v postopkih, ki so potekali v nekem povsem drugem času, na podlagi v temelju drugačne procesne in materialne zakonodaje.
2. Spreminjanje vloge oškodovanca
Zahteva za varstvo zakonitosti je načeloma sredstvo strank, v imenu obdolženca pa ga lahko vložijo po njegovi smrti tudi osebe iz drugega odstavka 367. člena ZKP.
[7]
Vendar tudi za njih velja prekluzivni rok: vložijo jo lahko samo v okviru 3-mesečnega roka, ki ga je imel na razpolago obdolženec. Oškodovanec nima možnosti vlaganja tega izrednega pravnega sredstva, pač pa lahko poda pobudo vrhovnemu državnemu tožilcu, da ta vloži zahtevo za varstvo zakonitosti; tožilec pa na njegov predlog ni vezan. Oškodovanec tradicionalno tudi ni bil aktivno legitimiran za vložitev ustavne pritožbe zoper pravnomočno odločbo.
[8]
Vendar pa se razumevanje vloge oškodovanca v kazenskem postopku v zadnjih desetletjih zelo spreminja: od stranskega udeleženca kazenskega postopka vedno bolj postaja njegov aktivni dejavnik.
[9]
To se kaže tako v aktivnejši vlogi oškodovanca v samem teku kazenskega postopka (npr. podati mora soglasje v postopkih odvračanja po (npr. prvi odstavek 162. člena ZKP)) kot na primer v razširjenih možnostih vlaganja pravnih sredstev.
[10]
Vse to je posledica novega razumevanja vloge žrtve, ki je našlo svoj pravni okvir tudi v zakonodaji mednarodnih institucij: EU
[11]
in Sveta Evrope,
[12]
posledično pa tudi v sodni praksi mednarodnih sodišč.
Ta trend je vplival tudi na razumevanje položaja žrtve v postopkih pred Ustavnim sodiščem. Ustavno sodišče je s sklepom št. U-I-95/14, Up-320/14, U-I-5/17 in odločbo št. Up-320/14, U-I-5/17 odstopilo od ustaljene presoje, da oškodovanec kaznivega dejanja ni upravičena oseba za vložitev ustavne pritožbe zoper pravnomočno sodno odločbo, s katero se je končal kazenski postopek. Postavilo je zahtevo, da morajo biti tudi oškodovancu zagotovljena temeljna procesna jamstva. Od tedaj velja, da je oškodovanec lahko upravičena oseba za vložitev ustavne pritožbe zoper sodbe, izdane v kazenskem postopku, ter da ima v kazenskem postopku širši pravni interes kot le varstvo premoženjskopravnega zahtevka (št. Up-320/14, U-I-5/17, tč. 20). Oškodovanec je v slovenskem kazenskem procesnem pravu opredeljen kot oseba, ki ji je s kaznivim dejanjem prekršena ali ogrožena določena osebna ali premoženjska pravica. Izvršitev kaznivega dejanja pomeni bodisi ogrozitev bodisi poškodbo določene dobrine, katere "imetnik" je oškodovanec; ta pa je lahko bodisi premoženjska bodisi nepremoženjska pravica, ki vključuje tudi osebnostne pravice. Oškodovancu so procesne pravice podeljene zato, da se v kazenskem postopku v zadostni meri zagotavlja spoštovanje njegovega osebnega dostojanstva kot žrtve kaznivega dejanja (št. Up-320/14, U-I-5/17, tč. 23). Izvršitev kaznivega dejanja zoper oškodovanca lahko namreč pomeni hud poseg v njegovo pravno zavarovano dobrino in v njegovo osebno dostojanstvo (34. člen Ustave).
Ustavno sodišče se pri tem sklicuje tudi na Direktivo 2012/29/EU, katere namen je širši od zagotovitve povračila premoženjske škode. Žrtve imajo (med drugim) pravico pojasniti okoliščine kaznivega dejanja ter zagotoviti svoje dokaze na način, ki je razumljiv pristojnim organom (
right to be heard
), obravnavane morajo biti spoštljivo, omogočeno pa jim mora biti tudi uveljavljanje svojih pravic, s čimer se žrtvi kaznivega dejanja zagotovita tudi dostojanstvo in varnost. Namen Direktive je žrtvi zagotoviti tudi da pojasni svojo plat zgodbe in prispeva k razjasnitvi dejanskega stanja zadeve oziroma k ugotovitvi resnice (št. Up-320/14, U-I-5/17, tč. 24). Na podlagi vsega povedanega Ustavno sodišče ugotavlja, da se je položaj oškodovanca močno približal položaju stranke (št. Up-320/14, U-I-5/17, tč. 14). Gotovo torej je, da vloga oškodovanca v kazenskih postopkih postaja vedno bolj pomembna in da se jasno kaže trend večanja njegovih procesnih pooblastil: tako v mednarodnem prostoru kot tudi v naši sodni praksi.
[13]
3. O izpolnjenosti procesnih predpostavk
Primer Rupnik je nedvomno poseben primer glede številnih vprašanj: kdaj so izčrpana pravna sredstva (npr. ali bi moral pritožnik počakati na konec ponovljenega postopka), statusa  oškodovanca oz. žrtve (kdo je oškodovanec, ko gre za kazniva dejanja iz časa II. svetovne vojne), vprašanja pravic žrtve pri teh na novo odprtih postopkih, pomena dejstva, da so obsojenci in neposredni oškodovanci v večini primerov že pokojni, in nenazadnje simbolnega pomena razveljavljenih obsodb. Ustavno pritožbo
[14]
je v našem primeru vložil vnuk žrtve vojnega nasilja.
[15]
Ustavno pritožbo vlaga zoper sodbo Vrhovnega sodišča, ki je razveljavilo
obsodilno sodbo Vojaškega sodišča IV. armade št. I Sod 117/46 z dne 10. 8. 1946, s katero je bil Leon Rupnik spoznan za krivega, in zadevo
vrnilo v ponovno sojenje Okrožnemu sodišču v Ljubljani. Pritožnik navaja, da so mu bile z razveljavitvijo te sodbe kršene številne človekove pravice; navaja kršitve 1., 2., 3., 8., 15., 14., 17., 18., 21., 23., 34., 35. in 153. člena Ustave ter 3., 5., 6., 8., 13. in 14. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Pritožnik trdi, da svojih pravic ne bo mogel uveljavljati v novem kazenskem postopku, saj do novega sojenja nikoli ne bo prišlo. V ustavni pritožbi pritožnik zatrjuje, da bo kazenski postopek zoper Rupnika v skladu s 139. členom ZKP gotovo ustavljen (kar se je v času odločanja o ustavni pritožbi tudi zgodilo),
[16]
v novem postopku pa ne bo imel učinkovitih pravnih sredstev za varovanje svojih pravic. Zato je njegova edina možnost za zaščito svojih pravic ustavna pritožba.
Za razumevanje vprašanja izčrpanosti pravnih sredstev je treba vedeti, da celo v primeru če bi drugostopenjsko sodišče pritožniku v novem postopku priznalo pravico do pritožbe zoper sklep o ustavitvi postopka (po splošnem 399. členu ZKP), bi s takim pravnim sredstvo lahko dosegel kvečjemu razveljavitev sklepa o ustavitvi postopka in vrnitev zadeve na prvostopenjsko sodišče. To pa v zadevi še vedno ne bi moglo soditi v klasičnem smislu besede, kjer bi na podlagi kontradiktornega postopka lahko prišlo do vsebinsko vsaj dveh različnih odločitev.
[17]
ZKP takšnega ponovnega "sojenja" za davno času zapadle zadeve ne ureja. Takšno sojenje bi bilo tudi pojmovno nemogoče: postopanje na podlagi obtožnice iz leta 1946, za kazniva dejanja (vključno s sankcijami), ki jih sodobna zakonodaja ne pozna, mrtev obdolženec in nemoč izvajanja tako starih dokazov, so dovolj trdni argumenti za to trditev. Zato pritožnik v novem postopku res nima učinkovitih pravnih sredstev za zaščito svojih pravic.
Možnost vlaganja zahteve za varstvo zakonitosti za procese, ki so pravnomočno zaključeni že več desetletij, je posegla v strukturo ZKP, ki zahtevo za varstvo zakonitosti koncipira kot pravno sredstvo zoper aktualne zadeve. Zato je pritožnikov pravni interes vezan na možnost sodelovanja v postopku presoje izrednega pravnega sredstva oz. na izpodbijanje razveljavitvene sodbe Vrhovnega sodišča in ne na možnosti vložitve pravnih sredstev zoper sodne odločbe v ponovljenem postopku pred sodišči prve in druge stopnje (celo če bi ta obstajala). Pritožnik v postopku pred Vrhovnim sodišče nima nikakršnih pravnih mehanizmov niti pravnih sredstev, s katerimi bi lahko učinkovito uveljavljal svoje pravice, zato pravnih sredstev tudi ne more izčrpati.
[18]
V tem smislu procesna predpostavka izčrpanosti sploh ne more biti izpolnjena, saj ne obstajajo pravna sredstva, ki bi jih pritožnik sploh lahko izčrpal.
Glede na to, da je zakonodajalec omogočil vlaganje zahtev za varstvo zakonitosti tudi za že davno zaključene kazenske postopke, katerih obsojenci so mrtvi, in podelil pravico vlaganja teh sredstev globoko mimo trimesečnega roka tudi še živečim sorodnikom obsojencev, bi bilo pri odločanju o takšnih postopkih nerazumno in nepošteno
a priori
odrekati vsaj določeno raven varstva procesnih pravic tudi potomcem žrtev.
[19]
Razumljivo je, da nihče, niti žrtve kaznivih dejanj, nima pravice do obsodilne sodbe, glede na spremenjeno razumevanje vloge žrtev in njihovega položaja v postopku pa je razumno razpravljati o tem, ali bi morali imeti tudi potomci žrtev v takšnem postopku nekatere procesne pravice.
dr. Katja Šugman Stubbs l.r.
Sodnica
dr. Špelca Mežnar l.r.
Sodnica
[1]
Š. Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004,
s. v.
420. člen ZKP.
[2]
K. Šugman Stubbs, P. Gorkič, Z. Fišer, Temelji kazenskega procesnega prava, GV Založba, Ljubljana 2020, str. 547.
[3]
Prav tam. Pri tem puščamo ob strani izjemo: možnost vložitve zahteve za varstvo zakonitosti po sodbi  ESČP, s katero je bila ugotovljena kršitev v škodo obdolženca (četrti in peti odstavek 421. člena ZKP).
[4]
"Vendar pa Ustavno sodišče ugotavlja, da v Republiki Sloveniji ni bil sprejet zakon (ali več zakonov), ki bi omogočil odpravo vseh pravnih posledic tistih predpisov prejšnje nedemokratične ureditve, katerih uporaba je na osebnem ali premoženjskem področju pripeljala do kršitve temeljnih človekovih pravic in svoboščin ..." (tč. 3). "Ustavno sodišče poziva zakonodajalca, da v najkrajšem možnem roku z ustreznimi zakonskimi določbami ustvari bodisi posebno izredno pravno sredstvo bodisi omogoči uporabo doslej obstoječih izrednih pravnih sredstev v ta namen" (tč. 5).
[5]
Ustavno sodišče je tudi odločilo, da bo do spremembe zakonodaje samo vzelo v presojo
zahteve, ki bodo zaradi preteka roka iz 559. člena ZKP zavržene (tč. 21).
[6]
Zahteva je bila omejena samo na taksativno našteta kazniva dejanja iz drugega odstavka 20. člena ZKP-G.
[7]
To so
obtoženčev zakonec oziroma oseba, s katero živi v zunajzakonski skupnosti, krvni sorodnik v ravni vrsti, posvojitelj, posvojenec, brat, sestra in rejnik. Glede razlik med zahtevo za varstvo zakonitosti in ustavno pritožbo v primeru, da vlagatelj med postopkom umre, glej
sklep Ustavnega sodišča št. Up-608/14.
[8]
Glej sklep št. Up-285/97 z dne 10. 5. 2001.
[9]
Glej recimo E. A.  O'Hare, Victim Participation in the Criminal Process, Journal of Law and Policy, let. 13, št. 1 (2005), str. 229–247, D. E. Beloof, Weighing Crime Victims' Interests in Judicially Crafted Criminal Procedure, Catholic University Law Review, let. 56, št. 4 (2007), str. 1135–1170, I. Vanfraechem, A. Pemberton, F. Mukwiza Ndahinda (ur.), Justice for Victims: Perspective on Rights, Transition and Reconciliation, Routledge, London 2014.
[10]
M. Bošnjak, Izbirni mehanizmi v kazenskem postopku, Zbornik znanstvenih razprav, 2006. str. 43–65.
[11]
Direktiva 2012/29/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o določitvi minimalnih standardov na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj ter o nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2001/220/PNZ. Glej tudi M. Groenhuijsen, A. Pemberton, The EU framework decision for victims of crime, European Journal of Crime, Criminal Law and Criminal Justice, let. 17, št. (2009), str. 43–59, K. Lauwaert, Restorative justice in the 2012 EU Victims Directive: a right to quality service, but no right to equal access for victims of crime, Restorative Justice, 1/3 (2013), str. 414–425.
[12]
Recommendation Rec(2006)8 of the Committee of Ministers to Member States on assistance to crime victims.
[13]
ESČP gre v tem pogledu še korak dlje: v nekaterih primerih omogoča celo, da oškodovanec v kazenskem postopku varuje vsebino svojih pravic in ne samo temeljnih procesnih jamstev. Na področju varovanja časti in dobrega imena glej recimo zadevi
Pfeifer proti Avstriji
z dne 15. 11. 2007 in
Caragea proti Romuniji
z dne 8. 12. 2015.
[14]
Pritožnik je vložil tudi pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti, o kateri še ni bilo odločeno.
[15]
Status žrtve vojnega nasilja je bil priznan njegovi stari mami Mariji Kuntič z odločbo Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve z dne 20. 9. 2001. Na Ustavnem sodišču sta še dve ustavni pritožbi zoper razveljavite iste sodbe.
[16]
Preseneča tudi dolgo odločanje Ustavnega sodišča v tej zadevi, saj je bilo v tej zadevi predlagano začasno zadržanje. Pobuda in ustavna pritožba sta bili namreč vloženi 6. 3. 2020, o zadevi pa odločamo novembra 2020, torej kar 8 mesecev po vložitvi pravnega sredstva.
[17]
Pri tem je povsem vseeno, ali gre pri ponovljenem postopku za sojenje ali za postopek preizkusa zakonitosti prejšnje pravnomočne sodbe. V obeh primerih je nov postopek organiziran tako, da lahko pride do dveh različnih meritornih odločitev. Glej pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča RS z dne 16. 6. 1999. Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-92/97.
[18]
Glede pravice sodelovanja v postopkih s pravnimi sredstvi glej K. Braun, Victim Participation Post Trial: Appeals and Early Release, v: K. Braun, Victim Participation Rights, Palgrave, London 2019, str. 175–202.
[19]
Seveda
a fortiori
to velja tudi za še živeče žrtve.
⇒
U-I-63/20-30
Up-253/20-37
11. 12. 2025
ODLOČBA
Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi in v postopku preizkusa pobude Roka Lampeta, Miklavž na Dravskem polju, na seji 11. decembra 2025
odločilo:
1. Sodba Vrhovnega sodišča št. I Ips 3425/2014 z dne 8. 10. 2019 se razveljavi.
2. Zahteva za varstvo zakonitosti, ki jo je zoper sodbo Vojaškega sodišča IV. armade št. I Sod 117/46 z dne 30. 8. 1946 v zvezi s sklepom Vrhovnega sodišča Jugoslovanske armade št. II Sod 882/46 z dne 1. 9. 1946 po pooblaščenki Lidiji Grbec, odvetnici v Ljubljani, vložil Alejandro Rupnik, Argentinska republika, se zavrne.
3. Sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VII K 3425/2014 z dne 25. 9. 2020 se razveljavi.
4. Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti
prvega odstavka 426. člena
Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo) se zavrže.
OBRAZLOŽITEV
A.
1.
Pritožnik izpodbija sodbo, s katero je Vrhovno sodišče razveljavilo sodbo
Vojaškega sodišča IV. armade št. I Sod 117/46 z dne 30. 8. 1946 v zvezi s sklepom Vrhovnega sodišča Jugoslovanske armade št. II Sod 882/46 z dne 1. 9. 1946
za obtoženega Leona Rupnika in zadevo v tem obsegu vrnilo Okrožnemu sodišču v Ljubljani v novo sojenje. Vojaško sodišče IV. armade (v nadaljevanju armadno sodišče) je s sodbo z dne 30. 8. 1946 obtoženega Rupnika spoznalo za krivega storitve kaznivih dejanj po
3., 4. in 7. točki 3. člena
Zakona o kaznivih dejanjih zoper narod in državo (Uradni list Federativne ljudske Republike Jugoslavije, št. 59/46 – v nadaljevanju ZKND).
[1]
Na podlagi 4. člena ZKND v zvezi s 16. členom Zakona o državljanstvu Federativne ljudske republike Jugoslavije (Uradni list Federativne ljudske republike Jugoslavije, št. 54/46) ter 1., 3., 5. in 6. členom Zakona o vrstah kazni (Uradni list Demokratske federativne Jugoslavije, št. 48/45 – v nadaljevanju ZVK) ga je armadno sodišče obsodilo na smrt z ustrelitvijo, trajno izgubo političnih in državljanskih pravic ter zaplembo celotne imovine. Vrhovno sodišče Jugoslovanske armade (v nadaljevanju pritožbeno sodišče) je s sklepom z dne 1. 9. 1946 zavrnilo pritožbo obrambe in potrdilo sodbo armadnega sodišča.
2.
Pritožnik zatrjuje kršitve 1., 2., 3., 8., 14., 15., 17., 18., 21., 23., 34., 35. in 153. člena Ustave ter 3., 5., 6., 8., 13. in 14. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). Med drugim navaja, da je potomec žrtve vojnega nasilja, da je bil status žrtve vojnega nasilja priznan njegovi stari mami Mariji Kuntič z odločbo Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve z dne 20. 9. 2001 (otrok starša, ubitega zaradi sodelovanja v narodnoosvobodilni borbi – v nadaljevanju NOB) in da svoj pravni interes opira neposredno na status žrtve kaznivega dejanja. Pritožnik med drugim navaja, da obtoženi Rupnik kot vodja pomožnih enot SS v t. i. Ljubljanski pokrajini simbolizira kolaboracijo s fašističnim in nacističnim okupatorjem. Sklicuje se na dostojanstvo žrtev njihovega nasilja. Navaja, da sodba Vrhovnega sodišča nasprotuje splošno priznanim načelom mednarodnega prava in krši Ustavo, saj vsebuje stališče, da je treba izhajati iz procesnih standardov, veljavnih v času sojenja, ne opredeli pa se do vprašanja, kateri so bili ti standardi leta 1946. Navaja, da je Vrhovno sodišče storilo ključno napako, ko ni omenilo t. i. nürnberške sodbe kot glavnega kriterija procesnih garancij in pravnih standardov civiliziranih narodov. Vrhovno sodišče naj bi ignoriralo tudi test Ustavnega sodišča iz odločbe št. U-I-6/93 z dne 1. 4. 1994 (Uradni list RS, št. 23/94, in OdlUS III, 33), v katerem je kot standard civiliziranih narodov priznalo Londonski statut. Pritožnik navaja, da Vrhovno sodišče neutemeljeno očita armadnemu sodišču, da ni uporabilo zakonika, ki je v Kraljevini Jugoslaviji urejal kazenski postopek, kar pritožnik utemeljuje s stališčem, da gre za predpis, ki je bil sprejet v diktaturi. Navaja, da so postopkovna pravila pred armadnim sodiščem zagotavljala dodatne pravice, ki jih Londonski statut ni poznal (pravica do pritožbe na instančno sodišče), in da je bila sodba armadnega sodišča bolj obrazložena kot sodba Nürnberškega sodišča, ki je obsodbo Hermanna Göringa obrazložilo na vsega dveh straneh, poleg tega je obrazložilo le dve od štirih točk obtožnice, čeprav je bil obsojen po vseh točkah. Pritožnik navaja, da so dejstva in funkcija obtoženca govorili zase in da je zato sodba Nürnberškega sodišča posledično skopo in splošno obrazložena – to je po mnenju pritožnika procesni standard iz leta 1946. Pritožnik na tej podlagi ocenjuje, da je sodba armadnega sodišča po vseh kriterijih v skladu s standardi sodbe Nürnberškega sodišča, ki tvori edini ustrezen kriterij presoje tedanjih pravnih standardov izvedbe postopka in pisanja sodbe, sodba Vrhovnega sodišča pa nasprotuje splošnoveljavnim načelom mednarodnega prava, tj. načelom Londonskega statuta in načelom iz nürnberške sodbe, Ustava pa zahteva, da so akti v Republiki Sloveniji v skladu s splošno priznanimi načeli mednarodnega prava.
3.
Pritožnik vlaga tudi pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti prvega odstavka 426. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP). Izpodbijana določba naj bi bila v neskladju z 31. členom Ustave, 4. členom Protokola št. 7 k EKČP in 50. členom Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (UL C 202, 7. 6. 2016 – v nadaljevanju Listina). Pobudnik predlaga začasno zadržanje izvrševanja izpodbijanega predpisa. Med drugim navaja, da v postopku nove razsoje, ki zaradi smrti obtoženca niti ne bo izvedljiv, ne bo mogel sodelovati kot zainteresirana stranka in da je razveljavitev pravnomočne obsodilne sodbe z vrnitvijo zadeve v postopek sodišču prve stopnje v nasprotju s prepovedjo sojenja o isti stvari iz 31. člena Ustave, 4. člena Protokola št. 7 k EKČP in 50. člena Listine.
4.
V skladu s prvim odstavkom 56. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21 in 22/25 – v nadaljevanju ZUstS) je Ustavno sodišče o sprejemu ustavne pritožbe v obravnavo obvestilo Vrhovno sodišče. Na podlagi drugega odstavka 56. člena ZUstS je bila ustavna pritožba poslana osebi, ki je bila udeležena v postopku izdaje izpodbijanega posamičnega akta, tj. vložniku zahteve za varstvo zakonitosti Alejandru Rupniku, ki je odgovoril, da pritožnik nima pravnega interesa za vložitev ustavne pritožbe. Stališče je utemeljil z navedbami, da zakon, ki ureja kazenski postopek, če bi ga uporabili analogno, med upravičence za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti in pritožbe ne uvršča oškodovanca; da pritožnik s sodbo Vrhovnega sodišča nima nikakršne neposredne povezave; da pritožnik svoj pravni interes utemeljuje presplošno, le z navajanjem, da je vnuk žrtve vojnega nasilja; da pritožnik v času sojenja obtoženemu Rupniku sploh še ni bil rojen; in da pritožnik ni zadostno utemeljil, kako naj bi bilo kršeno njegovo dostojanstvo. Trdi, da je bil obtoženi Rupnik sicer res prvi poveljnik Slovenskega domobranstva, a je bil v manj kot treh tednih razrešen s te funkcije in mu je bilo prepovedano organizacijsko ukvarjanje s to formacijo, zaradi česar je bil v času sojenja civilist in ne vojaška oseba, čeprav je imel vojaški čin še iz Avstro-Ogrske; da je šlo pri Nürnberškem sodišču za mednarodno sodišče, ki je striktno spoštovalo vse pravice obdolžencev, pri sojenju obtoženemu Rupniku pa je šlo za "navadno farso"; in da je obtoženemu Rupniku kot civilistu sodilo vojaško sodišče, čeprav je bilo to po predpisih iz časa sojenja izrecno prepovedano. Vložnik na tej podlagi predlaga zavrženje ustavne pritožbe.
5.
Ustavno sodišče je odgovor vložnika zahteve za varstvo zakonitosti poslalo pritožniku, ki nanj ni odgovoril.
6.
Ustavno sodišče je vpogledalo v spisa Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VII K 3425/2014 in št. Ks 1392/99.
B. – I.
7.
Ustavno sodišče je pritožnikovo ustavno pritožbo, vloženo zoper isti akt, že zavrglo s sklepom senata št. Up-120/20 z dne 25. 2. 2020 zaradi neizčrpanosti pravnih sredstev. Ustavno sodišče je večkrat zavzelo stališče, da ponovna ustavna pritožba zoper akte, zoper katere je že bila vložena in je o njej že bilo odločeno, ni dopustna,
[2]
saj jo je pritožnik že izčrpal, zato ponovno odločanje o njej ni možno.
[3]
Vendar obravnavana ustavna pritožba ni identična ustavni pritožbi iz zadeve št. Up-120/20, saj vsebuje nove navedbe in dodatno argumentacijo, zaradi česar Ustavno sodišče obravnavane ustavne pritožbe s sklepom št. U-I-63/20, Up-253/20 z dne 5. 11. 2020 ni zavrglo kot nedopustne, temveč jo je iz razlogov, pojasnjenih v nadaljevanju, sprejelo v obravnavo.
8.
Po prvem odstavku 50. člena ZUstS se ustavna pritožba lahko vloži zaradi kršitve človekove pravice ali temeljne svoboščine zoper posamični akt, s katerim je državni organ, organ lokalne skupnosti ali nosilec javnih pooblastil odločil o pravici, obveznosti ali pravni koristi posameznika ali pravne osebe pod pogoji, ki jih določa ZUstS. Vsakdo, ki zahteva sodno varstvo svojih pravic in pravnih interesov, mora izkazati pravni interes: kot verjetno mora izkazati, da bo ugoditev njegovi zahtevi pomenila zanj določeno korist (izboljšanje pravnega položaja), ki je brez tega ne more doseči. Po ustaljeni ustavnosodni presoji lahko ustavno pritožbo vloži oseba, na katero se izpodbijani akt državnega organa neposredno nanaša,
[4]
tj. oseba, zoper katero je bil akt izdan,
[5]
oziroma oseba, ki je bila stranka postopka, v katerem je bil akt izdan.
[6]
Ustavno pritožbo zoper sodno odločbo, s katero se pravnomočno konča kazenski postopek, sme vložiti oškodovanec kot tožilec ali zasebni tožilec, ki ima položaj stranke v postopku,
[7]
pa tudi oškodovanec, ki ne nastopa v tožilski funkciji in ima le položaj posebnega procesnega udeleženca, ne pa položaja stranke.
[8]
,
[9]
9.
V predmetni zadevi gre za poseben postopek, ki teče na podlagi zahteve za varstvo zakonitosti, ki je bila vložena zoper sodbo, izdano v povojnem kazenskem postopku. Z uvedbo
559. člena Zakona o kazenskem postopku
(Uradni list RS, št. 63/94 – ZKP/94)
je zakonodajalec namreč omogočil, da se zahteva za varstvo zakonitosti, ki je sicer zasnovana za aktualne kazenske postopke, lahko vloži tudi zoper postopke, ki so potekali v medvojnem in povojnem času na podlagi v tedanjem času veljavne procesne in materialne kazenske zakonodaje. V takih primerih se uporaba zahteve za varstvo zakonitosti izkaže za težavno, saj je uporabljena drugače, kot je bila sistemsko zamišljena. V primeru razveljavitve tako stare sodbe lahko namreč povzroči v obstoječem pravnem sistemu nepredvidljive in pravno nedomišljene posledice. Opiranje na določbe ZKP o zahtevi za varstvo zakonitosti v teh primerih namreč ne omogoča zanesljive odprave kršitev zakona in ponovne odločitve o kazenski obtožbi (neurejeno na primer ostaja vprašanje, kako naj sodišče prve stopnje vodi postopek zoper mrtvega obdolženca, toliko bolj, ker je zaradi nedosegljivosti dokazov praviloma onemogočena tudi ponovitev dokazovanja). Ker je zaradi časovne oddaljenosti na novo odprtega postopka tako rekoč nemogoče zagotoviti sodelovanje žrtev oziroma varovanje njihovih interesov,
mora Ustavno sodišče zagotoviti njihovo varstvo s širšo razlago procesnih predpostavk, glede na specifične okoliščine primera.
10.
Pritožnik v obravnavani kazenski zadevi nima položaja stranke niti položaja oškodovanca. Oškodovanec je namreč tisti, ki mu je s kaznivim dejanjem prekršena ali ogrožena osebna ali premoženjska pravica. Kadar pa je neposredna posledica kaznivega dejanja smrt osebe, se za oškodovanca štejejo tudi zakonec umrle osebe oziroma oseba, s katero je ta oseba živela v zunajzakonski skupnosti, njeni sorodniki v ravni vrsti, njen posvojenec ali posvojitelj, njeni bratje in sestre ter osebe, ki jih je preživljala oziroma jih je bila dolžna preživljati (šesta alineja 144. člena ZKP).
11.
Pritožnik je s potrdilom Upravne enote Maribor št. 130-1/2020 z dne 29. 1. 2020 sicer izkazal, da je bil Mariji Kuntič, za katero navaja, da je njegova stara mama, priznan status žrtve vojnega nasilja (otrok starša, ubitega zaradi sodelovanja v NOB), kar pomeni, da je izkazal status potomca žrtve vojnega nasilja (ubite zaradi sodelovanja v NOB), vendar po oceni Ustavnega sodišča glede na vsebino očitkov v razveljavljeni obsodilni sodbi ni mogoče govoriti o neposredni vzročnosti med kaznivimi dejanji obtoženega Rupnika in smrtjo pritožnikovega prednika. Obtoženemu Rupniku se namreč v bistvenem očita, da je po sprejemu vodstvenih funkcij od okupatorja organiziral in vodil oblastne organe in oborožene formacije ter z njimi podpiral okupatorja in zatiral NOB z metodami, ki so med drugim vključevale predložitev načrta okupatorju za uničenje partizanskih enot, postavitev kvizlinških oddelkov pod svoje neposredno poveljstvo za čim učinkovitejše vodenje borbe proti narodnoosvobodilnemu gibanju, vzpostavitev vohunske mreže, dostavljanje ovaduških poročil okupatorju in stalno informiranje Gestapa, ukazovanje zaplemb premoženja borcev Narodnoosvobodilne vojske (v nadaljevanju NOV) in njihovih sorodnikov, vzpostavitev policijske uprave, ki je delovala kot podaljšana roka Gestapa, ustanovitev Slovenskega domobranstva in neposredno poveljevanje njegovim oddelkom z ukazi za pobijanje pripadnikov NOV, dopolnitev besedila prisege domobrancev z zvestobo Hitlerju, udeležbo pri tej prisegi ter podobno.
12.
Čeprav ne gre za neposredno vzročno zvezo, pa nedvomno obstaja povezava med smrtjo pritožnikovega prednika, ki je bil ubit zaradi sodelovanja v NOB, in očitki obtoženemu Rupniku o organizaciji, vodenju in podpiranju formacij, za katere je splošno znano, da so v času druge svetovne vojne na Slovenskem zagrešile številna grozodejstva, vključno z mučenjem in pobijanjem udeležencev,
podpornikov
in simpatizerjev NOB. Druga svetovna vojna iz zgodovine oboroženih spopadov izstopa po svoji okrutnosti, kompleksnosti, številu žrtev ter daljnosežnosti posledic, ki jih je imela za države in narode. Njen zgodovinski pomen je izjemen. Obtoženi Rupnik je bil pomemben akter tega dogajanja na slovenskem ozemlju. Po ugotovitvah zgodovinarjev je v Vojski Kraljevine Jugoslavije leta 1937 dosegel čin divizijskega generala in bil ob napadu sil osi na Kraljevino Jugoslavijo aprila 1941 načelnik štaba 1. skupine armad v Zagrebu.
[10]
Italijanskim okupacijskim oblastem je predložil načrt za oblikovanje slovenskih enot za boj proti partizanom, junija 1942 je prevzel mesto ljubljanskega župana, po italijanski kapitulaciji je leta 1943 od nemškega okupatorja sprejel položaj predsednika ljubljanske pokrajinske uprave, bil med pobudniki in organizatorji protipartizanske formacije Slovensko domobranstvo,
[11]
se razglasil za njenega poveljnika, bil odstavljen s tega položaja in nato leta 1944 od nemškega okupatorja sprejel naziv generalnega inšpektorja Slovenskega domobranstva.
[12]
Ob koncu vojne je načrtoval zadnjo obrambo proti prodirajočim partizanskim armadam, nato pa se je umaknil na avstrijsko Koroško in se predal Britancem, ki so ga v začetku leta 1946 izročili jugoslovanskim oblastem.
[13]
Fascinirala ga je nemška vojaška moč, verjel je, da bo Hitlerju uspelo vzpostaviti nov evropski red z Nemčijo na čelu, slovensko prihodnost je videl v avtonomni slovenski enoti pod nemškim protektoratom, glavnega nasprotnika slovenstva pa v komunizmu in partizanstvu.
[14]
Bil je zvest podpornik nemškega nacizma in odločen germanofil
[15]
ter antisemit.
[16]
Za slovenski protirevolucionarni tabor je postal osrednja osebnost in tudi simbol protikomunističnega boja, bil je neke vrste slovenski Quisling.
[17]
Njegovo delovanje za časa okupacije je bila vsestranska pomoč okupatorju pri poskusih uničenja NOB,
[18]
za Osvobodilno fronto in zaveznike pa je postal poosebljenje kolaboracije z okupatorjem.
[19]
Ustavno sodišče ugotavlja, da je simbolni pomen obtoženega Rupnika kljub času, ki je pretekel od konca vojne, izrazit in jasen. O tehtnosti simbolne razsežnosti zgodovinskih osebnosti se je Ustavno sodišče že izreklo v odločbi št. U-I-109/10 z dne 26. 9. 2011 (Uradni list RS, št. 78/11, in OdlUS XIX, 26), v kateri je presojalo skladnost občinskega odloka, ki je urejal ime in potek Titove ceste na območju Mestne občine Ljubljana, z načelom spoštovanja človekovega dostojanstva iz 1. člena Ustave.
13.
Po oceni Ustavnega sodišča zato ni mogoče zanikati, da lahko odločitev o razveljavitvi obsodilne sodbe zoper obtoženega Rupnika, če se izkaže, da je bila v neskladju z Ustavo, posega v dostojanstvo žrtev formacij, ki jih je organiziral, vodil ali podpiral obtoženi Rupnik, posredno pa tudi v dostojanstvo in duševno integriteto njihovih potomcev.
14.
Iz pritožnikovih navedb je razvidno, da je ustavno pritožbo vložil z namenom varstva svojega dostojanstva kot potomca žrtve vojnega nasilja in z namenom varstva dostojanstva žrtev vojnega nasilja okupatorjev in oboroženih formacij, katerih poveljnik oziroma glavni inšpektor je bil obtoženi Rupnik. Pritožnik torej z ustavno pritožbo, s katero nasprotuje izpodbijani sodbi Vrhovnega sodišča, varuje svojo pravico do pietete iz 35. člena Ustave, ki se nanaša na spoštovanje osebnosti in spomin nanjo ter na čast in ugled prednika, ki je bil ubit zaradi sodelovanja v NOB.
15.
Kot je Ustavno sodišče že pojasnilo v odločbi št. Up-2155/08 z dne 1. 10. 2009 (Uradni list RS, št. 82/09, in OdlUS XVIII, 85), so v okviru osebnostnih pravic iz 35. člena Ustave varovana tudi pietetna čustva svojcev do pokojnika. Pieteta je spoštovanje, spomin na osebnost umrlega, ki ga posameznik goji v skladu s svojim prepričanjem. Kot osebnostna pravica do duševne integritete je del njegove zasebnosti. V tem okviru sta varovani osebno čustvovanje in notranje duševno življenje. Do posega v duševno integriteto posameznika pride zlasti s kršitvijo njegovih čustev in predstav tako, da se s posegi v človekovo notranje življenje vzbudijo jeza, strah, žalost, občutek manjvrednosti (npr. z žalitvijo časti in ugleda umrlega, objavo njegove slike, pisma, glasu). Namen pravice do pietete je tudi posmrtna zaščita osebnosti pokojnika in njegovega dostojanstva ter želja, da bodo njegove odločitve, ki so bile sprejete za časa življenja, spoštovane tudi po njegovi smrti. Če je v takih primerih prizadeta tudi duševna integriteta pokojnemu najbližjih oseb, lahko te nastopijo zoper poseg, ne samo v interesu umrlega, marveč tudi v lastnem interesu. Pogoj za to je, da gre za poseg v njihovo lastno osebno dobrino oziroma da je prizadet njihov lastni interes po duševni integriteti.
[20]
16.
Upoštevaje vse opisane okoliščine, po katerih obravnavana zadeva bistveno odstopa od običajnih kazenskih zadev, na podlagi katerih se je razvila presoja Ustavnega sodišča o procesnih predpostavkah, ter upoštevaje primerljivost pritožnikovega položaja s položajem oškodovancev in možnost, da izpodbijana odločitev posega v pritožnikove človekove pravice, Ustavno sodišče meni, da je treba pritožniku priznati status upravičene osebe in pravni interes za vložitev ustavne pritožbe.
17.
Po ustaljeni ustavnosodni presoji ustavna pritožba zoper akte, s katerimi se razveljavijo sodne odločbe in zadeve vrnejo v novo odločanje, ni dovoljena, saj pravna sredstva, s katerimi pritožnik lahko doseže varstvo svojih človekovih pravic in temeljnih svoboščin, še niso izčrpana. V takem primeru imajo namreč stranke v nadaljnjem postopku še vedno možnost svoje očitke utemeljevati tudi z razlogi, ki se nanašajo na varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin,
[21]
predvsem pa imajo možnost doseči, da bodo v sodnem postopku, v katerem se bo šele odločalo o njihovi pravici, obveznosti ali pravni koristi, spoštovane vse človekove pravice in temeljne svoboščine, ki jim jih zagotavlja Ustava.
[22]
Če pa pritožnik v postopku novega odločanja nima na razpolago učinkovitih pravnih sredstev, Ustavno sodišče šteje, da je predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev izpolnjena.
[23]
18.
V predmetni zadevi gre za položaj, ko pritožnik nima procesnega statusa stranke ali vsaj oškodovanca, kar bi mu omogočalo sodelovanje v postopku nove razsoje, zaradi česar v tem postopku ne more doseči učinkovitega varstva svojih pravic. Učinkovitega varstva svojih pravic pa tudi ne more doseči z morebitno prihodnjo ustavno pritožbo zoper pravnomočno odločitev sodišča, ki bi bila sprejeta v novem sojenju. Če bi namreč sodišče v novem sojenju pravnomočno odločilo, da se kazenski postopek zoper obtoženca ustavi, da se kazenska obtožba zoper njega zavrne ali da se ga oprosti obtožbe, v morebitnem bodočem postopku z ustavno pritožbo v to odločitev ne bi bilo več dopustno poseči v obtoženčevo škodo. V skladu z načelom prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari (31. člen Ustave) bi Ustavno sodišče kršitev pritožnikovih človekovih pravic lahko zgolj ugotovilo.
[24]
Ustavno sodišče zato šteje, da je procesna predpostavka izčrpanosti pravnih sredstev izpolnjena.
19.
Glede na to, da pritožnik ni bil in tudi ni mogel biti udeležen v postopku izdaje izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča,
[25]
ki mu tudi ni bila vročena, Ustavno sodišče šteje, da je z vložitvijo ustavne pritožbe v roku 60 dni od 6. 1. 2020, ki je naveden kot "datum zadnje spremembe" na spletni strani, na kateri je objavljena izpodbijana sodba Vrhovnega sodišča,
[26]
pritožnik zadostil zakonski zahtevi po pravočasni vložitvi ustavne pritožbe iz prvega odstavka 52. člena ZUstS.
B. – II.
20.
Pritožnik z očitki, da je Vrhovno sodišče obrazloženost sodbe armadnega sodišča presojalo z merili, ki jih ne bi smelo uporabiti, da ni uporabilo meril, ki bi jih moralo uporabiti, in da je napačno presodilo, da je sodba armadnega sodišča nezadostno obrazložena, po vsebini uveljavlja kršitev prepovedi sodniške samovolje iz 22. člena Ustave.
21.
Po ustaljeni ustavnosodni presoji iz pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) izhaja tudi zahteva po prepovedi sodniške samovolje. To ustavno procesno jamstvo je kršeno, kadar sodišče svoje odločitve sploh ne utemelji s pravnimi argumenti, tako da je mogoče sklepati, da ni odločalo na podlagi zakona, temveč na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev, ali kadar so argumenti sodišča že na prvi pogled tako nerazumni, da po nobeni od mogočih razlag zakona ne pridejo v poštev in je zato odločitev sodišča očitno napačna.
[27]
22.
Vrhovno sodišče je ocenilo, da dejanja, ki so v izreku sodbe armadnega sodišča za obtoženega Rupnika opisana pod 1. in 3. točko, delno tudi pod 7. točko ter pod 9. in 10. točko, niso obrazložena in torej sodba o teh dejanjih nima razlogov. Za merilo presoje obrazloženosti sodbe armadnega sodišča je vzelo določbe
Zakonika o sodnem kazenskem postopanju za Kraljevino Jugoslavijo in določbe Uredbe o vojaških sodiščih z dne
24. 5. 1944. Ustavno sodišče ugotavlja, da gre pri Zakoniku o sodnem kazenskem postopanju za Kraljevino Jugoslavijo za predpis, ki je bil na slovenskem ozemlju objavljen v
Uradnem listu Dravske banovine, št. 109/29, in v Službenem listu Kraljevske banske uprave Dravske banovine, št. 67/31, 34/33, 34/34 in 30/35
(v nadaljevanju
ZSKP
), pri Uredbi o vojaških sodiščih z dne 24. 5. 1944 pa za predpis, ki je bil na slovenskem ozemlju objavljen v
Vestniku –
službenem glasilu Glavnega štaba NOV in Partizanskih odredov Slovenije, št. 6/44
(v nadaljevanju Uredba).
[28]
23.
Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v času izdaje izpodbijanih odločb vojaških sodišč procesni zakon (ZKP iz leta 1948) še ni bil sprejet. Na tej podlagi je zaključilo, da je treba glede obrazložitve in sestavin sodbe armadnega sodišča uporabiti določbe ZSKP. V tem smislu je Vrhovno sodišče kot podlago za določanje sestavin pisnega odpravka sodbe in razlogov sodbe identificiralo 292. in 293. paragraf ZSKP. Slednji je po ugotovitvah Vrhovnega sodišča predpisoval, da je v razlogih sodbe treba navesti kratko, toda povsem določno, katera dejstva sodišče šteje za dokazana ali nedokazana in iz katerih razlogov; kateri razlogi in nagibi so vodili sodišče ob reševanju pravnih vprašanj in zavračanju izvestnih ugovorov o tem, zlasti pa o obstoju ali neobstoju okolnosti, ki po zakonu izključujejo krivdo ali izključujejo, ukinjajo, zmanjšujejo ali povečujejo obtoženčevo kaznivost ali ki izključujejo pregon. Vrhovno sodišče je zapisalo, da je tudi drugi odstavek 28. člena Uredbe predpisoval, da mora pisno izdelana sodba vsebovati izrek in obrazložitev; da je v obrazložitvi sodbe treba natančno navesti ugotovljena dejstva in dokaze, na podlagi katerih se je sodišče prepričalo o resničnosti teh dejstev, na primer priznanje, izpovedbo določenih prič, listine, izvedence; in da je treba posebej obrazložiti oceno dokazov ter obteževalne in olajševalne okoliščine za odmero sankcij.
24.
Vrhovno sodišče ni pritrdilo stališču vrhovnega državnega tožilca, da zaradi obtoženčevega priznanja krivde izostanek obrazložitve ne pomeni kršitve določb kazenskega postopka. Pojasnilo je, da se je vrhovni državni tožilec v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti skliceval na postopek o priznanju krivde po sedaj veljavnem ZKP, in zapisalo, da te vzporednice v obravnavani zadevi ni mogoče potegniti, saj ne ZSKP, ki se ga je smelo uporabiti kot pravna pravila, ne Uredba, ki je veljala pred ZKND, nista poznala postopka o priznanju krivde, ZSKP pa je v 254. paragrafu predpisoval, da obtoženčevo priznanje, tudi kadar je popolno, ne razrešuje predsednika senata in sodišča dolžnosti zbirati nadaljnje dokaze. Vrhovno sodišče je zaključilo, da bi ob upoštevanju določb ZSKP in tudi Uredbe sodba morala vsebovati obrazložitev o vseh delih, tj. o vseh kaznivih ravnanjih iz krivdoreka, ki se nanašajo na predmet obtožbe in druge odločitve, ki jih je sodišče sprejelo v zvezi z obtožbo, in to ne glede na zapis na 33. strani sodbe, da je obtoženi Rupnik dejanja priznal, da pa v nekaterih točkah skuša zmanjšati svojo osebno krivdo. Vrhovno sodišče je zavzelo stališče, da morajo biti v sodbi obrazložena dejstva, ki so pomembna za uporabo določb materialnega in procesnega zakona; da mora biti obrazloženo, kako je sodišče doseglo svojo odločitev; da je pri presoji sodbe treba izhajati iz procesnih standardov, veljavnih v času sojenja; da je presoja možna glede temeljnih postopkovnih garancij obtožencu in da te niso dosegale tedanjih procesnih standardov in tako tudi niso bile v zadostni meri upoštevane, saj je bilo sodbo treba obrazložiti v vseh njenih delih. Vrhovno sodišče je sklenilo, da sodba armadnega sodišča v navedenih točkah ne vsebuje presoje zagovora in dokazov ter razlogov o odločilnih dejstvih in zakonskih znakih kaznivega dejanja, zaradi česar ni bila v skladu s tedanjimi pravnimi načeli, kar pomeni bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ki je terjala razveljavitev sodbe.
25.
Sodba armadnega sodišča, ki je bilo eno od vojaških sodišč tedanje Jugoslovanske armade, je bila izdana 30. 8. 1946,
v času veljavnosti
Zakona o ureditvi in pristojnosti vojaških sodišč v Jugoslovanski armadi (Uradni list Demokratske federativne Jugoslavije, št. 58/46 – v nadaljevanju ZUPVSJA
). Ta organizacijski predpis, razen 3. člena, da vojaška sodišča izrekajo svoje sodbe v imenu naroda, ne vsebuje pravil o sestavinah sodbe ali o sodbeni obrazložitvi.
V 33. členu določa, da po uveljavitvi tega zakona prenehajo veljati tako predpisi o ureditvi in pristojnosti vojaških sodišč kakor tudi vsi drugi predpisi, ki so v nasprotju
s tem zakonom.
Predhodni predpis, tj. Zakon o ureditvi in pristojnosti vojaških sodišč v Jugoslovanski vojski (Uradni list Demokratske federativne Jugoslavije, št. 65/45 – v nadaljevanju ZUPVSJV),
razen 2. člena, da vojaška sodišča izrekajo svoje razsodbe v imenu naroda, prav tako ne vsebuje določb o sestavinah sodbe ali o sodbeni obrazložitvi,
v 35. členu pa vsebuje pravilo, da z uveljavitvijo tega zakona prenehajo veljati tako predpisi Uredbe, ki določajo ustroj in pristojnost vojaških sodišč, kakor tudi vsi drugi predpisi, ki so v nasprotju s tem zakonom.
Pristojnost vojaškega sodišča za sojenje obtoženemu Rupniku in soobtožencem je bila določena s sklepom št. I Sod 117/46 z dne 8. 8. 1946, s katerim je pritožbeno sodišče na predlog vojaškega tožilca Jugoslovanske armade za pristojno določilo vojaško sodišče, za krajevno pristojno pa armadno sodišče.
26.
Z 28. členom Uredbe so bile predpisane sestavine sodbe vojaškega sodišča, vključno z obrazložitvijo sodbe:
"Člen 28
Sodbe se izrekajo: 'V imenu narodov Jugoslavije!'
Pismeno sestavljena sodba vojaškega sodišča korpusa in korpusne vojne oblasti mora vsebovati:
1. Naziv sodišča in imena vseh članov sodnega senata, zapisnikarja, tožilca, če sodeluje, obtoženca, branilca, če sodeluje, kraj in čas izreka sodbe in dejanje, zaradi katerega se obtoženec obtožuje.
2. Dispozitivni del sodbe, v katerem morajo biti točno navedeni osebni podatki obtoženca, dejanje, zaradi katerega ga sodišče proglaša za krivega, zakonita kvalifikacija dejanja kakor tudi kazen, ki se prisodi.
3. Obrazložitev sodbe, ki se mora ločiti od dispozitivnega dela sodbe. V obrazložitvi se morajo točno navesti dejstva, ki jih je sodišče ugotovilo, kakor tudi dokazna sredstva, ki so služila sodišču za pridobitev prepričanja o resničnosti dejstev, na primer obtoženčevo priznanje, izpovedbe prič (poimensko, katerih), listine, izvedenci itd. Posebno je treba obrazložiti, kateri razlogi so vodili sodišče pri oceni dokazov in odmeri kazni in očuvalnih odredb (obtožilne in olajšalne okolnosti).
Pismeno sestavljeno sodbo podpiše predsednik senata in zapisnikar."
27.
Ustavno sodišče se je v odločbi št. U-I-6/93 ukvarjalo z vprašanjem pristojnosti za izdajo Uredbe. Ugotovilo je, da jo je izdal Josip Broz Tito v svojstvu vrhovnega komandanta NOV in Partizanskih odredov Jugoslavije, čeprav je bil za njeno izdajo pristojen Antifašistični svet narodne osvoboditve Jugoslavije (v nadaljevanju AVNOJ), med dvema zasedanjema AVNOJ pa njegovo predsedstvo, ki se je sestajalo in opravljalo zakonodajno funkcijo tudi v vojnih razmerah. Ustavno sodišče je zapisalo, da je bila ta napaka Uredbe sanirana šele s tem, ko je Začasna ljudska skupščina Demokratske federativne Jugoslavije z dvema zakonoma Uredbo razveljavila in jo s tem priznala kot veljaven sestavni del dotedanjega pravnega reda. Ustavno sodišče je pojasnilo, da sta ta zakona bila ZUPVSJV, ki je začel veljati 31. 8. 1945 in je v 35. členu določal, da s tem dnem prenehajo veljati tiste določbe Uredbe, ki urejajo ustroj in pristojnost vojaških sodišč, in Zakon o kaznivih dejanjih zoper ljudstvo in državo (pravilno: proti narodu in državi) (Uradni list Demokratske federativne Jugoslavije, št. 66/45 – v nadaljevanju ZKND/45), ki je začel veljati 1. 9. 1945 in je v 20. členu določal, da z njegovo uveljavitvijo prenehajo veljati zakonski predpisi, ki nasprotujejo njegovim določbam. Ustavno sodišče je v navedeni odločbi zaključilo, da so Uredbo kot tako vseskozi priznavala tudi sodišča in vsi drugi državni organi, zaradi česar ni možno za nazaj zanikati regularnemu zakonodajnemu organu takratne države pravice, da je ob koncu izrednih vojnih in povojnih razmer in ob prehajanju države v bolj normalne razmere na prej omenjeni način saniral sporno Uredbo oziroma jo naknadno potrdil kot dotlej veljaven predpis in s tem tudi dotedanje delovanje vojaških sodišč, ki bi ga bilo v nasprotnem primeru treba v celoti razveljaviti oziroma šteti za protipravno.
[29]
28.
Ustavno sodišče skladno z ugotovitvami iz odločbe št. U-I-6/93 ugotavlja, da pravila o sestavinah pisnega odpravka sodbe vojaškega sodišča iz drugega odstavka 28. člena Uredbe ne sodijo med določbe, ki so prenehale veljati na podlagi predpisov iz 25. in 27. točke obrazložitve te odločbe, saj ne gre za pravila o ustroju in pristojnosti vojaških sodišč in tudi ne za pravila, ki bi nasprotovala določbam ZKND/45, ki je večinoma urejal materialno kazensko pravo, določb o sodbenih sestavinah pa v svojem procesnem delu ni vseboval. ZUPVSJV in ZUPVSJA sta malenkostno preuredila le snov iz prvega odstavka 28. člena Uredbe (poimenovanje nosilca suverenosti, v čigar imenu se izrekajo sodbe).
29.
To pomeni, da je bila Uredba v času sojenja armadnega sodišča veljavno procesno pravo, ki je urejalo obrazložitev kot sestavino sodbe vojaškega sodišča. Ker je bilo to vprašanje v Uredbi urejeno celovito in torej na tem področju ni obstajala pravna praznina, ki bi jo bilo treba zapolniti, ni podlage za uporabo pravil ZSKP.
30.
Uredba ne vsebuje pravila, ki bi sodišču kljub obtoženčevemu priznanju krivde nalagalo nadaljnje zbiranje dokazov ali bi kako drugače zmanjševalo pomen priznanja krivde.
Prav nasprotno, v 3. točki drugega odstavka 28. člena Uredbe je obtoženčevo priznanje krivde primeroma opredeljeno kot eno od dokaznih sredstev, s katerimi mora biti obrazložena presoja sodišča o ugotovitvi dejstev.
31.
Obrazložitev sodbe armadnega sodišča je sestavljena iz skupne obrazložitve na straneh 28–32, ki se nanaša na kazniva dejanja vseh šestih obtožencev, in iz nadaljnjih ločenih razlogov, ki se nanašajo na kazniva dejanja vsakega posameznega obtoženca posebej. Razlogi, ki se nanašajo zgolj na obtoženega Rupnika, so na straneh 33–35 sodbe in se začnejo z zapisom, da "[o]btoženi Rupnik priznava vsa v dispozitivu sodbe od 1 do 10 navedena kazniva dejanja, skuša pa v nekaterih točkah zmanjšati svojo osebno krivdo". Temu sledijo razlogi, ki se nanašajo na 2., 4., 7. in 8. točko izreka, v katerih je armadno sodišče povzelo obtoženčev zagovor in se opredelilo do njega. Ustavno sodišče ocenjuje, da je takšna obrazložitev skladna s pravili o obrazložitvi sodbe iz 3. točke drugega odstavka 28. člena Uredbe.
32.
V odločbi št. U-I-6/93 se je Ustavno sodišče ukvarjalo tudi z vprašanjem skladnosti Uredbe z Ustavo. Odločilo je, da se v Republiki Sloveniji ne uporabljajo tiste določbe Uredbe, ki so bile že v času nastanka in uporabe Uredbe v nasprotju s splošnimi, od civiliziranih narodov priznanimi pravnimi načeli in so tudi v nasprotju z Ustavo Republike Slovenije, zlasti elementi določb, ki
– so in kolikor so v konkretnih kazenskih postopkih bili uporabljeni kot gola inkriminacija statusa in se niso nanašali na določno opredeljena dejanja obtožencev;
– so in kolikor so v konkretnih kazenskih postopkih zaradi svoje premajhne določnosti bili podlaga za samovoljo takratnih sodišč;
– so omogočili sojenje za dejanja, storjena pred uveljavitvijo Uredbe, pa ta niso bila kazniva po splošnih, od civiliziranih narodov priznanih pravnih načelih.
33.
Ustavno sodišče ocenjuje, da citirana pravila Uredbe o obrazložitvi kot sestavini sodbe vojaškega sodišča niso problematična z vidika splošnih pravnih načel, ki so jih v času izdaje sodbe armadnega sodišča priznavali civilizirani narodi. Kot je Ustavno sodišče pojasnilo v odločbi št. U-I-6/93 (5. točka obrazložitve), je upoštevaje predmet urejanja in čas nastanka Uredbe kot merilo teh načel najustrezneje vzeti Sporazum o pregonu in kaznovanju glavnih vojnih hudodelcev evropske osi z dne 8. 8. 1945 (t. i. Londonski sporazum), katerega sestavni del je Statut Mednarodnega vojaškega sodišča (v nadaljevanju Statut).
[30]
V Statutu je bilo glede obrazloženosti sodbe predpisano le, da mora vsebovati nosilne razloge (prvi odstavek 26. člena).
[31]
S 13. členom Statuta je bilo določeno, da vojaško sodišče sprejme postopkovna pravila, ki ne smejo biti v nasprotju z določbami Statuta. Pravila, ki jih je Mednarodno vojaško sodišče sprejelo 29. 10. 1945 (v nadaljevanju Pravila),
[32]
ne vsebujejo določb o obrazložitvi sodbe.
[33]
Nobeden od navedenih dokumentov tudi ne vsebuje določb o postopku v primeru priznanja krivde.
34.
Pravila ZSKP, na katera se je sklicevalo Vrhovno sodišče, pri sojenju ne bi smela biti uporabljena, ker Uredba celovito ureja vprašanje obrazloženosti sodbe vojaškega sodišča. Uredba ne vsebuje pravila, ki bi sodišču kljub obtoženčevemu priznanju krivde nalagalo nadaljnje zbiranje dokazov ali bi kako drugače zmanjševalo pomen priznanja krivde. Prav nasprotno, v 3. točki drugega odstavka 28. člena Uredbe je obtoženčevo priznanje krivde primeroma opredeljeno kot eno od dokaznih sredstev, s katerimi mora biti obrazložena presoja sodišča o ugotovitvi dejstev. Obrazložitev sodbe armadnega sodišča je tako skladna s tedaj veljavnim procesnim predpisom in tedaj veljavnimi splošnimi, od civiliziranih narodov priznanimi pravnimi načeli, ki skupaj tvorijo upoštevno merilo presoje.
35.
Pri razlagi prava, po katerem je moralo armadno sodišče odločati, je namreč treba izhajati iz tedanjih razmer (
tempus regit actum
). Uredbi torej ni mogoče pripisati vsebine, ki bi ji jo morebiti pripisali danes, če bi se uporabljala kot veljavno pravo, temveč vsebino, ki ustreza takratnemu času in kontekstu (sojenje vojaškega sodišča leta 1946), pa tudi splošnim pravnim načelom, ki so jih v tistem času priznavali civilizirani narodi. To pomeni, da od armadnega sodišča po 79 letih ni mogoče zahtevati, da bi pri pisni izdelavi sodbe upoštevalo ves naknadni pravni razvoj, ki je privedel do sedanje prakse obsežnih
[34]
in podrobnih obrazložitev sodb rednih kazenskih sodišč. Ustavno sodišče zato zaključuje, da je odločitev Vrhovnega sodišča, ki temelji na stališču o nezadostni obrazloženosti sodbe armadnega sodišča, očitno napačna in pomeni kršitev prepovedi sodniške samovolje iz 22. člena Ustave. Vrhovno sodišče je s tako razveljavitvijo obsodilne sodbe zoper obtoženega Rupnika posredno poseglo tudi v dostojanstvo žrtev formacij, ki jih je organiziral, vodil in podpiral obtoženi Rupnik, in njihovih potomcev (glej 12. točko obrazložitve te odločbe).
36.
Ustavno sodišče je zato na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUstS razveljavilo izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča (1. točka izreka).
B. – III.
37.
Če Ustavno sodišče razveljavi ali odpravi posamični akt, lahko na podlagi prvega odstavka 60. člena ZUstS odloči tudi o sporni pravici oziroma svoboščini, če je to nujno zaradi odprave posledic, ki so na podlagi odpravljenega posamičnega akta že nastale, ali če to terja narava ustavne pravice oziroma svoboščine in če je na podlagi podatkov v spisu možno odločiti.
38.
Ustavno sodišče je to pooblastilo uporabilo že večkrat. V odločbi št. Up-383/11 z dne 18. 9. 2013 (Uradni list RS, št. 85/13, in OdlUS XX, 16) je povzelo svojo dosedanjo presojo, po kateri je pooblastilo uporabilo predvsem, ko je bilo iz razlogov, zaradi katerih je bila ugotovljena kršitev človekove pravice z razveljavljenimi sodbami, razvidno, da je ob spoštovanju te človekove pravice dopustno sprejeti prav nasprotno odločitev od tiste, ki so jo sprejela sodišča (28. točka obrazložitve). Ustavno sodišče je pogoje za uporabo pooblastila v citirani odločbi utemeljilo s časovnim vidikom – očitano kaznivo dejanje naj bi bilo storjeno že pred osmimi leti, vrnitev zadeve v novo odločanje pred pristojno sodišče pa bi za pritožnika pomenila po dolgem času nov začetek kazenskega postopka.
[35]
V drugih zadevah je Ustavno sodišče uporabo tega pooblastila utemeljevalo z dolgotrajnostjo postopkov pred rednimi sodišči, ki bi se v primeru vrnitve zadeve v novo odločanje v škodo pritožnikovih ustavnih pravic še dodatno zavlekli;
[36]
z dejstvom, da gre že za drugo odločanje v isti zadevi, pri čemer so od izdaje prvostopenjske sodne odločbe minila že skoraj štiri leta;
[37]
s kratkimi roki in zagotovitvijo učinkovitega uresničevanja volilne pravice vseh upravičencev;
[38]
s hudimi posledicami izpodbijanih odločitev sodišč za pritožnika (začetek stečajnega postopka);
[39]
z ugotovitvijo, da je pritožnik kot državljan Republike Slovenije že več let brez zagotovljene socialne varnosti, zakon, ki bi moral urediti pravice nekdanjih vojaških zavarovancev, pa še vedno ni sprejet;
[40]
z ugotovitvijo, da organ, ki je izdal izpodbijani akt, ne obstaja več;
[41]
z nujnostjo odločitve ob dejstvu, da je zaradi nezakonitih odločitev Sodnega sveta pritožnica brez zaposlitve in tudi brez dohodkov;
[42]
s stališčem, da je zavrnitev tožbenega zahtevka edina odločitev, ki je skladna s pravico do zasebnosti, zaradi česar vrnitev zadeve sodišču v novo sojenje ne bi bila smiselna;
[43]
z zagotovitvijo pravice do sojenja v razumnem roku in z dejstvom, da je Ustavno sodišče v tej zadevi odločalo že drugič, ter s potrebo po odstranitvi zastraševalnega učinka izpodbijane odločitve.
[44]
39.
Ustavno sodišče ugotavlja, da so tudi v predmetni zadevi podani izraziti časovni, predvsem pa vsebinski razlogi v prid uporabi pooblastila iz prvega odstavka 60. člena ZUstS. Kazniva dejanja obtoženega Rupnika segajo več kot 80 let v preteklost. Sodba armadnega sodišča je bila izdana pred 79 leti, zahteva za varstvo zakonitosti je bila vložena pred 12 leti, izpodbijana sodba Vrhovnega sodišča je bila izdana pred šestimi leti. Večina žrtev formacij, katerih organizacija, vodenje in podpiranje se očitajo obtoženemu Rupniku, in tudi njihovih neposrednih potomcev, je že umrla. V času odločanja Ustavnega sodišča o predmetni ustavni pritožbi je umrl že najmanj en pritožnik, ki je v zadevi št. Up-262/20 vložil ustavno pritožbo zoper isto sodbo Vrhovnega sodišča. Poleg tega zadeva po svojem bistvu odpira predvsem vprašanja (ustavno)pravne pravilnosti odločanja armadnega sodišča pred 79 leti, ki so posebnega zgodovinskega pomena in presegajo pomen konkretne zadeve, kar prav tako govori v prid uporabi omenjenega pooblastila.
40.
Z napadom sil osi na Kraljevino Jugoslavijo 6. aprila 1941 in njenim hitrim vojaškim porazom jugoslovanski del Slovenije (Dravska banovina) ni bil le okupiran, temveč tudi razkosan med tri okupatorje iz sosednjih držav, ki so nameravali izbrisati slovenski narod kot etnično skupnost, pri čemer so se razlikovali le glede časa in načina uresničitve tega namena.
[45]
Druga svetovna vojna je na Slovenskem vzpostavila prakso ostrega in močno razširjenega nasilja,
[46]
ki se je odrazilo v dejstvu, da sodi Slovenija primerjalno z evropskim prostorom glede izgub človeških življenj med drugo svetovno vojno in neposredno po njej s svojimi približno 98.000 smrtnimi žrtvami med visoko prizadeta območja.
[47]
V tej luči ima razveljavljena sodba armadnega sodišča poseben pomen, ki presega pomen običajne kazenske sodbe, saj je bila rezultat širšega in odmevnega kazenskega postopka zoper visoke poveljnike, funkcionarje in dostojanstvenike, ki so bili obtoženi vojnih zločinov v svojstvu okupatorja ali njegovih pomagačev.
[48]
Pri t. i. Rupnikovem procesu gre torej za postopek posebnega zgodovinskega pomena.
41.
Glede na časovni vidik zadeve ter zgodovinsko in simbolno mesto, ki ga je obtoženi Rupnik zavzemal v kontekstu druge svetovne vojne v Sloveniji, dokončna rešitev zadeve ni le v interesu strank ter še živečih žrtev in njihovih potomcev, v dostojanstvo katerih je bilo z razveljavljeno sodbo Vrhovnega sodišča poseženo, temveč je odločitev, s katero se okrutno zgodovinsko poglavje s kazenskopravnega vidika vsebinsko dokončno zaključi, tudi v javnem interesu. Vračanje zadeve Vrhovnemu sodišču ob jasnem pravnem in dejanskem stanju zadeve, kot izhaja iz listin v sodnem spisu, ne bi imelo pomena. Taka odločitev Ustavnega sodišča bi prispevala le k podaljševanju odločanja o zadevi in s tem k odmikanju dokončne odločitve v zadevi ter ohranjanju in poglabljanju razkola v družbi in vzbujanju nezaupanja v sodno oblast. Predvsem pa je pomembno, da v primeru vrnitve zadeve Vrhovnemu sodišču v novo odločanje pritožnik zaradi zakonske ureditve tega postopka v njem niti ne bi mogel sodelovati. Pritožnik bi bil torej, enako kot na začetku svoje poti z ustavno pritožbo, soočen z realno možnostjo, da bo – brez vsebinske presoje o krivdi obtoženega Rupnika in brez možnosti pritožnikove udeležbe v novem sojenju – prišlo do pravnomočne ustavitve kazenskega postopka zoper obtoženega Rupnika, torej prav do tiste posledice, ki jo je z vložitvijo ustavne pritožbe želel preprečiti. Takšna procesna odločitev, ki bi se odrazila v nastopu neizpodbojne domneve nedolžnosti (31. člen Ustave), bi pritožnikov uspeh z ustavno pritožbo povsem izvotlila.
42.
Ustavno sodišče v primeru vrnitve zadeve Vrhovnemu sodišču v novo sojenje pritožniku ne more zagotoviti pravice do udeležbe v postopku pred rednimi sodišči, ne da bi s tem zašlo v nasprotje z zahtevo po jasnosti in predvidljivosti pravil kazenskega postopka (primerjaj 1. člen ZKP v luči 23. člena Ustave). Poleg tega je treba upoštevati, da je zoper izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča ustavne pritožbe vložilo še 13 drugih pritožnikov, med katerimi so fizične osebe ter pravne osebe zasebnega in javnega prava (zadevi št. Up-247/20 in št. Up-262/20). Tako bi zagotovitev posebnega procesnega položaja le pritožniku lahko vodila v prikrajšanje pravic preostalih pritožnikov in njihovih pravnih naslednikov z vidika jamstva do enakega varstva pravic (22. člen Ustave). Takšna odločitev bi lahko porajala nove krivice in nove procesne zaplete tudi z vidika širšega neopredeljenega kroga oseb, ki bi se prepoznale kot potomci žrtev kaznivih dejanj obtoženega Rupnika.
43.
Ob upoštevanju navedenih okoliščin, torej časovnega vidika, zgodovinskega pomena zadeve, predvsem pa ureditve postopka pred rednimi sodišči, ki žrtvam in njihovim potomcem onemogoča sodelovanje in s tem varovanje svojih pravic, je nujno, da Ustavno sodišče na podlagi prvega odstavka 60. člena ZUstS odloči o sporni pravici. Za takšno odločitev ima vse potrebne podatke, dokončne odločitve pa tudi ne preprečuje narava obravnavanih vprašanj.
Kot je bilo že obrazloženo, gre v jedru za presojo (ustavno)pravne pravilnosti odločanja armadnega sodišča leta 1946 v luči upoštevnih nacionalnih in mednarodnopravnih standardov poštenega sojenja (po načelu
tempus regit actum
). Takšno presojo lahko v celoti opravi tudi Ustavno sodišče.
44.
Vrhovno sodišče je sodbo armadnega sodišča razveljavilo zaradi ocene o obstoju razloga za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti iz 2. točke prvega odstavka 420. člena ZKP, tj. zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP (sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih glede kaznivih dejanj obtoženega Rupnika, opisanih pod 1. in 3. točko, delno pod 7. točko ter pod 9. in 10. točko). Poleg obstoja tega razloga je ugotovilo še obstoj razloga iz 1. točke prvega odstavka 420. člena ZKP (kršitev kazenskega zakona v vprašanju, ali je dejanje, zaradi katerega se obtoženec preganja, kaznivo dejanje – glede 2. in 9. točke izreka). Vrhovno sodišče je številne druge zatrjevane kršitve obrazloženo zavrnilo. V 51. točki obrazložitve sodbe je glede 2. točke izreka obsodilne sodbe zapisalo, da ni presojalo navedb o bistveni kršitvi določb postopka, ker niso konkretizirani znaki predmetnega kaznivega dejanja, v 83. točki obrazložitve sodbe pa je pojasnilo, da glede na sprejeto odločitev (razveljavitev izpodbijane obsodilne sodbe) ni presojalo navedb glede (1) izreka stranske kazni zaplembe celotne imovine, (2) neobrazloženosti kazenskih sankcij in (3) odločbe sodišča druge stopnje. Ustavno sodišče sprejema razloge Vrhovnega sodišča, s katerimi je to zavrnilo zatrjevane kršitve, zato se je v nadaljevanju opredelilo do tistih zatrjevanih kršitev, o katerih Vrhovno sodišče ni presodilo, in do tistih, o katerih je Vrhovno sodišče presodilo, da so podane. Do očitkov o izostanku sodbenih razlogov glede kaznivih dejanj obtoženega Rupnika, opisanih pod 1., 3., 7., 9. in 10. točko krivdoreka sodbe armadnega sodišča, se Ustavno sodišče ni posebej opredelilo, ker je njihova neutemeljenost razvidna že iz dela B. – II. te odločbe.
45.
Vložnik zahteve za varstvo zakonitosti navaja, da je sodba glede 2. točke izreka za obtoženega Rupnika neobrazložena, s čimer uveljavlja razlog iz 2. točke prvega odstavka 420. člena ZKP, tj. bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP (v sodbi niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih). Vrhovni državni tožilec v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti navaja, da je obtoženi Rupnik to dejanje priznal, poleg tega pa je iz obrazložitve v drugem odstavku na 33. strani sodbe armadnega sodišča razvidno, da je sodišče obravnavalo zagovor obsojenega, ga pretehtalo in zavrnitev tudi obrazložilo, zaradi česar sodbi ni mogoče očitati, da nima razlogov.
46.
Obrazložitev predmetnega očitka v sodbi armadnega sodišča sestoji iz skupne obrazložitve na straneh 28–32 sodbe, ki se nanaša na kazniva dejanja vseh šestih obtožencev, in ločenih razlogov za obtoženega Rupnika na straneh 33–35, ki zajemajo najprej ugotovitev o priznanju krivde, ki se nanaša tudi na 2. točko izreka, nato pa še dodatne razloge, v katerih je armadno sodišče ob ugotovljenem poskusu zmanjševanja obtoženčeve krivde povzelo obtoženčev zagovor tudi glede 2. točke izreka in se opredelilo do njega (ti razlogi so povzeti v 59. točki obrazložitve te odločbe). Obrazložitev po presoji Ustavnega sodišča ustreza predhodno navedenim pravilom o obrazložitvi sodb iz 3. točke drugega odstavka 28. člena Uredbe. Zatrjevana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP zato ni podana.
47.
Vložnik zahteve za varstvo zakonitosti navaja, da je bil obtoženi Rupnik obsojen na zaplembo celotne imovine; da bi to kazen smelo armadno sodišče izreči le, če bi v sodbi konkretiziralo imovino; in da je izrek v tem delu nezakonit, ker sodišče te imovine ni konkretiziralo. Vložnik s tem uveljavlja razlog iz 2. točke prvega odstavka 420. člena ZKP, tj. bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP (nerazumljiv izrek sodbe). Vrhovni državni tožilec v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti navaja, da sodišču ni bilo treba specificirati, katero imovino je obtoženec imel, saj je izreklo zaplembo celotne imovine, torej odvzem vsega premoženja, ki ga je obtoženec v trenutku izreka sodbe imel, zaradi česar ni bilo dolžno ugotavljati, katero je to premoženje, temveč je bila to stvar izvršitve kazenske sodbe.
48.
S sodbo armadnega sodišča, ki se v krivdoreku med drugim sklicuje na 4. člen ZKND in na 1. člen ZVK, je bila obtoženemu Rupniku izrečena zaplemba celotne imovine. Z 9. točko 1. člena ZVK je bila kot ena od kazni, ki jih izrekajo civilna in vojaška sodišča, predpisana zaplemba imovine, s prvim odstavkom 4. člena ZKND pa je bilo predpisano, za katera kazniva dejanja se sme izreči ta kazen. ZKND, ZVK in Uredba, ki je s 16. členom predpisovala kazen konfiskacije imovine, niso vsebovali določb o opredelitvi predmeta zaplembe. To področje je urejal Zakon o zaplembi premoženja in o izvrševanju zaplembe (Uradni list Federativne ljudske republike Jugoslavije, št. 61/46 – v nadaljevanju ZZPIZ):
"7. člen
Če je izrečena kazen delne zaplembe, mora sodišče v sodbi natančno in podrobno označiti premoženje, ki naj se zapleni, ne zadošča pa naznačiti samo velikost deleža (polovico, tretjino i.t.d.) ali samo vrednost brez označitve predmetov."
49.
Iz citirane določbe ZZPIZ izhaja, da je bil podroben popis premoženja potreben v primeru delne zaplembe, kar
a contrario
pomeni, da specifikacija ni bila potrebna v primeru zaplembe celotnega premoženja. Ureditev ni problematična z vidika splošnih, od civiliziranih narodov priznanih pravnih načel, kajti ne s Statutom, ki je sestavni del Londonskega sporazuma, ne s Pravili vsebina izreka odvzema premoženja ni bila urejena, čeprav je Statut v 28. členu omogočal odvzem premoženja. Zatrjevana kršitev kazenskega zakona iz 1. točke prvega odstavka 420. člena ZKP zato ni podana.
50.
Vložnik navaja, da armadno sodišče ni navedlo razlogov o odmeri kazni, čeprav je izreklo in izvršilo smrtno kazen; da je obtoženemu Rupniku s tem odreklo temeljne človekove pravice; da je sodišče to pokazalo tudi s tem, da je bil usmrčen še pred izdajo sodbe, tj. 4. 9. 1946; in da na temeljno človekovo pravico do pritožbe obtoženi Rupnik ni mogel niti misliti, saj sodbe ni niti videl. Vložnik s tem uveljavlja razlog iz 2. točke prvega odstavka 420. člena ZKP, tj. bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP (sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih), ki naj bi se odrazila v kršitvi pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Vrhovni državni tožilec v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti navaja, da se ni mogoče strinjati z zahtevo, da armadno sodišče o kazni ni navedlo prav nobenih razlogov, ker so določeni razlogi vsebovani na 32. strani sodbe. Vrhovni državni tožilec navaja, da zahteva za varstvo zakonitosti ne utemelji, iz česa izhaja, da naj bi bil obtoženi Rupnik usmrčen že pred izdajo sodbe armadnega sodišča, saj je bil sklep pritožbenega sodišča izdan 1. 9. 1946, sodba armadnega sodišča 30. 8. 1946, obtoženec pa je bil ustreljen 4. 9. 1946.
51.
S prvim odstavkom 4. člena ZKND je bilo predpisano:
"Dejanja iz 3. člena tega zakona, izvzemši dejanja iz 14. točke, se kaznujejo z odvzemom prostosti s prisilnim delom najmanj treh let, z zaplembo imovine in izgubo političnih in posameznih državljanskih pravic, ob posebno obteževalnih okoliščinah pa s smrtno kaznijo."
52.
Kot navaja vrhovni državni tožilec v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti, ne drži trditev, da sodba o kazni ne vsebuje prav nobenih razlogov. Armadno sodišče je namreč na strani 32 sodbe zapisalo, da je obtoženi Rupnik s svojim zločinskim delovanjem pokazal, da spada "med zločince, katerim ni mesta v človeški družbi", pa tudi: "Slovenski narod preko svojega ljudskega sodišča mora izločiti iz svoje srede zločinske propalice, ki so brezvestno pripravljeni izvršiti najostudnejše zločine." Ob navezavi na predhodno besedilo na isti strani sodbe, da so "protiljudski izdajalci" "z bratomornim klanjem povzročili ogromno žrtev najboljših sinov in hčera našega naroda", da "za to prelito kri" odgovarjajo tudi Rupnik, Vizjak in Hacin, "ki so v okupatorskem upravnem, policijskem in vojaškem aparatu te zločine izvrševali", in da "so vsi izdajalci objektivno služili okupatorju, slabili vojne napore Jugoslavije in s tem prizadejali ogromno škodo tudi splošni zavezniški borbi proti fašističnim razbojnikom", ob navezavi na nadaljnje besedilo na strani 33 sodbe, da je najhujše za vsak narod, "če ga vodijo ljudje Krekovega in Rožmanovega kova, ki se proti narodu opirajo na take izmečke, kot so Rupnik, Vizjak in Hacin, in ki so pri tem dajali značaj zakonite oblasti, take oblasti, kot jo je predstavljal hitlerjevski krvnik Rösener", ter upoštevaje zapis na strani 45 sodbe, da je sodišče "pri izrekanju kazni upoštevalo pri vseh obtožencih kot obtežilno okolnost težke posledice njihovih kaznivih dejanj", po oceni Ustavnega sodišča ni mogoče govoriti o neobrazloženosti izrečene kazni v smislu izostanka razlogov o posebnih obteževalnih okoliščinah, s katerimi je bil v času sojenja armadnega sodišča pogojen izrek smrtne kazni. Vložnikove navedbe, da je bil obtoženi Rupnik usmrčen, še preden se je seznanil s sodbo in se pritožil zoper njo, niso podprte z vsebino kazenskega spisa, iz katerega je razvidno, da je po izreku in izdaji pisnega odpravka sodbe armadnega sodišča zagovornik obtoženega Rupnika vložil pritožbo, ki jo je pritožbeno sodišče s sklepom zavrnilo še pred zatrjevanim dnem usmrtitve obtoženega Rupnika. Zatrjevana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP zato ni podana.
53.
Vložnik navaja, da je pritožbeno sodišče izdalo le formalno kolektivno odločbo, ne da bi odgovorilo na konkretne ugovore, ki jih niti ne omenja; da gre za pavšalno zavrnitev pritožbe kar s sklepom in da v sklepu ni navedena sestava sodišča, zaradi česar ni izkazana zakonska sestava sodišča. Vložnik s tem uveljavlja razlog iz 3. točke prvega odstavka 420. člena ZKP (druge kršitve določb kazenskega postopka, če so te kršitve vplivale na zakonitost sodne odločbe), t. i. relativno bistvene kršitve določb kazenskega postopka. Vrhovni državni tožilec v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti navaja, da pri neizkazanosti sodnikov, ki so sestavljali pritožbeno sodišče, ne gre za takšno kršitev, ki bi pomenila nezakonitost kazenskega postopka, in da čeprav je sodba pritožbenega sodišča skopa in ne omenja posameznih pritožbenih ugovorov, to samo po sebi še ne pomeni, da je bila odločitev zgolj formalna.
54.
ZUPVSJA, ZUPVSJV in Uredba vsebine odločbe pritožbenega sodišča niso predpisovali niti je ni predpisovala predhodno veljavna Uredba o ureditvi in pristojnosti vojaških sodišč,
[49]
ki jo je 29. 12. 1942 izdal Glavni štab NOV in Partizanskih odredov Jugoslavije in je bila razveljavljena s 33. členom navedene Uredbe (v nadaljevanju Uredba/42). Tudi ZSKP o tem vprašanju ni imel posebne določbe.
55.
Ne glede na navedeno Ustavno sodišče ugotavlja, da zatrjevana kršitev ni podana. Pritožbeno sodišče ni izdalo le formalne odločbe s pavšalno zavrnitvijo ugovorov. Pritožbeno sodišče je zapisalo, da pritožniki ne uveljavljajo dejstev in okoliščin, ki ne bi bile predmet presoje armadnega sodišča in ki bi lahko vplivale na ugotovljeno dejansko stanje ali na izrečeno kazen; da je armadno sodišče pravilno ugotovilo obstoj kaznivih dejanj in krivde obdolžencev; da je zato, upoštevaje težo in mnogoternost dejanj in njihove težke posledice, kazni pravilno odmerilo in da je zaradi tega pritožbeno sodišče v celoti potrdilo sodbo armadnega sodišča, sprejemajoč njene razloge in posebno obteževalne okoliščine, ki pogojujejo smrtne kazni za Rupnika, Rösnerja in Hacina (glede nekaterih pritožnikov pa je izpodbijano sodbo spremenilo – dvema pritožnikoma je izreklo dodatno kazen izgube državljanstva, trem pritožnikom je znižalo izrečeno kazen izgube političnih in državljanskih pravic). Ta obrazložitev je po oceni Ustavnega sodišča po naravi stvari zadostna, glede na to, da je obtoženi Rupnik v pritožbi uveljavljal le "splošne zakonite prekršitve" in jih utemeljil z navedbami, da je ves dejanski stan v spisih; da je v njih pojasnjena njegova vloga v dobi okupacije in da naj se ta točno prouči in se tako najde njegova krivda in kazenskopravna odgovornost in tej odgovarjajoča kazen. Vložnik zahteve za varstvo zakonitosti pa tudi ne pojasni, katere konkretne ugovore bi moralo pritožbeno sodišče omeniti in odgovoriti nanje. Zato zatrjevana kršitev iz 3. točke prvega odstavka 420. člena ZKP ni podana.
56.
S 391. členom ZKP je kot oblika odločbe pritožbenega sodišča, s katero se zavrne neutemeljena pritožba, določena sodba. Ne da bi se spuščalo v normativno ureditev tega vprašanja v času odločanja pritožbenega sodišča, Ustavno sodišče zaključuje, da očitek kršitve iz 3. točke prvega odstavka 420. člena ZKP ni utemeljen že zato, ker vložnik zahteve za varstvo zakonitosti ne pojasni, kako naj bi zavrnitev pravnega sredstva s sklepom namesto s sodbo vplivala na zakonitost te odločitve, zaradi česar zatrjevane kršitve ni mogoče preizkusiti. Kršitev iz 3. točke 420. člena ZKP je namreč podana le, če je vplivala na zakonitosti sodne odločbe.
57.
Ustavno sodišče ugotavlja, da sklep pritožbenega sodišča ne vsebuje zapisa o imenih vseh članov sodnega senata, ki bi ga glede na 1. točko drugega odstavka 28. člena Uredbe moral vsebovati, upoštevaje dejstvo, da je bilo s prvim odstavkom 24. člena ZUPVSJA predpisano, da vojaška sodišča sodijo v senatih, ki so sestavljeni iz predsednika ali njegovega namestnika in dveh sodnikov. Sodobna procesna teorija navaja, da je treba pisno izdelano sodbo v pritožbenem postopku razveljaviti, če nima obveznih sestavin,
[50]
da pa to ne velja za napake glede podatkov iz drugega odstavka 364. člena ZKP, ki se zahtevajo v uvodu pisne sodbe (med drugim ime in priimek predsednika in članov senata), in da te napake ne morejo biti podlaga za izpodbijanje sodbe s pritožbo, temveč jih je treba popraviti s posebnim sklepom iz prvega odstavka 365. člena ZKP.
[51]
S to določbo je predpisano, da pomote v imenih in številkah ter druge očitne pisne in računske pomote, pomanjkljivosti glede oblike in neskladnosti pisno izdelane sodbe z izvirnikom popravi s posebnim sklepom predsednik senata na zahtevo strank ali po uradni dolžnosti. Teorija pri komentarju tega člena navaja, da formalne napake in pomanjkljivosti v pisno izdelani sodbi niso samo napačno zapisana imena, datumi, členi zakonov, zneski, posamezne besede in podobno, temveč tudi tisto, kar je bilo pomotoma izpuščeno.
[52]
Celo po sedanji ureditvi torej izostanek navedbe sestave senata ne pomeni bistvene kršitve določb kazenskega postopka, temveč formalno pomanjkljivost, ki se odpravi s popravnim sklepom.
58.
ZUPVSJA, ZUPVSJV in Uredba ter Uredba/42 instituta popravnega sklepa niso urejali. Ta institut je bil predpisan z 294. paragrafom ZSKP:
"§ 294
Pogreške v imenih in številkah kakor tudi druge očividne pismene in računske pogreške, nedostatke v obliki in nesoglasnost prepisa sodbe z izvirnikom mora popraviti sodišče, pri katerem so se dogodili ti pogreški, ki pa se ne tičejo točk, navedenih v § 281., št. 1. do 3., vsak čas na zahtevek strank ali po službeni dolžnosti. Popravki se dodado na koncu sodbe tako v izvirniku kakor tudi v vseh prepisih. Zoper odločbo, s katero se zavrača zahteva stranke, naj se prepis sodbe popravi, ni nikakršnega pravnega sredstva."
59.
Izjema iz 1. do 3. točke 281. paragrafa ZSKP se nanaša na določene dele krivdoreka
[53]
in ne na identifikacijske podatke sodnikov, ki so bili kot sestavina pisnega odpravka sodbe predpisani s 1. točko 292. paragrafa ZSKP.
[54]
To pomeni, da je šlo pri izostanku navedbe sestave senata za pomanjkljivost, ki se odpravi s popravnim sklepom, tudi po citirani predvojni ureditvi.
60.
Z 2. členom Odloka o odpravi in razveljavljenju vseh pravnih predpisov, izdanih med okupacijo po okupatorjih in njihovih pomagačih; o veljavnosti odločb, izdanih v tej dobi; o odpravi pravnih predpisov, ki so veljali v trenutku okupacije po sovražniku (Uradni list Demokratske federativne Jugoslavije, št. 4/45 – v nadaljevanju Odlok), ki je bil potrjen z Zakonom o potrditvi in spremembah Odloka (Uradni list Federativne ljudske republike Jugoslavije, št. 86/46), je bilo predpisano:
"Člen 2
Pravni predpisi (zakoni, uredbe, naredbe, pravilniki itd.), ki so veljali v trenutku okupacije po sovražnikih (pred 6. aprilom 1941), se odpravljajo, kolikor nasprotujejo pridobitvam narodno osvobodilne borbe, ter deklaracijam in odlokom Protifašističnega sveta narodne osvoboditve Jugoslavije in deželnih protifašističnih predstavniških zborov posameznih federalnih enot ter njih predsedništev, kakor tudi pravnim predpisom, izdanim po Nacionalnem komitetu osvoboditve Jugoslavije in njegovih poverjeništvih ter po vladah in posameznih poverjeništvih federalnih enot."
61.
Po oceni Ustavnega sodišča pravila ZSKP o popravnem sklepu glede na svojo tehnično naravo ne nasprotujejo navedenim pridobitvam, deklaracijam in odlokom ter niso problematična z vidika splošnih, od civiliziranih narodov priznanih pravnih načel, saj Statut, ki je sestavni del Londonskega sporazuma, pravnih sredstev obtožencem sploh ni omogočil. Za uporabo povzetih pravil ZSKP o popravnem sklepu ob izdaji sklepa pritožbenega sodišča torej ni bilo ovir.
62.
Obravnavana pomanjkljivost sklepa pritožbenega sodišča pomeni kršitev določb kazenskega postopka, saj bi sklep moral vsebovati imena vseh članov sodnega senata. Vendar ta kršitev, ki je bila odpravljiva z institutom popravnega sklepa, ni bistvena, saj glede na svojo naravo ni vplivala na zakonitost izpodbijane sodne odločbe, vložnik pa tudi ne navaja, da sestave senata sploh ne bi bilo mogoče dognati (npr. iz posvetovalnih zapisnikov) ali da je bila izdaja popravnega sklepa neuspešno predlagana. Zatrjevana kršitev iz 3. točke prvega odstavka 420. člena ZKP zato ni podana.
63.
V nadaljevanju se bo Ustavno sodišče opredelilo še do tistih trditev iz zahteve za varstvo zakonitosti, za katere je Vrhovno sodišče presodilo, da so utemeljene. Gre za trditve, s katerimi vložnik uveljavlja razlog iz 1. točke prvega odstavka 420. člena ZKP (kršitev kazenskega zakona v vprašanju, ali je dejanje, zaradi katerega se obtoženec preganja, kaznivo dejanje).
64.
Vložnik navaja, da opis dejanja pod 2. točko izreka ne vsebuje zakonskih znakov kaznivega dejanja, saj zajema le sodelovanje z italijanskimi vojaškimi in civilnimi oblastmi, kar je splošen pojem velikega obsega, ki seže od pravno obveznega preko taktičnega do prepovedanega sodelovanja z okupatorjem. Vrhovni državni tožilec v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti navaja,
da očitek v 2. točki res ne opisuje narave obtoženčevega aktivnega sodelovanja z italijanskimi oblastmi, vendar pa je ob obravnavi izreka kot celote mogoče dovolj določno zaključiti, za kakšno vrsto sodelovanja je šlo; da so že v 2. točki navedeni vojaški poveljniki, komisar ter oficirji in člani obveščevalnih služb; da že same funkcije oseb, s katerimi je sodeloval, predvsem člani obveščevalnih služb, kažejo na to, da ni moglo iti zgolj za obvezno sodelovanje v skladu z mednarodnim vojnim pravom, ki je bilo splošno sprejeto v tistem času; da je ob upoštevanju nadaljnjih točk izreka (od 3. do 10.), ki sodelovanje podrobneje opredeljujejo kot vzpostavljanje vojaških formacij, represivnega aparata, propagiranja fašizma itd., povsem jasno, na kakšno vrsto sodelovanja in s kom se nanaša očitek v 2. točki; da je tako mogoče zaključiti, da so s takšnim skupnim opisom izpolnjeni zakonski znaki iz 3. in 4. točke 3. člena ZKND, in sicer je obsojeni s tem v času sovražnikove okupacije deloval vsaj kot pomagač pri dejanjih prisilnega izseljevanja ali odvajanja prebivalstva Jugoslavije v koncentracijska taborišča, v internacijo ali na prisilna dela in pri dejanjih prisilnega raznarodovanja ter da je v času vojne organiziral in vabil druge, naj vstopijo, ali je sam vstopil v oborožene vojaške formacije, sestavljene iz jugoslovanskih državljanov z namenom podpiranja sovražnika ali skupne borbe z njim zoper svojo domovino, in da se je pokoraval njihovim odredbam.
Vrhovno sodišče je presodilo, da niti ob povezavi opisa dejanja z drugimi ravnanji iz nadaljnjih točk sodbe ni mogoče iz skopega opisa izluščiti znakov kaznivega dejanja, in zapisalo, da se strinja z vložnikom, da je sodelovanje z italijanskimi vojaškimi in civilnimi oblastmi le z navedbo imen določenih komandantov, generalov in članov obveščevalne službe presplošno in premalo konkretizirano.
65.
V 2. točki izreka sodbe armadnega sodišča za obtoženega Rupnika je vsebovan očitek, da je slednji "takoj po prihodu v Ljubljano v mesecu maju 1941 pričel aktivno sodelovati z italijanskimi vojaškimi in civilnimi oblastmi, zlasti s komandantom XI. Corpo d'Armata generalom Robottijem, komandantom 'Sardenske divizije grenadirjev' generalom Orlandom, Visokim komisarjem Graziolijem, članom italijanske obveščevalne službe OVRE Gino Tornarijem, z oficirji obveščevalne službe pri XI. Corpo d'Armata in drugimi".
66.
V ločenih razlogih za obtoženega Rupnika na 33. strani sodbe je naslednja obrazložitev 2. točke izreka: "Pod točko 2 dispozitiva te sodbe smatra sodišče, da ni omalovaževati takojšnjega sodelovanja obtoženca z italijanskimi vojaškimi in civilnimi oblastmi. To sodelovanje se je zlasti kazalo v tem, da je obtoženec v prvih mesecih okupacije, da si ga je vezala oficirska prisega, tolmačil članom italijanske obveščevalne službe, polkovniku Gino Tornariju predložene načrte utrjene linije jugoslovanske vojske na odseku italijanske fronte. Obtoženec se sicer zagovarja, da obča pravila napada in obrambe niso nikaka tajna in da se celo javno tiskajo. V tem primeru pa ni šlo le za neko obče ali načelno razlaganje vojaških norm, katerega pouka Italijana kot oficirja nista potrebovala, ampak za popolno konkretno tolmačenje te utrjene linije."
67.
Po stališčih Vrhovnega sodišča v izpodbijani sodbi vsa dejanja po 3. členu ZKND, opisana v 1. do 14. točki tega člena, pomenijo kazniva dejanja zoper narod in državo, saj za storilca kaznivega dejanja iz 2. člena ZKND velja zlasti tisti, ki stori dejanja, inkriminirana v 1. do 14. točki 3. člena ZKND. Vrhovno sodišče je pojasnilo, da je ravnanje obtoženega Rupnika v konkretnem delu opisano kot sodelovanje z okupacijskimi oblastmi (italijanskimi in kasneje nemškimi tako na političnem kot na vojaškem področju); da dejanja presegajo običajno sodelovanje z okupatorjem, saj gre za ravnanja, ki merijo na rušenje državne oziroma ustavne ureditve; da imajo dejanja (kolikor so dovolj konkretizirana, da jih je mogoče označiti kot kazniva ravnanja iz 3. člena ZKND) poleg elementov dejanja po 4. točki 3. člena ZKND tudi elemente po 6. točki 3. člena ZKND, ki je določala, da za storilca kaznivega dejanja iz 2. člena ZKND velja zlasti, kdor v času vojne in sovražne okupacije vstopi v politično sodelovanje s sovražnikom ali gre v njegovo službo in mu pomaga pri izvajanju rekvizicije, odvzemanju hrane in drugih dobrin ali pri izvajanju kakršnihkoli prisilnih ukrepov proti prebivalstvu; da ravnanje po tej točki sicer ni pravno opredeljeno v sodbi, vendar pa pomanjkljivost sodbe pri pravni opredelitvi ne pomeni okoliščine, ki bi pomenila bistveno kršitev določb kazenskega postopka, saj ne gre za odločilna dejstva, ampak za uporabo prava (43. točka obrazložitve).
Vrhovno sodišče je pojasnilo svojo prakso, po kateri ZKND, ki vsebuje določene zakonske znake, ki med drugo svetovno vojno še niso obstajali, npr. Federativna ljudska republika Jugoslavija (40. točka obrazložitve), obsega tudi ravnanja, izvršena med drugo svetovno vojno, čeprav je bil uveljavljen kasneje (42. točka obrazložitve).
Vrhovno sodišče je zavzelo tudi stališče, da je celotno ravnanje obtoženega Rupnika opisano kot kaznivo dejanje, ki zajema različne izvršitvene oblike njegovega ravnanja, opredeljene po 3., 4. in 7. točki (Vrhovno sodišče je na tem mestu zapisalo: bolj pravilno 6.) 3. člena ZKND v zvezi z 2. členom ZKND; da je tudi v sodbi št. I Ips 51/2006 Vrhovno sodišče zavzelo stališče, da je pri presoji vprašanja, ali so v izreku pravnomočne sodbe vsebovani bistveni zakonski znaki obsojencu očitanega kaznivega dejanja, treba izhajati iz opisa posameznih ravnanj kot celote in njihove medsebojne povezanosti (upoštevaje tudi uvodni del); da je dejanje torej opisano kot dejanje z različnimi izvršitvenimi oblikami, ki zajemajo posamezne inkriminacije, navedene v 3. členu ZKND, ki zasledujejo isti namen; da gre za dejanje, storjeno v daljšem časovnem razdobju, in je treba upoštevati kot čas izvršitve kaznivega dejanja celotno obdobje, v katerem je trajalo izvrševanje kaznivega dejanja, tako kot pri trajnih oziroma trajajočih kaznivih dejanjih; in da pri teh dejanjih velja pravilo, da je kaznivo dejanje storjeno (dokončano), ko je storjeno zadnje dejanje, ki sodi v sestavo kaznivega dejanja (45. točka obrazložitve). Ustavno sodišče se s temi stališči strinja.
68.
Ustavno sodišče ocenjuje, da je opis dejanja v 2. točki izreka za obtoženega Rupnika razmeroma skop, da pa so znaki kaznivega dejanja iz 2. člena ZKND vsebovani v celoti, ki jo tvorita 2. točka izreka in njena obrazložitev na strani 33 sodbe. Iz te celote je razviden očitek, da je obtoženi Rupnik polkovniku italijanske obveščevalne službe predložil načrte utrjene linije jugoslovanske vojske na odseku italijanske fronte. Ta očitek pomeni konkretizacijo zakonskega dejanskega stanu kaznivega dejanja zoper narod in državo iz 2. člena ZKND, saj gre za sodelovanje z italijanskimi okupacijskimi oblastmi, ki presega običajno sodelovanje z okupatorjem, ker meri na rušenje državne oziroma ustavne ureditve in vsebuje elemente več točk 3. člena ZKND, npr. 2.,
[55]
5.,
[56]
10.
[57]
in 11. točke.
[58]
69.
Z 2. in 3. točko 28. člena Uredbe je bilo med drugim predpisano, da se mora obrazložitev sodbe ločiti od dispozitivnega dela sodbe in da mora biti v dispozitivnem delu sodbe točno navedeno dejanje, zaradi katerega sodišče obtoženca proglaša za krivega. Vendar je treba upoštevati, da pravilo, po katerem morajo biti zakonski znaki kaznivega dejanja v celoti konkretizirani že v izreku sodbe, celo po aktualni sodni praksi ni absolutno. Vrhovno sodišče je že nekajkrat presodilo, da tvori opis kaznivega dejanja v izreku sodbe z razlogi sodbe celoto, kar pomeni, da lahko pomanjkljivost izreka zadovoljivo odpravlja obrazložitev pravnomočne sodbe, razumevanje opisa kaznivega dejanja v povezavi z razlogi sodbe pa ne prebija načela zakonitosti v smislu določnosti opisa.
[59]
Iz presoje Ustavnega sodišča izhaja, da takšno stališče ni v neskladju z Ustavo. Vprašanje sodbene umeščenosti opisa konkretnega dejanskega stanu namreč ni ustavnopravno vprašanje, temveč le vprašanje pravilne razlage kazenskega procesnega prava – četudi bi izrek sodbe vseboval zgolj ugotovitev, da je posameznik storil določeno kaznivo dejanje, in izrek kazni, celoten opis kaznivega dejanja pa bi bil zajet v obrazložitvi sodbe, to ne bi bilo ustavnopravno pomembno, ker Ustava ne narekuje strukture kazenske obsodilne sodbe.
[60]
Predvsem pa je, kot je bilo že pojasnjeno, pri razlagi Uredbe treba izhajati iz razmer in standardov v času odločanja armadnega sodišča leta 1946 (
tempus regit actum
). Ustavno sodišče zato zaključuje, da armadno sodišče s tem, ko konkretnega dejanskega stanu iz 2. točke izreka za obtoženega Rupnika ni v celoti umestilo v izrek, temveč deloma v obrazložitev sodbe, ni prekršilo kazenskega zakona, zaradi česar kršitev iz 1. točke prvega odstavka 420. člena ZKP ni podana.
70.
Vložnik navaja, da je opis dejanja pod 9. točko izreka povsem nedoločen in posplošen, brez opisa, za kateri odred gre ter kdaj in kako je bil organiziran; da ni jasno, zakaj je dajanje pomoči takemu odredu vojni zločin; da manjkajo podrobnosti o dejanjih odredov in o pomoči obtoženega Rupnika in da so bili Mihailovićevi odredi del zakonite Jugoslovanske vojske v domovini. Vrhovni državni tožilec v odgovoru navaja, da je opis precej splošen, da pa je treba upoštevati, da je bilo tedaj splošno znano, kateri je "Gorenjski četniški odred" in kaj je "Mihajlovičev četniški odred"; da je treba izrek brati kot celoto in da je treba očitek iz 9. točke izreka, ki se nanaša na obtoženega Rupnika, presojati skupaj z opisom dejanja obsojenega Rösenerja v 8. točki izreka, ki se nanaša nanj; da je tam dovolj natančno in konkretizirano, da je Rösener z denarjem, orožjem in oskrbo podpiral Mihailovićeve četnike, črnorokca Janeza Marna, četniški odred na Notranjskem itd.; da je ob opisu, da je Nemčija te skupine materialno podpirala, tudi očitek, da je prav tako ravnal obtoženi Rupnik, dovolj konkretiziran. Vrhovno sodišče je presodilo, da je opis dejanja pod 9. točko izreka preveč posplošen in nedoločen, da bi ga bilo mogoče opredeliti kot kaznivo dejanje. Podrobnejših razlogov za to stališče ni podalo.
71.
Točka 9 izreka sestoji iz očitka, da je obtoženi Rupnik dajal materialno podporo po Nemcih organiziranemu četniškemu odredu Draže Mihailovića in predvsem tako imenovanemu Gorenjskemu četniškemu odredu, ki ga je vodil Janez Maren - Črtomir. V 8. točki izreka za obsojenega Ervina Rösenerja je opisano, da je ta z denarjem, orožjem in oskrbo podpiral Mihailovićeve četnike, podpolkovnika Prezlja, črnorokca Janeza Marna na Dolenjskem, Jožeta Sajeta in njegov četniški odred na Notranjskem ter izdajalca Zmagoslava in njegove četnike na Štajerskem, ki so na slovenskem ozemlju izvajali največji terorizem in banditizem. Na 24. strani sodbe so četniki Draže Mihailovića in organizacija Črna roka umeščeni na seznam okupatorjevih oboroženih sil in terorističnih organizacij bele in plave garde, za katere je opisano, da so izvršile nad slovenskim ljudstvom zločine, za katere so obtoženi Rupnik in drugi "neposredno krivi kot organizatorji, voditelji, naredbodavci, izvrševalci in nasnovatelji […], bodisi direktno bodisi preko svoje propagande." Na 25. strani sodbe je primeroma opisano, da so četniki Draže Mihailovića, ki jim je načeloval major Novak, pod vodstvom kapetana Koprivice, poročnika Strniše in kurata Malovrha v poletju 1943 na Dolenjskem pobili več oseb, med njimi Pongerčarja na Trebelnem.
72.
Kdo so bili četniki in črnorokci, je bilo in je še splošno znano. Četnik je bil pripadnik protipartizanskih oboroženih enot Draže Mihailovića,
[61]
Črna roka pa teroristična skupina na Slovenskem, ki je na skrivaj pobijala pripadnike Osvobodilne fronte.
[62]
Povezava notornih dejstev z opisi dejanj iz prejšnje točke obrazložitve te odločbe po mnenju Ustavnega sodišča zadošča za sklep, da je v krivdoreku sodbe armadnega sodišča konkretizirano kaznivo dejanje iz prvega dela 3. točke 3. člena ZKND.
[63]
Z opisom ravnanja je, upoštevaje namen ravnanja obtoženega Rupnika, ki je opisan v uvodnem delu in se nanaša na več obtožencev (da so v času veličastne borbe narodov Jugoslavije od leta 1941 do leta 1945 proti hitlerjevski Nemčiji, fašistični Italiji in njihovim satelitom vstopili in v vsej dobi vojne in sovražne okupacije politično in vojaško sodelovali z okupatorji v cilju, da bi zatrli borbo narodov Jugoslavije in slovenskega naroda in pomagali okupatorju z namenom, da bi z njegovo pomočjo vzpostavili režim protiljudske diktature in nacionalnega zatiranja, ter so na ta način v najusodnejših letih v zgodovini narodov Jugoslavije izvršili izdajstvo naroda in domovine), konkretizirana vloga obtoženega Rupnika kot pomagača pri zločinih formacij, ki jih je materialno podpiral. Poleg tega opisano ravnanje ustreza tudi zakonskim dejanskim stanovom iz 7. točke 3. člena ZKND,
[64]
iz 8. točke 3. člena ZKND
[65]
in iz 14. točke 3. člena ZKND.
[66]
Zato zatrjevana kršitev kazenskega zakona iz 1. točke prvega odstavka 420. člena ZKP ni podana.
73.
Ustavno sodišče je ugotovilo, da kršitve iz 1., 2. in 3. točke prvega odstavka 420. člena ZKP, ki jih uveljavlja vložnik zahteve za varstvo zakonitosti, niso podane, zato je zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti (2. točka izreka).
B. – IV.
74.
Iz predhodno pojasnjenih razlogov Ustavno sodišče ocenjuje, da stališča, s katerimi se je nasprotni udeleženec izjavil o ustavni pritožbi (povzeta v 4. točki obrazložitve te odločbe), niso utemeljena, ni pa presojalo očitka, da obtoženemu Rupniku ne bi smelo soditi vojaško sodišče, ker tega očitka nasprotni udeleženec ni uveljavljal v zahtevi za varstvo zakonitosti.
B. – V.
75.
Ustavno sodišče je razveljavilo izpodbijano sodbo, s katero je Vrhovno sodišče razveljavilo pravnomočno obsodilno sodbo armadnega sodišča, in zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti. S tem je odpadla pravna podlaga za vrnitev zadeve sodišču prve stopnje in izvedbo novega sojenja. Zato je bilo treba na podlagi 40. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena ZUstS razveljaviti tudi sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani št. VII K 3425/2014 z dne 25. 9. 2020, s katerim je to sodišče na podlagi 139. člena ZKP ustavilo postopek zoper obtoženega Rupnika (3. točka izreka).
76.
Poleg tega se je z razveljavitvijo izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča vzpostavilo stanje, kakršno je bilo pred izdajo te sodbe, tj. stanje pravnomočne obsojenosti obtoženega Rupnika po sodbi Vojaškega sodišča IV. armade št. I Sod 117/46 z dne 30. 8. 1946 v zvezi s sklepom Vrhovnega sodišča Jugoslovanske armade št. II Sod 882/46 z dne 1. 9. 1946. Dejstvo, da se razveljavitev razveljavitvene sodne odločbe odrazi v ponovni uveljavitvi razveljavljene sodne odločbe, izhaja iz formalne logike in sistema ter namena pravnih sredstev, ki je v odpravljanju napak pri sodnem odločanju.
[67]
Drugačen je položaj pri presoji skladnosti predpisov z drugimi predpisi in Ustavo, zato je Ustavno sodišče na tem področju zavzelo drugačna stališča, iz katerih je razvidno, da se razveljavitev predpisa ne odrazi v ponovni uveljavitvi predhodnega predpisa.
[68]
77.
Opisanega učinka razveljavitve razveljavitvene sodne odločbe ne more ovirati niti domneva nedolžnosti iz 27. člena Ustave, ki se je vzpostavila z razveljavitvijo pravnomočne obsodilne sodbe.
[69]
Neizpodbojna in absolutno učinkujoča domneva nedolžnosti se namreč vzpostavi le v primerih pravnomočne ustavitve kazenskega postopka, pravnomočne oprostilne in pravnomočne zavrnilne sodbe.
[70]
V predmetni zadevi pa ne gre za tak položaj, ker je Vrhovno sodišče pravnomočno sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo Okrožnemu sodišču v Ljubljani v novo sojenje. Gre za t. i. postopek nove razsoje po 428. členu ZKP, namenjen sanaciji postopkovnih kršitev, ki lahko privede tudi do ugodnejše sodbe za obtoženca, sicer pa do obsodbe, utemeljene na zakonito izpeljanem postopku, kar zahteva javni interes.
[71]
To pomeni, da domneva nedolžnosti, ki se je vzpostavila z razveljavitvijo pravnomočne obsodilne sodbe, ni absolutna in neizpodbojna ter zato ne preprečuje ponovne vzpostavitve stanja pravnomočne obsojenosti obtoženega Rupnika. Tega ne spreminja niti okoliščina, da je sodišče prve stopnje izdalo sklep o ustavitvi postopka nove razsoje, kajti ta sklep ni postal pravnomočen, ker je bila zoper njega vložena pritožba, Ustavno sodišče pa je nato s sklepom št. U-I-63/20, Up-253/20 z dne 5. 11. 2020 prekinilo postopek nove razsoje in pritožbeni postopek.
78.
Položaj, da se stanje pravnomočne obsojenosti po razveljavitvi pravnomočne obsodilne sodbe vzpostavi z razveljavitvijo razveljavitvene sodne odločbe namesto s postopkom nove razsoje, po oceni Ustavnega sodišča ni problematičen. Za izvedbo postopka nove razsoje namreč ni ne pravne podlage ne razloga (kršitve, ki jih je ugotovilo Vrhovno sodišče, ne obstajajo, zato jih ni mogoče sanirati), rezultat razveljavitve izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča pa je ponovna uveljavitev pravnomočne obsodilne sodbe armadnega sodišča, zaradi česar ne gre za položaj, ko krivda obtoženega Rupnika ne bi bila ugotovljena s pravnomočno sodbo (27. člen Ustave).
B. – VI.
79.
Pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti lahko da, kdor izkaže svoj pravni interes ob vložitvi pobude (prvi odstavek 24. člena ZUstS). Po drugem odstavku navedenega člena je pravni interes podan, če predpis ali splošni akt, izdan za izvrševanje javnih pooblastil, katerega oceno pobudnik predlaga, neposredno posega v njegove pravice, pravne interese oziroma v njegov pravni položaj. Po ustaljeni ustavnosodni presoji mora biti pravni interes neposreden in konkreten, morebitna ugoditev pobudnikovemu predlogu pa mora privesti do izboljšanja njegovega pravnega položaja. V primerih, ko izpodbijani predpis ne učinkuje neposredno, se lahko pobuda vloži šele po izčrpanju pravnih sredstev zoper posamični akt, izdan na podlagi izpodbijanega predpisa, hkrati z ustavno pritožbo pod pogoji iz 50. in 60. člena ZUstS (glej sklep Ustavnega sodišča št. U-I-251/07 z dne 10. 1. 2008, Uradni list RS, št. 6/08, in OdlUS XVII, 2).
80.
Pobudnik navaja, da izpodbijani predpis, s katerim je med drugim urejeno pooblastilo Vrhovnemu sodišču za vrnitev zadeve v novo odločitev ali sojenje sodišču prve ali druge stopnje, neposredno posega v njegove pravice, pravne interese in pravni položaj.
81.
Izpodbijani prvi odstavek 426. člena ZKP ne učinkuje neposredno, saj se pooblastilo za vrnitev zadeve v novo odločanje ali sojenje lahko uresniči le z izdajo posamičnega akta. V takem primeru je pravni interes za pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti skladno s stališčem Ustavnega sodišča (sklep št. U-I-275/07 z dne 22. 11. 2007, Uradni list RS, št. 110/07, in OdlUS XVI, 82) podan, če pobudnik pod pogoji iz 50. do 60. člena ZUstS hkrati vloži tudi ustavno pritožbo zoper posamični akt, izdan na podlagi izpodbijanih predpisov. Ustavno sodišče je ugodilo pobudnikovi ustavni pritožbi in razveljavilo tako izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča o razveljavitvi pravnomočne sodbe armadnega sodišča in vrnitvi zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje kot tudi sklep o ustavitvi postopka nove razsoje. Glede na navedeno morebitna ugoditev pobudi na pravni položaj pobudnika ne bi mogla vplivati, kar pomeni, da pobudnik ne izkazuje pravnega interesa za začetek postopka za oceno ustavnosti izpodbijane zakonske določbe. Zato je Ustavno sodišče njegovo pobudo zavrglo (4. točka izreka).
C.
82.
Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi
prvega odstavka 59. člena, 60. člena, drugega odstavka 40. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena in tretjega odstavka 25. člena
ZUstS
v sestavi: predsednik dr. Rok Čeferin ter sodnice in sodniki dr. Matej Accetto, mag. Nina Betetto, dr. Primož Gorkič, dr. Rajko Knez, dr. Neža Kogovšek Šalamon, dr. Rok Svetlič in dr. Katja Šugman Stubbs.
Točke 1
–3 izreka je sprejelo s sedmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Svetlič. Ustavno sodišče je 4. točko izreka sprejelo soglasno. Sodnik Svetlič je dal odklonilno ločeno mnenje, sodnica Šugman Stubbs pa je dala pritrdilno ločeno mnenje.
dr. Rok Čeferin
Predsednik
[1]
Uporaba naziva ZKND v zakonodaji in sodni praksi ni dosledna. Tako je bil ta zakon spremenjen z Zakonom o dopolnitvi Zakona o kaznivih dejanjih zoper ljudstvo in državo (Uradni list Federativne ljudske republike Jugoslavije, št. 106/47), čeprav je iz vsebine te novele nedvomno razvidno, da se nanaša na ZKND. Tudi v sodbi armadnega sodišča je ZKND netočno poimenovan kot Zakon o kaznivih dejanjih proti ljudstvu in državi, v izpodbijani sodbi Vrhovnega sodišča pa kot Zakon o kaznivih dejanjih zoper ljudstvo in državo.
[2]
Sklepi Ustavnega sodišča št. Up-1233/08 z dne 14. 11. 2008, št. U-I-256/13, Up-875/13, Up-967/13 z dne 3. 12. 2014, št. Up-2436/08, U-I-42/08 z dne 26. 3. 2009, št. Up-624/08 z dne 18. 4. 2008 in št. Up-642/08 z dne 28. 10. 2008.
[3]
Sklepi Ustavnega sodišča št. Up-181/06 z dne 15. 2. 2007, št. Up-772/06 z dne 29. 3. 2007, št. Up-1986/06 z dne 20. 4. 2007 in št. Up-1969/06 z dne 27. 9. 2007 (Uradni list RS, št. 89/07, in OdlUS XVI, 120).
[4]
Sklepa Ustavnega sodišča št. Up-285/97 z dne 10. 5. 2001 (Uradni list RS, št. 52/01, in OdlUS X, 115) in št. Up-168/98 z dne 10. 5. 2001 (Uradni list RS, št. 52/01, in OdlUS X, 116).
[5]
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-117/95 z dne 6. 10. 1995.
[6]
Sklepi Ustavnega sodišča št. Up-2/99 z dne 15. 11. 2000, št. Up-669/05 z dne 15. 12. 2006 in št. Up-595/06 z dne 18. 4. 2008.
[7]
Sklepa Ustavnega sodišča št. Up-776/14 z dne 22. 6. 2017 (Uradni list RS, št. 59/17), 4. točka obrazložitve, in št. Up-814/14 z dne 21. 9. 2017 (Uradni list RS, št. 59/17, in OdlUS XXII, 27), 4. in 6. točka obrazložitve.
[8]
Sklep Ustavnega sodišča št. U-I-95/14, Up-320/14, U-I-5/17 z dne 12. 1. 2017 in odločba Ustavnega sodišča št. Up-320/14, U-I-5/17 z dne 14. 9. 2017 (Uradni list RS, št. 59/17, in OdlUS XXII, 9), 12.–14. točka obrazložitve.
[9]
Na podlagi devete alineje 144. člena ZKP sta stranki kazenskega postopka tožilec in obdolženec.
[10]
Enciklopedija Slovenije, 10. zvezek, Mladinska knjiga, Ljubljana 1996, str. 330.
[11]
Prvi ukaz, ki ga je dal domobrancem, je bil, da bo kdorkoli, ki se ne bo podredil ukazom nemške vojske in policije, obravnavan kot oboroženi bandit, ki ga je treba takoj napasti in uničiti. G. J. Kranjc, To Walk with the Devil: Slovene Collaboration and Axis Occupation, 1941–1945, University of Toronto Press, Toronto 2013, str. 129.
[12]
Enciklopedija Slovenije, nav. delo, str. 330. V tej funkciji je bil direktno podrejen višjemu vodji SS in policije. G. J. Kranjc, nav. delo, str. 129.
[13]
Enciklopedija Slovenije, nav. delo, str. 330.
[14]
P. Vodopivec, Od Pohlinove slovnice do samostojne države, slovenska zgodovina od konca 18. do konca 20. stoletja, Modrijan založba, Ljubljana 2006, str. 293 in 294.
[15]
Z. Klajnšček (ur.), Narodnoosvobodilna vojna na Slovenskem 1941–1945, Vojaški zgodovinski inštitut Jugoslovanske ljudske armade in Inštitut za zgodovino delavskega gibanja v Ljubljani, Ljubljana 1976, str. 570–571.
[16]
G. J. Kranjc, nav. delo, str. 247.
[17]
J. Fischer (ur.), Slovenska novejša zgodovina 1, Od programa Zedinjena Slovenija do mednarodnega priznanja Republike Slovenije 1848–1992, Mladinska knjiga Založba in Inštitut za novejšo zgodovino, Ljubljana 2005, str. 693.
[18]
M. Mikuž, Rupnik, Leon (1880–1946), Slovenska biografija, Slovenska akademija znanosti in umetnosti, Znanstvenoraziskovalni center SAZU, 2013. http://www.slovenska-biografija.si/oseba/sbi527688/#slovenski-biografski-leksikon. Izvirna objava v: Slovenski biografski leksikon: 9. zv. Raab - Schmid. Alfonz Gspan
et al
., Slovenska akademija znanosti in umetnosti, Ljubljana 1960.
[19]
Enciklopedija Slovenije, nav. delo, str. 330, in G. J. Kranjc, nav. delo, str. 247.
[20]
Odločbi Ustavnega sodišča št. Up-2155/08, 5. točka obrazložitve, in št. Up-1005/15 z dne 31. 5. 2018 (Uradni list RS, št. 48/18, in OdlUS XXIII, 24), 11. točka obrazložitve.
[21]
Glej npr. sklepe Ustavnega sodišča št. Up-419/00 z dne 30. 1. 2001, št. Up-469/05 z dne 24. 11. 2005, št. Up-1200/05 z dne 20. 10. 2006 in št. Up-314/12 z dne 25. 4. 2012.
[22]
Sklep Ustavnega sodišča št. Up-950/14 z dne 12. 5. 2016 (Uradni list RS, št. 38/16).
[23]
Odločbi Ustavnega sodišča št. Up-61/94 z dne 1. 12. 1994 (OdlUS III, 129) in št. Up-218/98 z dne 22. 10. 1998 (OdlUS VII, 237).
[24]
Glej sklep Ustavnega sodišča št. U-I-95/14, Up-320/14, U-I-5/17, 14. točka obrazložitve.
[25]
Z drugim odstavkom 423. člena ZKP je predvideno, da se zahteva za varstvo zakonitosti pošlje v odgovor le nasprotni stranki, tega statusa pa pritožnik, kot je bilo že pojasnjeno, ni imel.
[26]
https://www.sodnapraksa.si/?q=I%20Ips%203425/2014%20&database%5BSOVS%5D=SOVS&_submit=i%C5%A1%C4%8Di&rowsPerPage=20&page=0&id=2015081111434213.
[27]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-572/06 z dne 8. 11. 2007 (Uradni list RS, št. 107/07, in OdlUS XVI, 112), 5. točka obrazložitve.
[28]
V tem glasilu z dne 20. 10. 1944 je Uredba sicer datirana s 1. 5. 1944, vendar ni dvoma, da gre za Uredbo, na katero se je oprlo Vrhovno sodišče, tj. za predpis z dne 24. 5. 1944. Glej tudi S. Joksimović (ur.), Zbornik dokumenata i podataka o narodnooslobodilačkom ratu naroda Jugoslavije, TOM II, knjiga 13, Vojnoistorijski institut, Beograd 1982, dokument št. 74, str. 174–185, in odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-6/93, opomba 13.
[29]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-6/93, 8. točka obrazložitve.
[30]
Agreement for the prosecution and punishment of the major war criminals of the European Axis z dne 8. 8. 1945, https://www.un.org/en/genocideprevention/documents/atrocity-crimes/Doc.2_Charter%20of%20IMT%201945.pdf. Za slovenski prevod glej Rimski statut Mednarodnega kazenskega sodišča in drugi dokumenti z uvodnimi pojasnili, druga, spremenjena in dopolnjena izdaja, Prvi zvezek, Amnesty International Slovenije, Ljubljana 2003, str. 241–249.
[31]
Člen 26 Statuta Mednarodnega vojaškega sodišča: "The judgment of the Tribunal as to the guilt or the innocence of any Defendant shall give the reasons on which it is based, and shall be final and not subject to review."
[32]
Rules of procedure z dne 29. 10. 1945, dostopno na naslovu https://avalon.law.yale.edu/imt/imtrules.asp.
[33]
Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-629/17 z dne 13. 1. 2022 (OdlUS XXVII, 37), v kateri so kot načela, ki so bila med drugo svetovno vojno in neposredno po njej priznana v sojenjih pred vojaškimi sodišči, opredeljeni načelo zakonitosti, določanje postopka sojenja s strani sodišč, seznanitev z obtožbo in v njej opredeljenimi očitki o kaznivem dejanju, izjava obdolženca, javnost sojenja, obramba z zagovornikom, ki je bil obdolžencu praviloma postavljen, seznanitev obdolženca z razlogi za obsodbo, izrekanje kazni na podlagi sodbe in odsotnost pravnega sredstva zoper obsodbo (65. točka obrazložitve).
[34]
Primerjaj Š. Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 763.
[35]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-383/11, 29. točka obrazložitve.
[36]
Glej odločbe Ustavnega sodišča št. Up-50/99 z dne 14. 12. 2000 (Uradni list RS, št. 1/01, in OdlUS IX, 310), 10. točka obrazložitve, št. Up-406/05 z dne 12. 4. 2007 (Uradni list RS, št. 35/07, in OdlUS XVI, 51), 13. točka obrazložitve, in št. Up-484/14 z dne 3. 12. 2015, 22. točka obrazložitve.
[37]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-21/11 z dne 10. 10. 2012 (Uradni list RS, št. 84/12, in OdlUS XIX, 43), 12. točka obrazložitve.
[38]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-2385/08 z dne 9. 9. 2008 (Uradni list RS, št. 88/08, in OdlUS XVII, 80), 12. točka obrazložitve.
[39]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-280/16, Up-350/16, Up-745/16, Up-750/16, U-I-72/16, U-I-160/16 z dne 22. 3. 2017 (Uradni list RS, št. 20/17), 30. točka obrazložitve.
[40]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-241/96 z dne 28. 5. 1998 (OdlUS VII, 113), 13. točka obrazložitve, in številne druge, npr. št. Up-310/96 z dne 14. 10. 1998 (OdlUS VII, 235), 12. točka obrazložitve.
[41]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-318/96 z dne 8. 7. 1999 (OdlUS VIII, 288), 8. točka obrazložitve.
[42]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-132/96 z dne 24. 10. 1996 (OdlUS V, 187), 37. točka obrazložitve.
[43]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-157/00 z dne 10. 4. 2003 (Uradni list RS, št. 48/03, in OdlUS XII, 58), 14. točka obrazložitve. Primerjaj sklope: 1) odločba Ustavnega sodišča št. Up-332/98 z dne 18. 4. 2002 (Uradni list RS, št. 39/02, in OdlUS XI, 117), 11. točka obrazložitve, in odločba Ustavnega sodišča št. Up-456/10, U-I-89/10 z dne 24. 2. 2011 (Uradni list RS, št. 26/11), 20. točka obrazložitve, 2) odločba Ustavnega sodišča št. Up-762/03 z dne 7. 4. 2005 (Uradni list RS, št. 46/05, in OdlUS XIV, 39), 15. točka obrazložitve, in številne druge, npr. št. Up-1183/05 z dne 25. 5. 2006, 7. točka obrazložitve, 3) odločba Ustavnega sodišča št. Up-602/16 z dne 20. 6. 2019, 15. in 16. točka obrazložitve. V prvem primerjanem sklopu je Ustavno sodišče razveljavilo uredbo oziroma zakon, na katerih je temeljila odločitev o prekršku, v drugem sklopu je ugotovilo, da je bila odločitev o prekršku sprejeta po nastopu absolutnega zastaranja postopka o prekršku, v tretjem sklopu pa, da očitano ravnanje ne izpolnjuje znakov prekrška.
[44]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-614/15 z dne 21. 5. 2018 (Uradni list RS, št. 44/18, in OdlUS XXIII, 23), 28. točka obrazložitve.
[45]
V. Deželak - Barič, M. Rendla, N. Troha, Posledice vojnega nasilja – smrtne žrtve druge svetovne vojne in zaradi nje na Slovenskem, v: N. Troha (ur.), Nasilje vojnih in povojnih dni, Inštitut za novejšo zgodovino, Ljubljana 2014, http://www.dlib.si/?URN=URN:NBN:SI:doc-UQWFPDJ5, str. 12.
[46]
Prav tam, str. 13.
[47]
Prav tam, str. 11.
[48]
Ervin Rösener – višji policijski in SS vodja ter general SS; dr. Gregorij Rožman – škof ljubljanske škofije; dr. Miha Krek – nekdanji minister; Milko Vizjak – nekdanji polkovnik; dr. Lovro Hacin – nekdanji upravnik policije v Ljubljani.
[49]
Glej F. Trgo (ur.), Zbornik dokumenata i podataka o narodnooslobodilačkom ratu jugoslovenskih naroda, Vojni istoriski institut jugoslovenske narodne armije, TOM II, knjiga 7, Beograd 1959, dokument št. 67, str. 192–197.
[50]
Š. Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 762.
[51]
Prav tam, str. 763.
[52]
Prav tam, str. 767.
[53]
Gre za del sodbe, v katerem sodišče, če spozna, da je obtoženec kriv, izreče, "1. zaradi katerega dejanja se proglaša za krivega, in navede zlasti okolnosti, od katerih je zavisna uporaba izvestnega odstavka kazenskega zakona; 2. kakšno kaznivo dejanje izvira iz činjenic, ki so se smatrale za dokazane in zaradi katerih je obtoženec proglašen za krivega; 3. na kakšno kazen se obtoženec obsoja ali pa se po odredbah kazenskega zakona oprašča kazni;".
[54]
"Pismeni odpravek sodbe mora obsezati to-le: 1. uvod, v katerem se omenjajo: sodišče, po imenu sodniki, zapisnikar, državni ali zasebni tožilec, zasebni udeleženec kot tožilec in zastopnika poslednjih dveh, obtoženec in njegov branilec, z dostavkom, ali je obtoženec v zaporu ali v prostosti, dan naredbe, s katero je bila odrejena glavna razprava, in ali je bila razprava javna ali ne, kakor tudi dan izrečene sodbe in končni zahtevki obtožbe in obrambe;".
[55]
Točka 2 3. člena ZKND: "kdor stori dejanje, s katerim se prizadene škoda vojaški sili, obrambni sposobnosti ali gospodarski moči države ali s katerim se spravi v nevarnost njena neodvisnost ali nedotakljivost njenega ozemlja;".
[56]
Točka 5 3. člena ZKND: "kdor ob času vojne, ki se vodi proti Federativni ljudski republiki Jugoslaviji ali njenim zaveznikom, sprejme službo v sovražnikovi vojski ali v drugih sovražnikovih oboroženih formacijah ali kdor se udeleži vojne kot borec proti svoji domovini ali njenim zaveznikom ali s čimer koli podpira tujo državo, ki je v vojni s Federativno ljudsko republiko Jugoslavijo;".
[57]
Točka 10 3. člena ZKND: "kdor vrši vohunstvo, t.j. kdor podatke in listine, ki po svoji vsebini pomenijo posebno varovano vojaško ali drugo državno tajnost, izroči tuji državi ali kateri koli organizaciji, društvu ali kateri koli nepoklicani osebi ali kdor z namero, da jih tem izroči, take podatke krade ali zbira;".
[58]
Točka 11 3. člena ZKND: "kdor ob času vojne započne kako dejanje, ki ima za cilj, da obrambni objekti, položaji ali kakršna koli sredstva za vojskovanje ali druge vojne potrebe pridejo v roke sovražniku, da se uničijo ali napravijo neuporabna ali da se prepreči njih namen, da jugoslovanska armada ali vojske zavezniških držav ali posamezni vojaki padejo v roke sovražniku ali da se ovirajo ali spravijo v nevarnost vojaška podjetja ali vojaški ukrepi".
[59]
Sodbi Vrhovnega sodišča št. I Ips 74/2009 z dne 19. 11. 2009, 10. točka obrazložitve, in št. I Ips 129/2011 z dne 13. 12. 2011, 10. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 158/2003 z dne 18. 9. 2003.
[60]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-879/14 z dne 20. 4. 2015 (Uradni list RS, št. 30/15, in OdlUS XXI, 13), 22. točka obrazložitve.
[61]
Tako tudi Slovar slovenskega knjižnega jezika, druga, dopolnjena in deloma prenovljena izdaja, : četnik.
[62]
Tako tudi Slovar slovenskega knjižnega jezika, druga, dopolnjena in deloma prenovljena izdaja, : rôka, črna roka.
[63]
Prvi del 3. točke 3. člena ZKND: "kdor stori vojno zločinstvo, t. j. kdor ob času vojne ali sovražnikove okupacije deluje kot kolovodja, organizator, naredbodajalec, pomagač ali neposredni izvršilec umorov, obsodb na smrtno kazen in njih izvršitve, zapiranja, mučenja, prisilnega izseljevanja ali odvajanja prebivalstva Jugoslavije v koncentracijska taborišča, v internacijo ali na prisilna dela;".
[64]
Točka 7 3. člena ZKND: "kdor organizira oborožen upor ali v njem sodeluje, organizira ali pomaga, da se organizirajo oborožene tolpe ali njihovo vpadanje na ozemlje države z namenom vršiti dejanja iz 2. člena tega zakona, ali kdor stopi v skupino, organizirano ali oboroženo za izvrševanje takih dejanj;".
[65]
Točka 8 3. člena ZKND: "kdor v državi ali zunaj nje organizira društvo, ki mu je cilj vršiti zločine iz 2. člena tega zakona, ali društvo s fašističnimi cilji zoper ustavni red v Federativni ljudski republiki Jugoslaviji ali kdor postane član takega društva ali ga na kakršen koli način podpira;".
[66]
Točka 14 3. člena ZKND: "kdor na kakršen koli način podpira osebe, ki so pobegnile pred oblastvi, oborožene tolpe ali podobne organizacije ali njihove aktivne člane in jim daje zavetišče, jim pošilja, skriva ali prenaša orožje, hrano, material, denar in drugo, jim služi za vzdrževanje zveze in dela druge usluge ali ovira državne organe pri njihovem odkrivanju in ulovitvi."
[67]
Primerjaj ureditev iz 357.a člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 in 10/17 – ZPP).
[68]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-117/07 z dne 21. 6. 2007 (Uradni list RS, št. 58/07, in OdlUS XVI, 64), 45. točka obrazložitve.
[69]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-25/07 z dne 11. 9. 2008 (Uradni list RS, št. 89/08, in OdlUS XVII, 48), 10. točka obrazložitve.
[70]
Odločba Ustavnega sodišča št. Up-46/99 z dne 18. 12. 2002 (Uradni list RS, št. 5/03, in OdlUS XI, 290), 6. točka obrazložitve.
[71]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-25/07 z dne 11. 9. 2008 (Uradni list RS, št. 89/08, in OdlUS XVII, 48), 10.–13. točka obrazložitve. Podobna stališča je zavzelo Vrhovno sodišče v pravnem mnenju občne seje Vrhovnega sodišča z dne 16. 6. 1999.
⇒
U-I-63/20-31
Up-253/20-38
29. 12. 2025
ODKLONILNO LOČENO MNENJE
SODNIKA DR. ROKA SVETLIČA
K ODLOČBI ŠT.
U-I-63/20
,
Up-253/20
Z DNE 11. 12. 2025
IME ČESA JE LEON RUPNIK?
1. V idealnem svetu vsak zločin dočaka svojo kazen. V realnem svetu moramo živeti z zločini, ki niso kaznovani. Če nekako razumemo, da zaradi omejenih spoznavnih zmožnosti ni mogoče odkriti storilca v vsakem primeru, pa se občutku za pravičnost upira, da kljub zdravorazumsko prepričljivim dokazom pravo včasih zahteva oprostilno sodbo. Vendar nas zgodovinska izkušnja prepriča, da je za izpodbitje domneve nedolžnosti nujno, da je dokazano vse, kar mora biti dokazano, in da je vse, kar je dokazano, dokazano na zakonit način. Procesna pravila so bila v zgodovinskih obdobjih bolj ali manj stroga, toda vselej je njihovo neupoštevanje pomenilo samo eno, oprostitev obdolženca.
2. Ime česa je Leon Rupnik? To je parafraza naslova
[1]
razprave francoskega filozofa, ki jo je posvetil predsedniku Sarkozyju. Prepričljivo pokaže, da gre pri kritiki tedanjega predsednika za situacijo, kjer ni bistven on kot oseba, tj. njegova integriteta ali etičnost. Čeprav ves čas govorimo o njemu, je on sam še najmanj pomemben, bistvena je kritika stanja duha v družbi, ki jo on simbolizira.
3. Zdi se, da gre pri tej odločbi Ustavnega sodišča za identično situacijo. Pri razveljavitvi obsodbe Leona Rupnika in njegovi "vnovični" obsodbi sploh ne gre zanj kot obdolženca oziroma obsojenca. To da slutiti tudi odločba sama, kjer beremo, da gre "pri t. i. Rupnikovem procesu za postopek posebnega zgodovinskega pomena".
[2]
Toda dejansko gre njena vsebina še mnogo dlje.
4. Kljub temu, da imamo opraviti s kazenskim postopkom, pravno razlogovanje v ničemer ne spominja na temeljno značilnost kazenskega postopka, ki jo opisuje 1. člen Zakona o kazenskem postopku: "Ta zakon določa pravila, ki naj zagotovijo, da se nihče, ki je nedolžen, ne obsodi, storilcu kaznivega dejanja pa izreče kazenska sankcija ob pogojih, ki jih določa kazenski zakon in na podlagi zakonitega postopka."
[3]
Rupnik kot obdolženec je v tej odločitvi Ustavnega sodišča postavljen v stransko vlogo. Vse je podrejeno pravici pritožnika, da restituira simbolno sporočilo postopka, ki je potekal leta 1946.
5. S tem je kazenski postopek zlorabljen za nek drug smoter. Da ga je Ustavno sodišče doseglo, je moralo sprejelo tri odločitve, ki jih še ni nikoli, in dvakrat uporabiti institut, ki je na doktrinalni ravni izjema ustavnopravnega odločanja. Vsi štirje koraki pa, po mojem mnenju, predstavljajo kršitev ustaljene doktrine Ustavnega sodišča.
1) Sprejem ustavne pritožbe zoper razveljavitev obsodbe
6. To se ni zgodilo še nikoli.
[4]
2) Priznanje pravnega interesa posamezniku za obsodilno sodbo tretjega
7. Tudi to se ni zgodilo še nikoli. Pritožnik utemeljuje pravni interes za izid kazenskega postopka, ki se ne vodi zoper njega, pač pa zoper nekoga drugega. Sklicuje se na okoliščino, da je vnuk osebe, ki je bila ubita med drugo svetovno vojno z okupatorjeve strani, s katero je kolaboriral obsojeni Rupnik.
8. Civilizacijski razvoj je narekoval, da kaznovalna oblast pripade izključno državi. Obtoženca se obsodi v imenu obče volje, ki mora biti dosledno ločena od (maščevalne) volje oškodovanca. Zato je procesni položaj oškodovanca v kazenskem postopku zelo omejen, zlasti pa mu ne pripada
pravica
do obsodbe obtoženca.
[5]
Temu je do sedaj dosledno sledila presoja Ustavnega sodišča.
9. O položaju oškodovanca je Ustavno sodišče izreklo npr. v odločbi št. Up-1082/12, v kateri presodi, da mora država "poskrbeti, da zaščita, ki jo zagotavlja (posamezniku, op. R. S.), ne pade pod ustavno zahtevani minimum."
[6]
Toda hkrati opozori, da "Ustava (ne) daje pravice žrtvi kaznivega dejanja, ki bi utemeljevala zahtevek, naslovljen na državo, na obtožbo ali celo obsodbo storilca."
[7]
Toliko manj ima to pravico
potomec
žrtve in v primeru, ko je obtoženega mogoče samo
simbolno povezati
z zločinom, kot v našem primeru.
10. Glede pravice do vlaganja ustavnih pritožb je bila doktrina začrtana že s sklepom
št. Up-131/98
, ki določi, da oškodovanec kaznivega dejanja ne more biti upravičena oseba za vložitev ustavne pritožbe zoper pravnomočno sodno odločbo, s katero se je končal kazenski postopek. Temu so sledile številne odločitve.
11. Ta odločba omenja odločbo št. Up-320/14, ko je Ustavno sodišče resda priznalo interes za vložitev ustavne pritožbe oškodovancu kot posebnemu procesnemu udeležencu, toda ne opozori, da je ta odločitev za naš primer neupoštevna. Ustavno sodišče je presojalo
[8]
varstvo pravic, ki jih podeljuje ZKP oškodovancu na
prvi stopnji
, pri čemer je bil
ratio decidendi
varovanje prispevka oškodovanca k razjasnitvi
dejanskega stanja
in ne varstvo njegovih pravnih naziranj. V našem primeru pa gre prav za to, pritožnik izpodbija uporabo prava, ki je vodila do razveljavitve obsodbe Leona Rupnika.
12. Ključno za naš primer je, da odločba št.
Up-320/14
ponovi stališče, da pravica oškodovanca do pritožbe v nobenem primeru ne vključuje pravice do izpodbijanja (ne)obsodbe obdolženca:
"T
o pa ne pomeni, da mora zakonodajalec oškodovancu zoper sodbo kazenskega sodišča prve stopnje zagotoviti pritožbo v obliki popolnega pravnega sredstva, s katero bi lahko oškodovanec zahteval popolno instančno presojo sodbe, vključno odločitve sodišča o krivdi obdolženca in o izrečenih kazenskih sankcijah, iz vseh razlogov po 370. členu ZKP (…)."
[9]
Temu po mnenju Ustavnega sodišča pritrjuje tudi praksa ESČP.
[10]
13. To pomeni, da kljub širitvi pravice oškodovanca do vložitve ustavne pritožbe, doktrina, temelječa na sklepu št. Up-131/98, da Ustava oškodovancu ne zagotavlja pravice doseči obsodbe storilca kaznivega dejanja, še vedno velja.
Mutatis mutandis
, oškodovancu s pravnomočno odločitvijo o koncu kazenskega postopka "ne more biti kršena nobena njegova človekova pravica ali temeljna svoboščina."
[11]
14. Prav kršitev te doktrine je temeljni kamen te odločbe, saj bi sicer morali ustavno pritožbo na tej točki zavreči.
15. Odločba skuša utemeljiti pravni interes pritožnika s sklicevanjem na simbolni pomen nekaterih zgodovinskih oseb, ki ga vpelje t. i. primer "Titova cesta".
[12]
Tam je Ustavno sodišče razsodilo, da poimenovanje ulice po Josipu Brozu pomeni poseg v dostojanstvo žrtev režima, ki ga ta simbolizira. Analogno naj bi razveljavitev obsodbe Rupnika prav tako predstavljala poseg v dostojanstvo njegovih žrtev.
16. Toda primer "Titova cesta" se od našega bistveno razlikuje. Poimenovanje ulice ima značaj afirmacije oziroma priklona družbe osebi, po kateri se poimenuje ulica. V našem primeru pa gre za odločitev Vrhovnega sodišča o pravnem sredstvu, kateremu ni v nobenem primeru mogoče pripisati afirmacije zgodovinskega pomena neke osebe. Taka predpostavka bi bila protiustavna.
3) Izčrpanost pravnih sredstev
17. Ustavno pritožbo bi morali zavreči iz še enega razloga. Vrhovno sodišče je primer namreč vrnilo v novo odločanje Okrožnemu sodišču, kar v skladu z ustaljeno presojo pomeni neizpolnjevanje procesne predpostavke izčrpanja pravnih sredstev. Toda v primeru vrnitve primera rednim sodiščem, ugotavlja Ustavno sodišče, pritožnik ne bi imel procesnega statusa stranke ali oškodovanca,
[13]
da bi varoval svoje pravice. Pri tem Ustavno sodišče spregleda, da je smoter kazenskega postopka
zakonitost
ugotavljanja kazenske odgovornosti in ne varstvo simbolnega pomena neke obsodbe. Zato nadaljuje s kalkuliranjem možnih razpletov postopka in izpostavi to možnost: "Če bi namreč sodišče v novem sojenju pravnomočno odločilo, da se kazenski postopek zoper obtoženca ustavi, da se kazenska obtožba zoper njega zavrne ali da se ga oprosti obtožbe, v morebitnem bodočem postopku z ustavno pritožbo v to odločitev ne bi bilo več dopustno poseči v obtoženčevo škodo."
[14]
Torej: zato je treba šteti, da so pravna sredstva izčrpana.
18. Tako razlogovanje sodišča je v nasprotju z načelom
Iudex non calculat
. Je pa nujno za ugotovitev izpolnjenosti procesnih predpostavk in, v nadaljevanju, za utemeljitev uporabe 60. člena ZUstS, s katerim Ustavno sodišče prepreči tak razplet postopka tako, da samo razsodi o pravici (glej poglavje 5).
4) Sodniška samovolja
19. Ustavno sodišče je razveljavilo sodbo Vrhovnega sodišča iz naslednjega razloga:
"Ustavno sodišče zato zaključuje, da je odločitev Vrhovnega sodišča, ki temelji na stališču o nezadostni obrazloženosti sodbe armadnega sodišča, očitno napačna in pomeni kršitev prepovedi sodniške samovolje iz 22. člena Ustave."
[15]
20. Doktrino
očitne napačnosti
oziroma
sodniške samovolje
je Ustavno sodišče povzelo po nemškem Zveznem ustavnem sodišču in predstavlja izjemo, saj gre za edini primer, ko Ustavno sodišče presoja uporabo navadnega zakonskega prava. Zato zahteva doktrina očitne napačnosti izjemno zadržano uporabo, ki jo začrtajo merila za pridevnik "očiten": "Po teh je standard očitnosti dosežen takrat, ko trditve ni mogoče ovreči ali omajati niti po vsestranskem preizkusu, ker vse okoliščine, zdrava pamet in izkušnje brez dokazovanja in brez možnosti nasprotnega utemeljevanja izključujejo vsako možnost drugačnega sklepa."
[16]
21. Menim, da odločitvi Vrhovnega sodišča nikakor ni mogoče očitati
očitne
napačnosti.
22. Stališče Ustavnega sodišča je, da Vrhovno sodišče pri presoji spoštovanja pravil o obrazloženosti sodbe ne bi smelo uporabiti dveh virov, poleg Uredbe o vojaških sodiščih
[17]
še
Zakonika o sodnem kazenskem postopanju za Kraljevino Jugoslavijo.
[18]
Čeprav menim, da je to stališče napačno, ocenjujem, da tudi ob upoštevanju
zgolj
določb Uredbe
[19]
stališču Vrhovnega sodišča
očitne
napačnosti še vedno ni mogoče očitati.
23. Ustavno sodišče arbitrarnost sodne odločitve utemelji s tem, da
"Uredba ne vsebuje pravila, ki bi sodišču kljub obtoženčevemu priznanju krivde nalagalo nadaljnje zbiranje dokazov ali bi kako drugače zmanjševalo pomen priznanja krivde."
[20]
Da torej "Uredbi torej ni mogoče pripisati vsebine, ki bi ji jo morebiti pripisali danes, če bi se uporabljala kot veljavno pravo, temveč vsebino, ki ustreza takratnemu času in kontekstu (sojenje vojaškega sodišča leta 1946), pa tudi splošnim pravnim načelom, ki so jih v tistem času priznavali civilizirani narodi."
[21]
24. Toda zmanjševanja pomena priznanja in zahteve po nadaljnjem zbiranju dokazov v sodbi Vrhovnega sodišča ni najti. Beremo le, da bi sodba "morala imeti o vseh delih obrazložitev"
[22]
, da bi morali "v pisno izdelani sodbi (biti razvidni) razlogi", da bi morala biti "obrazložena dejstva, ki so pomembna za uporabo določb materialnega in procesnega zakona", skratka, moralo bi biti utemeljeno, "kako je sodišče doseglo svojo odločitev". Vrhovno sodišče zaključi, da sodba "ne obsega presoje zagovora obsojenca in dokazov in ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih in zakonskih znakih kaznivega dejanja, za katerega je bil obsojenec spoznan za krivega".
[23]
25. Menim, da je celotno presojo Vrhovnega sodišča mogoče utemeljiti na zahtevi iz 3. točke drugega odstavka 28. člena Uredbe, ki se glasi:
"V obrazložitvi se morajo točno navesti dejstva, ki jih je sodišče ugotovilo, kakor tudi dokazna sredstva, ki so služila sodišču za pridobitev prepričanja o resničnosti dejstev, na primer obtoženčevo priznanje, izpovedbe prič (poimensko, katerih), listine, izvedenci itd. Posebno je treba obrazložiti, kateri razlogi so vodili sodišče pri oceni dokazov in odmeri kazni in očuvalnih odredb (obtožilne in olajšalne okolnosti)."
[24]
26. Uredba torej določa obveznost sodišč "obrazložiti" sodbo. To vključuje "ugotovitev dejstev", preizkus njihove "resničnosti", zlasti pa "obrazložitev razlogov", ki so sodišče vodili pri "oceni dokazov" in "uporabi prava". Menim, da vse ugotovitve Vrhovnega sodišča v celoti slonijo na gramatikalni in teleološki razlagi 28. člena Uredbe in ji ne vsiljujejo pomena, ki ji ga ni mogoče pripisati z nobeno vrsto pravne razlage, ali celo pomena, ki ga v nobenem primeru ne bi mogli pripisati že leta 1946.
27. Ustavno sodišče sicer zapiše nasprotno stališče, da je "obrazložitev sodbe armadnega sodišča skladna s tedaj veljavnim procesnim predpisom".
[25]
Za to presojo najprej Ustavno sodišče ni pooblaščeno, zlasti pa iz tega ne izhaja, da je presoja Vrhovnega sodišča
očitno
napačna. Torej taka, ki je v nobenem primeru ni mogoče utemeljiti "s pravnimi argumenti in bi bilo mogoče sklepati, da (sodišče) ni odločalo na podlagi zakona, temveč na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli priti v poštev", ali da so "argumenti sodišča že na prvi pogled tako nerazumni, da po nobeni od mogočih razlag zakona ne pridejo v poštev.
[26]
5) Odločitev o pravici
28. ZUstS v 60. členu Ustavnemu sodišču podeljuje naslednje pooblastilo: "Če Ustavno sodišče razveljavi ali odpravi posamični akt, lahko odloči tudi o sporni pravici oziroma svoboščini, če je to nujno zaradi odprave posledic, ki so na podlagi odpravljenega posamičnega akta že nastale ali če to terja narava ustavne pravice oziroma svoboščine, in če je na podlagi podatkov v spisu možno odločiti."
[27]
29. Gre za še eno izjemo, ki, tako kot institut očitne napačnosti, predstavlja odstop od subsidiarne narave Ustavnega sodišča, zato zahteva ozko razlago. Na današnji dan iskalnik na strani Ustavnega sodišča pokaže, da je v celotni zgodovini institucije to pooblastilo sodišče uporabilo le dvanajstkrat, v 985 primerih pa je primer vrnilo v novo odločanje rednim sodiščem. Poleg tega od vseh dvanajstih primerov tega pooblastila ni niti enkrat uporabilo v kazenskem postopku.
30. Prav to se je zgodilo zdaj, ko je Ustavno sodišče namesto rednih sodišč samo presodilo: "Obrazložitev po presoji Ustavnega sodišča ustreza predhodno navedenim pravilom o obrazložitvi sodb iz 3. točke drugega odstavka 28. člena Uredbe. Zatrjevana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP zato ni podana."
[28]
31. Ustavno sodišče utemelji uporabo 60. člena ZUstS s sklicevanjem na dva razloga.
Časovni
razlog naj bi bil v dolgotrajnosti postopka, saj je bila zahteva za varstvo zakonitosti predložena že pred dvanajstimi leti, Vrhovno sodišče pa je odločilo pred šestimi leti. Postavlja se vprašanje, zakaj te odločitve Ustavno sodišče ne sprejme v vseh primerljivo trajajočih postopkih. Poleg tega ni mogoče spregledati niti okoliščine, da je k trajanju zadeve znatno prispevalo tudi Ustavno sodišče, ki je ustavno pritožbo sprejelo že leta 2020.
32.
Vsebinski
razlog pa Ustavno sodišče vidi v zgodovinskem in simbolnem mestu Leona Rupnika, zaradi česar "dokončna rešitev zadeve"
[29]
ni le v interesu strank, pač pa tudi javnosti. Težko je razumeti, kaj lahko v tem primeru pomeni "dokončna rešitev". To vprašanje se posebej zaostri ob nadaljnjih izpeljavah Ustavnega sodišča glede tega,
kakšna
mora ta dokončna rešitev biti, zlasti kolikor te zaidejo v konflikt z načelom zakotnosti v kazenskem postopku. Ob vračanju zadeve v novo odločanje Vrhovnemu sodišču bi bil namreč pritožnik, tako zapiše Ustavno sodišče,
"enako kot na začetku svoje poti z ustavno pritožbo, soočen z realno možnostjo, da bo – brez vsebinske presoje o krivdi obtoženega Rupnika in brez možnosti pritožnikove udeležbe v novem sojenju – prišlo do pravnomočne ustavitve kazenskega postopka zoper obtoženega Rupnika, torej prav do tiste posledice, ki jo je z vložitvijo ustavne pritožbe želel preprečiti. Takšna procesna odločitev, ki bi se odrazila v nastopu neizpodbojne domneve nedolžnosti (31. člen Ustave), bi pritožnikov uspeh z ustavno pritožbo povsem izvotlila."
[30]
33. Ustavno sodišče torej samo odloči o pravici
zato
, da s tem prepreči rednim sodiščem, da bi sprejela eno od odločitev, ki jim jo omogoča zakon. Možnost, da bi v
zakonitem postopku
sodišča sprejela odločitev, ki je ne bo več "mogoče spremeniti v obdolženčevo škodo"
[31]
, je nekaj, s čimer je treba računati že zdaj in jo preprečiti.
34. Tu doseže sprevrženje kazenskega postopka svoj vrh. Argument je identičen kot pri preizkusu izčrpanosti pravnih sredstev v 18. točki obrazložitve, le da tam Ustavno sodišče z njim utemeljuje priznavanje
pravnega interesa
pritožniku do obsodilne sodbe, tu pa
izpolnitev
pravice
do obsodbe.
6) Ime česa je torej Leon Rupnik?
35. Glede polpretekle zgodovine je Slovenija boleče razklana. Tisti, ki so "za" ali "proti" Rupniku, bodo odločitev Ustavnega sodišča sprejeli na predvidljiv način, z odobravanjem ali gnevom. Na človeški ravni bo morda tudi vsak razumen človek pomirjen, da je kolaborant Leon Rupnik "spet" obsojen. Toda v pravni državi je oziroma bi moral biti kazenski postopek vezan na pravila. Menim, da je bila v tej odločitvi kršena ustaljena presoja Ustavnega sodišča na petih mestih. Vse od priznanja pravnega interesa dalje je bila presoja podrejena tihemu cilju, ki se na koncu odločbe prebere tudi eksplicitno: vse drugo razen obsodba "
bi pritožnikov uspeh z ustavno pritožbo povsem izvotlila."
[32]
36. Ustavno sodišče je s to odločbo ustvarilo velik dvom glede spoštovanja lastne ustaljene doktrine. Toda drugi del bremena šele prihaja. Glede na svoj precedenčni značaj bi moralo Ustavno sodišče poslej
vsaki žrtvi kaznivega dejanja
priznati pravni interes za vložitev ustavne pritožbe. Kajti če lahko odločitev sodišča "posega v dostojanstvo"
[33]
celo potomcem
žrtve, kako odreči poseg v dostojanstvo žrtvam posilstva, brutalnega nasilja in drugih oblik razčlovečenja v primerljivih situacijah. Denimo dekletu, žrtvi hude telesne poškodbe, ki ji je na hodniku pred glavno obravnavo storilec zabrusil v obraz: "Mrš!"
[34]
37. Ali, če se postavimo v kontekst, iz katerega črpa Ustavno sodišče simbolni pomen procesa proti Rupniku, v čas druge svetovne vojne, ki "iz zgodovine oboroženih spopadov izstopa po svoji okrutnosti, kompleksnosti, številu žrtev ter daljnosežnosti posledic":
[35]
ni se mogoče izogniti vprašanju, kaj pomeni ta odločba za potomce žrtev povojnih pobojev. Do danes ni bila obsojena
niti ena oseba
za deset tisoč v mirnodobnem času pobitih ljudi. Je po tej odločitvi mogoče reči, da nekaznovanost zločincev ne posega tudi v njihovo dostojanstvo?
38. Težko je razumeti, da se po treh desetletjih obstoja demokratične države sproži taka sila za obvarovanje sodne odločbe iz države, glede katere Temeljna ustavna listina v preambuli ugotavlja, da "ne deluje kot pravno urejena država in (da) se v njej hudo kršijo človekove pravice".
[36]
Očitno si ne znamo predstavljati sveta, v katerem je kolaborant Leon Rupnik obsojen le civilizacijsko, ne tudi kazenskopravno. Tako kot lahko štejemo, da so civilizacijsko obsojeni zločini povezani z revolucijo, četudi ni bil do zdaj zaradi njih kaznovan niti en človek.
dr. Rok Svetlič
Sodnik
[1]
A. Badiou, Ime česa je Sarkozy?, Sophia, Ljubljana 2008.
[2]
Točka obrazložitve 40.
[3]
Zakon o kazenskem postopku, Uradni list RS, št. 176/21 – uradno prečiščeno besedilo, 96/22 – odl. US, 2/23 – odl. US, 89/23 – odl. US, 53/24 in 93/25.
[4]
Gre za nujen korak za dosego smotra, ki je kazenskemu postopku povsem tuj. Glej v nadaljevanju.
[5]
Izjemo predstavlja položaj, ko oškodovanec nastopa kot subsidiarni ali zasebni tožilec.
[6]
Odločba št. Up-1082/12, 13. točka obrazložitve.
[7]
Prav tam.
[8]
Gre za sklep št. U-I-95/14, v kateri je Ustavno sodišče spremenilo omenjeno doktrino iz sklepa št. Up-131/98, pri čemer se je naslanjalo na prakso ESČP, ki je izpostavljala pomen varstva civilnih zahtevkov v okviru kazenskega postopka. Temu je sledila odločba št. Up-320/14, v kateri je Ustavno sodišče, tudi na podlagi Direktive 2012/29/EU, začrtalo še nekoliko širši procesni položaj oškodovanca. Ta ne vključuje le varstva njegovih civilnih pravic v morebitnem adhezijskem postopku, pač pa tudi pravico oškodovanca, da prispeva k razjasnitvi okoliščin (pritožnica je navajala, da se ni mogla opredeliti do izvedenih dokazov), pomembnih za obsodbo. Ustavno sodišče je ugotovilo, da 25. člen v okviru varovanih "interesov" vključuje tudi ta procesni položaj oškodovanca, zaradi česar je presodilo, da je (bil) četrti odstavek 367. člena Zakona o kazenskem postopku, ki je omejeval možnost pritožbe oškodovanca, v neskladju z Ustavo.
[9]
Odločba št. Up-320/14, 38. točka obrazložitve.
[10]
"Na tej podlagi EKČP oškodovanec ne more sprožiti zasebnega kazenskega pregona (niti v obliki
actio popularis
), doseči obsodbe tretjih oseb zaradi izvršenega kaznivega dejanja ali maščevanja." Odločba št. U-I-95/14, 19. točka obrazložitve.
[11]
Odločba št. Up-131/98, 8. točka obrazložitve.
[12]
Odločba št. U-I-109/10.
[13]
Točka obrazložitve 18.
[14]
Prav tam.
[15]
Točka obrazložitve 35.
[16]
Odločba št. Up-1212/18, 8. točka obrazložitve.
[17]
Vestnik – službeno glasilo Glavnega štaba NOV in Partizanskih odredov Slovenije, št. 6/44.
[18]
Službeni list Kraljevske banske uprave Dravske banovine, št. 67/31, 34/33, 34/34 in 30/35.
[19]
Pustimo ob stani, da so glede pravne veljavnosti Uredbe tudi sicer številne težave. Ni povsem jasen datum njenega sprejetja, poleg tega jo je sprejel napačen organ, tj. Josip Broz Tito kot poveljnik namesto AVNOJ-a. To napako je moralo "sanirati" Ustavno sodišče z odločbo št. U-I-6/93.
[20]
Točka obrazložitve 34.
[21]
Točka obrazložitve 35.
[22]
Vsi navedki iz 35. točke obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča št. I Ips 3425/2014.
[23]
Sodba v 35. točki obrazložitve se v celoti glasi: "Ni se mogoče strinjati z državnim tožilcem v odgovoru na zahtevo, da navedene bistvene kršitve določb kazenskega postopka ni, ker je obsojeni R. storitev očitanih mu ravnanj priznal in da zato izostanek obrazložitve ne predstavlja kršitve določb postopka. Državni tožilec se je skliceval na postopek o priznanju krivde po sedaj veljavnem ZKP, ko sodba v primeru, če obtoženec na predobravnavnem naroku krivdo prizna, nima obrazložitve o krivdi. Po oceni Vrhovnega sodišča v obravnavani zadevi te vzporednice ni mogoče potegniti. Ne ZSKP, ki se ga je lahko uporabilo kot pravna pravila, ne Uredba, ki je veljala pred ZKLD, nista poznala postopka o priznanju krivde. ZSKP je v paragrafu 254. določal, da obtoženčevo priznanje, kakor tudi je popolno, ne razrešuje predsednika senata in sodišča dolžnosti, da opravi zbiranje nadaljnjih dokazov. Upoštevaje določbe ZSKP (pa tudi Uredbe) je sodba, ne glede na zapis v pravnomočni sodbi „da je obsojeni R. dejanja priznal, da pa v nekaterih točkah skuša zmanjšati svojo osebno krivdo“ (stran 33) morala imeti o vseh delih obrazložitev. O vseh delih, torej o vseh kaznivih ravnanjih, navedenih v izreku, ki se nanašajo na predmet obtožbe in druge odločitve, ki jih je sodišče sprejelo v zvezi z obtožbo, so morali biti v pisno izdelani sodbi razlogi. V sodbi morajo biti obrazložena dejstva, ki so pomembna za uporabo določb materialnega in procesnega zakona. Obrazloženo mora biti, kako je sodišče doseglo svojo odločitev. Pri presoji sodbe je treba izhajati iz procesnih standardov, veljavnih v času sojenja. Presoja je možna glede temeljnih postopkovnih garancij obsojencu. Te pa niso dosegale tedanjih procesnih standardov in tako tudi niso bile v zadostni meri upoštevane, saj je bilo sodbo potrebno obrazložiti v vseh njenih delih. Prvostopenjska sodba v navedenih točkah ne obsega presoje zagovora obsojenca in dokazov in ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih in zakonskih znakih kaznivega dejanja, za katerega je bil obsojenec spoznan za krivega in ki izhajajo iz izreka sodbe ter pomenijo dejanski temelj sodbe. Sodba ni bila v skladu s tedanjimi pravnimi načeli, zaradi česar vložnica utemeljeno uveljavlja, da je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ki je terjala razveljavitev sodbe."
[24]
Uredba o vojaških sodiščih, Vestnik – službeno glasilo Glavnega štaba NOV in Partizanskih odredov Slovenije, št. 6/44.
[25]
Točka obrazložitve 34.
[26]
Odločba št. Up-1369/06, 7. točka obrazložitve.
[27]
Zakon o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo, 109/12, 23/20, 92/21, 22/25 in 57/25.
[28]
Točka obrazložitve 46.
[29]
Točka obrazložitve 42.
[30]
Točka obrazložitve 41.
[31]
Točka obrazložitve 18.
[32]
Točka obrazložitve 41.
[33]
Točka obrazložitve 13.
[34]
https://primorska24.s.i/podrobnosti-sodbe-izolski-nogometas-bojkic-brutalno-pretepel-
mladenki-ker-ga-nista-hoteli-peljati-domov-v-zapor-ne-gre
/
[35]
Točka obrazložitve 12.
[36]
Uradni list RS, št. 1/91-I in 19/91.
⇒
U-I-63/20-32
Up-253/20-39
29. 12. 2025
PRITRDILNO LOČENO MNENJE
SODNICE DR. KATJE ŠUGMAN STUBBS
K ODLOČBI ŠT.
U-I-63/20
,
Up-253/20
Z DNE 11. 12. 2025
Uvodno
Sodniki pišemo ločena mnenja praviloma za pravno stroko;
[1]
tudi večina mojih ločenih mnenj je takšnih. Vendar pa včasih napišem pritrdilno ločeno mnenje tudi takrat, ko želim vsebino odločbe pojasniti širši, ne samo pravni javnosti.
[2]
Za to se odločim, kadar ocenim, da bo zadeva vzbudila veliko zanimanja in bo tudi širša javnost hotela vedeti več. Cilj takega ločenega mnenja je, da vsebino odločbe javnosti predstavi krajše, strnjeno in v bolj razumljivem jeziku (kot je tisti v odločbi, ki je obložen z zapletenimi pravnimi konstrukti). Pri tem včasih opozorim še na širše družbene vidike in pojasnim kontekst odločanja. Da zadevo bolj približam javnosti, v takih primerih namenoma uporabljam bolj poljuden in pripoveden slog, včasih pa vključim tudi svoje bolj osebne pravne razmisleke.
[3]
Ocenjujem, da je tudi zadeva Rupnik ena od takih zadev.
Za začetek je treba povedati, da Ustavno sodišče redko zagrize v tako trd oreh, kot je bil ta primer. Najbolj očiten razlog je dejstvo, da gre za obravnavo ustavne pritožbe, ki se nanaša na obsodilno sodbo sodišča iz leta 1946. Že drugič v zadnjih letih smo se srečali z medvojno oziroma povojno zadevo
[4]
in že drugič smo se leta in leta ubadali s pravno težko rešljivimi problemi in na začetku iskali vsaj minimalno soglasje.
Vsebina odločitve
Srž problema naše odločbe je v tem, da je z današnjimi očmi skorajda nemogoče presojati skoraj 80 let časovno in kulturno oddaljene pravne kontekste.
[5]
Če bi sodbe, izdane po drugi svetovni vojni, presojali po sodobnih ustavnopravnih standardih in zahtevah, ki izhajajo iz mednarodnih pogodb o človekovih pravicah, noben tedanji pravni sistem ne bi v celoti prestal takšnega preizkusa.
[6]
Tako smo morali najprej z arheološko natančnostjo izbrskati tedaj veljavno pravno (zakonsko) podlago za odločanje, po tem pa še, kaj je bil leta 1946 pravzaprav analog zgornji ustavni premisi. O zapletenosti zadeve priča kar sedem osnutkov odločbe in mnogokratne večurne diskusije o izredno zapletenih pravnih problemih.
Na kratko:
obravnavali smo sodbo, s katero je (na podlagi zahteve za varstvo zakonitosti) Vrhovno sodišče razveljavilo leta 1946 izrečeno obsodilno sodbo zoper Leona Rupnika;
zadevo je Vrhovno sodišče vrnilo v ponovno sojenje prvostopenjskemu sodišču;
[7]
v obravnavo smo sprejeli ustavno pritožbo zoper razveljavitveno sodbo Vrhovnega sodišča;
ker je Vrhovno sodišče pri presoji uporabilo napačno pravno podlago, smo razveljavili presojano razveljavitveno sodbo;
nato smo sami odločili o vsebini zahteve za varstvo zakonitosti in jo zavrnili;
s takšno odločitvijo je odpadla potreba po novem sojenju, zato smo razveljavili sklep okrožnega sodišča, s katerim je bil na novo odprt postopek zoper Rupnika ustavljen zaradi njegove smrti;
posledica naše odločitve je obuditev obsodilne sodbe zoper Rupnika iz leta 1946.
Sprejem zadeve v obravnavo
Na plenumskih sejah je bilo največ kritik izrečenih glede odločitve o sprejemu zadeve v obravnavo,
[8]
zato bom na kratko pojasnila razloge za to odločitev,
[9]
čeprav ti zelo jasno izhajajo iz odločbe. Ustavno sodišče je zaradi specifičnih in unikatnih okoliščin te zadeve širše pojmovalo tako pravni interes pritožnika kot vprašanje izčrpanosti pravnih sredstev.
Pravni interes
Konkretni ustavni pritožnik ni klasični upravičenec za vložitev ustavne pritožbe. Formalno gledano se namreč učinek razveljavitve nanj ne nanaša, saj v tej zadevi ni oškodovanec v ustaljenem pomenu besede, prav tako pa ni bil stranka postopka. Ker pa je bila žrtev vojnega nasilja njegova prednica, smo mu
"zaradi
simbolne razsežnosti zgodovinskih osebnosti"
[10]
(analogija z odločitvijo Ustavnega sodišča o poimenovanju Titove ceste)
[11]
pravni interes priznali zaradi varstva njene pietete (35. člen Ustave).
[12]
Odločili smo da: "
ni mogoče zanikati, da lahko odločitev o razveljavitvi obsodilne sodbe zoper obtoženega Rupnika … posega v dostojanstvo žrtev formacij, ki jih je organiziral, vodil ali podpiral … posredno pa tudi v dostojanstvo in duševno integriteto njihovih potomcev."
[13]
Izčrpanost pravnih sredstev
Izjemoma smo sprejeli v obravnavo ustavno pritožbo zoper razveljavitveno sodbo Vrhovnega sodišča, čeprav še niso bila izčrpana vsa pravna sredstva. Razveljavitvena sodba Vrhovnega sodišča namreč vodi v novo presojo zadeve pred sodiščem prve stopnje (in potem naprej navzgor po sodni hierarhiji), zato načeloma velja, da zoper njo še niso bila izčrpana vsa pravna sredstva.
[14]
Ustavno sodišče navadno v tako zgodbo vstopi po zaključku tega, drugega postopka. V našem primeru pa smo izjemoma sprejeli ustavno pritožbo zoper razveljavitveno sodbo, kljub temu, da je istočasno že tekel nov postopek.
[15]
Odločba izčrpno pojasni razloge, zakaj smo to storili:
[16]
pritožnik, ki ima pravni interes, v postopku novega odločanja ne bo imel na razpolago
učinkovitih
pravnih sredstev za varstvo svojih pravic,
saj z morebitno prihodnjo ustavno pritožbo (po ponovljenem postopku) svojih pravic ne bi mogel učinkovito varovati;
[17]
zato lahko svoje pravice uspešno uveljavlja samo v tem postopku pred Ustavnim sodiščem.
[18]
Vsebina odločitve
Razveljavitev razveljavitve
Vrhovno sodišče je sodbo iz leta 1946 zoper Rupnika razveljavilo, ker naj v nekaterih delih ne bi bila dovolj obrazložena. Ustavno sodišče pa ugotavlja, da sta bili obe pravni podlagi, ki ju je Vrhovno sodišče uporabilo za presojo, ali je bila sodba iz leta 1946 dovolj obrazložena (po tedanjih standardih), napačni.
Srž problema se skriva v 35. točki obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča, ki je očitno napačna:
[19]
ne ugotovi, katera je sploh bila veljavna zakonska pravna podlaga leta 1946;
zato nejasno prepleta dve pravni podlagi Uredbo o vojaških sodiščih (Uredba)
[20]
in Zakonik o sodnem kazenskem postopanju za Kraljevino Jugoslavijo (ZSKP);
[21]
ne pojasni, od kod črpa kriterije za uporabo splošnih pravnih načel, ki so jih v času izdaje sodbe priznavali civilizirani narodi;
ne pojasni, kako pride do sklepa, da obrazložitev sodbe ni bila v skladu s temi standardi.
Presodili smo:
da je Uredba celovito urejala vprašanje obrazložitve sodbe, zato je (bilo) treba pri presoji uporabiti samo določila Uredbe;
da je pravno naravo Uredbe že natančno presojalo Ustavno sodišče in ji priznalo veljavnost v delu, ki ga je treba uporabiti pri naši presoji;
[22]
da Uredba priznanje opredeljuje kot eno od dokaznih sredstev;
da je bila sodba iz leta 1946 glede na kriterije Uredbe dovolj obrazložena (zakonska zgornja premisa);
[23]
da je treba presodili še, če so določila Uredbe zadostila tako imenovanim splošnim pravnim načelom, ki so jih v času izdaje sodbe priznavali civilizirani narodi (ustavna zgornja premisa);
da je kot to zgornjo premiso najustrezneje vzeti Sporazum o pregonu in kaznovanju glavnih vojnih hudodelcev evropske osi z dne 8. 8. 1945 (t. i. Londonski sporazum), katerega sestavni del je Statut Mednarodnega vojaškega sodišča (Statut), ki je bil denimo pravna podlaga za vodenje Nürnberških procesov;
[24]
da so bila pravila Uredbe o obrazložitvi v skladu s splošnimi pravnimi načeli, ki so jih v času izdaje sodbe priznavali civilizirani narodi
[25]
(kar je ugotovilo Ustavno sodišče že v zadevi št. U-I-6/93).
[26]
Iz vsega tega sledi sklep, da je bila obrazložitev sodbe iz leta 1946
skladna s tedaj veljavnim procesnim predpisom in tedaj veljavnimi splošnimi, od civiliziranih narodov priznanimi pravnimi načeli, ki skupaj tvorijo upoštevno merilo presoje.
[27]
Vrhovno sodišče je z arbitrarno razveljavitvijo obsodilne sodbe zoper Rupnika posredno poseglo tudi v dostojanstvo žrtev vseh formacij, ki jih je ta organiziral, vodil in podpiral, hkrati pa tudi v dostojanstvo njihovih potomcev.
Odločitev o drugih očitkih
V nadaljevanju smo sami odločili o ostalem delu zahteve za varstvo zakonitosti. Gre za tisti del zahteve za varstvo zakonitosti, o katerem Vrhovno sodišče ni odločilo, ker je sodbo razveljavilo že iz drugih razlogov.
Gre za redko, nikakor pa ne nikoli prej uporabljeno pooblastilo, ki ga ima Ustavno sodišče, da namreč samo odloči tudi o sporni pravici.
[28]
Številni razlogi za to odločitev so natančno pojasnjeni v odločbi. Na kratko rečeno pa smo ocenili, da so prav v tej zadevi podani izraziti časovni, predvsem pa vsebinski razlogi v prid uporabi tega pooblastila.
[29]
Odločali smo o 79 let stari zadevi in v interesu vseh udeleženih pa tudi javnosti je, da je o njej odločeno dokončno;
gre za zadevo posebnega zgodovinskega pomena, ki presega pomen konkretne zadeve;
dejansko stanje jasno izhaja iz pisnega gradiva;
če ne bi odločili sami, pritožnik v postopku pred rednimi sodišči ne bi mogel sodelovati in varovati svojih pravic, Ustavno sodišče pa pritožniku takšnih pravic ni moglo zagotoviti;
zoper izpodbijano sodbo Vrhovnega sodišča je ustavne pritožbe vložilo še 13 drugih pritožnikov;
[30]
morebitna zagotovitev posebnega procesnega položaja le pritožniku bi lahko vodila v prikrajšanje pravic preostalih pritožnikov z vidika jamstva do enakega varstva pravic (22. člen Ustave).
Po vsebini smo torej presojali vse ostale navedbe vložnika zahteve za varstvo zakonitosti in jih zavrnili. S tem je stopila v veljavo obsodilna sodba iz leta 1946.
Sklepno
Kot rečeno, je šlo pri obravnavi vseh teh pravnih problemov za težak izziv. Ne samo, da takšna zadeva porabi nesorazmerno količino časa in energije, ampak je tudi ideološko in simbolno obremenjena. Zaradi simbolnega pomena Rupnika v slovenski zavesti bi kakršnakoli odločitev globoko odmevala na obeh straneh ideološkega spektra. Pravni argumenti pa v takih zadevah žal vedno potegnejo kratek konec.
Poleg tega nas odločanje o tako starih zadevah sili, da uporabljamo neobičajne pravne standarde.
[31]
Ta problem sem naslovila že prvič, kot sem pisala ločeno mnenje k zadevi št. Up-429/17 (Kočevski procesi).
[32]
Kdaj je sodba dovolj obrazložena sodba po izmuzljivem standardu načel,
[33]
ki so jih v medvojnem in povojnem času priznavali civilizirani narodi?
[34]
In še za konec: do teh pravnih problemov je prišlo zaradi zakonodajnega implementata, s katerim so se lahko ponovno odpirali medvojni in povojni procesi.
[35]
Namen tega posega je bil hvalevreden, namreč popraviti med vojno in po njej storjene krivice, žal pa je bila izvedba v določenih segmentih nedomišljena. Izredno pravno sredstvo zahteva za varstvo zakonitosti je zasnovano za tekoče, sodobne zadeve. Zakonodajalec pa je omogočil, da se to pravno sredstvo, ki je torej idejno in izvedbeno zasnovano za sodobne in aktualne kazenske postopke, lahko vlaga tudi v postopkih, ki so potekali v povsem drugem času, na podlagi v temelju drugačne procesne in materialne zakonodaje. In to je povzročilo zaplete, ki jih dobro ilustrira prav naš primer.
Vrhovno sodišče je o zahtevi za varstvo zakonitosti odločilo očitno napačno. Sodbo je razveljavilo in jo vrnilo v ponovno sojenje. Ne samo, da oškodovanci ne v postopku pred Vrhovnim sodiščem ne v ponovnem postopku nimajo statusa udeleženca postopka,
pač pa tam nikakor ne gre za ponovno
sojenje
. Takšna zadeva se namreč v ponovljenem postopku lahko izide samo v eno smer – v ustavitev postopka zaradi smrti obtoženega. To pač ni pravo sojenje. V pravem sojenju morata biti mogoča vsaj dva izida – v korist ene ali druge strani. V primeru takega "ponovnega sojenja" pa je to pojmovno nemogoče – obtoženi je mrtev, prič ni več in podobno. Ni tudi jasno, na kateri pravni podlagi bi se sodilo, kako je z izrečeno kazensko sankcijo, ne morejo se zagotoviti ne kontradiktornost, ne ustnost, ne neposrednost … To pa so osnovne prvine
poštenega
sojenja
.
Jasno je, da nihče nima pravice do tega, da se postopek izide po njegovih željah. Kot žrtev nima pravice do tega, da bo obdolženi obsojen, tako tudi naš ustavni pritožnik nima pravice do Rupnikove obsodbe.
Brez dvoma pa mora imeti pravico, da bi v ponovnem postopku lahko prišlo tudi do obsodbe obtoženega
. Postopka, ki omogoča samo en izid, pač ne moremo imenovati sojenje. Si naš ustavni sistem res lahko privošči tako anomalijo?
Samo dejstvo, da je bila odločba na koncu tega dolgega procesa sprejeta s sedmimi glasovi proti enemu, govori o tem, kako prepričljivi so njeni razlogi.
[36]
dr. Katja Šugman Stubbs
Sodnica
[1]
Ne nazadnje je naslovnik teh mnenj lahko tudi Evropsko sodišče za človekove pravice.
[2]
Tako sem ravnala recimo v zadevah, ko smo odločali o porokah in posvojitvah v istospolne skupnosti v zadevah št. U-I-91/21, Up-675/19, U-I-486/20, Up-572/18, RTV št. U-I-479/22 in vprašanju ločitve javnega in zasebnega zdravstva št. U-I-79/25, včasih pa tudi v COVID-19 zadevah.
[3]
Razumen človek bi mislil, da je to jasno samo po sebi, pa vendar je to očitno treba posebej poudariti, ker nekateri bralci ločenih mnenj tega ne zmorejo ali pač nočejo razumeti.
[4]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-429/17.
[5]
Za razumevanje povojnega konteksta glej recimo K. Lowe, Podivjana celina: Evropa po drugi svetovni vojni, Modrijan, 2014.
[6]
Še danes tečejo tudi razprave o tem, ali je bilo sojenje vojnim zločincem v Nürnbergu v skladu z nekaterimi temeljnimi načeli. Glej recimo T. McKeown, The Nuremberg Trial: Procedural Due Process at the International Military Tribunal, Victoria University of Wellington Law Review, let. 45, št. 1 (2014).
[7]
Gre za
sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 3425/2014 z dne 8. 10. 2019.
[8]
Kot rečeno je bila tudi ta odločitev (v nekoliko drugačni zasedbi) sprejeta 5. 11. 2020 s 6 glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Šorli.
[9]
Bolj podrobno glej 8.–20. točko obrazložitve odločbe.
[10]
Glej 12. točko obrazložitve odločbe.
[11]
Odločba Ustavnega sodišča št. U-I-109/10.
[12]
Posledično pa tudi njegovega dostojanstva.
[13]
Glej 13. točko obrazložitve odločbe. Treba je tudi opozoriti, da je na Ustavnem sodišču še več ustavnih pritožb, pri katerih pa so (bili) nekateri pritožniki tudi neposredne žrtve nasilja domobranskih formacij.
[14]
Glej 51. člen Zakona o Ustavnem sodišču.
[15]
Postopek pred sodiščem prve stopnje je že bil zaključen z ustavitvijo postopka zaradi Rupnikove smrti, zoper to odločitev pa je državno tožilstvo vložilo pritožbo. Da ne bi prišlo do paralelnih odločitev v isti zadevi, smo že s sklepom o sprejemu 5. 11. 2020 prekinili postopek nove presoje rednih sodišč. Glej 2. točko izreka sklepa št. Up-253/20, U-I-63/20.
[16]
Glej 17. točko obrazložitve odločbe.
[17]
Glej 18. točko obrazložitve odločbe.
[18]
Glej podobno v odločbah Ustavnega sodišča št. Up-61/94 z dne 1. 12. 1994 in št. Up-218/98 z dne 22. 10. 1998.
[19]
Gre za ustavnopravni standard, ki ga mora sodba rednih sodišč doseči, da gre za kršitev 22. člena Ustave.
[20]
Vestnik, št. 6/44, z dne 24. 5. 1944.
[21]
Uradni list Dravske banovine, št. 109/29, in Službeni list Kraljevske banske uprave Dravske banovine, št. 67/31, 34/33, 34/34 in 30/35
.
[22]
Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-6/93.
[23]
Glej 31. točko obrazložitve odločbe.
[24]
Člen 38 Statuta Meddržavnega sodišča v točki 1(c) določa, da Sodišče uporablja splošna pravna načela, ki jih priznavajo civilizirani narodi (
the general principles of law recognized by civilized nations
).
[25]
V Statutu je bilo glede obrazloženosti sodbe predpisano le, da mora vsebovati nosilne razloge (prvi odstavek 26. člena).
[26]
Glej 31.–25. točka obrazložitve.
[27]
Glej točko 34. obrazložitve odločbe.
[28]
Pooblastilo izhaja iz prvega odstavka 60. člena ZUstS, ki določa: "(1) Če ustavno sodišče razveljavi ali odpravi posamični akt, lahko odloči tudi o sporni pravici oziroma svoboščini, če je to nujno zaradi odprave posledic, ki so na podlagi odpravljenega posamičnega akta že nastale ali če to terja narava ustavne pravice oziroma svoboščine, in če je na podlagi podatkov v spisu možno odločiti."
[29]
Glej 37.–44. točka obrazložitve sodbe.
[30]
Med njimi so fizične osebe ter pravne osebe zasebnega in javnega prava. Gre za zadevi št. Up-247/20 in št. Up-262/20.
[31]
"In countless cases, international courts have referred to this source of international law, and have invoked the general principles as a basis for their decisions. But if we read the opinions, we look in vain for an answer to the question: How did the Court know that the particular rule or principle it relied on was in fact a general principle of law recognized by civilized nations? In case after case, the judge writing the opinion simply expressed a hunch, a hunch probably based upon the legal system or systems with which he happened to be familiar." R. B. Schlesinger, Research on the General Principles of Law Recognized by Civilized Nations, The American Journal of International Law, let. 51, št. 4 (1957), str. 734.
[32]
Ob izvolitvi na funkcijo mora ustavni sodnik podala prisego v parlamentu, kjer se zaveže, da
bo sodil po Ustavi, zakonu in po svoji vesti (
15. člen Zakona o Ustavnem sodišču).
[33]
Kako težko ulovljiv je pomen splošnih pravnih načel, ki jih priznavajo civilizirani narodi (
the general principles of law recognized by civilized nations
), je razvidno že iz diskusij ob sprejetju Statuta. Glej F. T. Freeman Jalet, The Quest for the General Principles of Law Recognized by Civilized Nations: A Study, UCLA Law Review, let. 10, št. 5 (1963), str. 1044–1050. Glej tudi R. Yotova, Challenges in the Identification of the "General Principles of Law Recognized by Civilized Nations": The Approach of the International Court, Canadian Journal of Comparative and Contemporary Law, št. 3 (2017), str. 269–325.
[34]
Prav gotovo nismo bili prvi, ki smo si postavljali to vprašanje. Glej recimo A. Zahar, G. Sluiter, International Criminal Law, Oxford University Press, New York 2008.
[35]
Gre za spremenjeni 559. člen ZKP/94.
[36]
V zadevi je v glasovalo samo osem sodnikov, ker je bil sodnik Jaklič odsoten. Odsoten je bil tudi ob odločanju o sprejemu zadeve v obravnavo.
⇒