VSL Sodba II Cp 174/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-05

dr. Tadeja Jelovšek (preds.), mag. Barbara Petrič (poroč.), Polona Marjetič Zemljič

posojilna pogodba - sklenitev posojilne pogodbe - dogovor pogodbenih strank - nagib za sklenitev pogodbe - dokazna ocena - dokazno breme - vračilo posojila - umik dokaznega predloga - pravilno ugotovljeno dejansko stanje

Okoliščina, da je z izposojenim denarjem dejansko razpolagala druga oseba in ne posojilojemalka, na obstoj obveznosti posojilojemalke ne vpliva. Pomembno je le, s kom je tožnik sklenil pogodbo.

Na veljavnost pogodb nagibi, iz katerih je bila pogodba sklenjena, ne vplivajo (prvi odstavek 40. člena OZ).

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba.

II. Tožena stranka mora tožeči stranki povrniti stroške odgovora na pritožbo v višini 675 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne poteka paricijskega roka dalje.

Oris zadeve in odločitev sodišča prve stopnje:

1. Tožnik je na račun toženke 19. 4. 2019 nakazal 50.000 EUR. Trdil je, da ji je denar posodil in da se je toženka zavezala, da bo denar vrnila v roku dveh mesecev. Ker ga ni, je vložil tožbo, s katero je zahteval, da mu plača 50.000 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 20. 6. 2019 dalje do plačila.

2. Sodišče prve stopnje je zahtevku z izpodbijano sodbo ugodilo.

Ugotovilo je, da je bila posojilna pogodba sklenjena med pravdnima strankama in da je tožnik ni sklenil z nekdanjim možem toženke, kot je trdila slednja. Po njegovi oceni toženka ni izkazala, da bi tožniku vrnila vsaj del posojenega zneska, prav tako ne, da bi denar po obrokih vrnil oziroma vračal njen nekdanji mož.

3. Zoper sodbo se pritožuje toženka in vztraja, da je bila posojilna pogodba sklenjena med tožnikom in A. A., njenim nekdanjim možem. Pravdni stranki nista imeli tesnejšega odnosa in nenavadno je, da bi ji tožnik brez tesnega prijateljstva in brez zasledovanja kakršnekoli finančne koristi brezobrestno posodil tako visok znesek. Posojilo ni moglo biti dano za dokončanje hiše, ker se ta v tistem času niti še ni gradila, poleg tega je nenavadno, da bi bilo posojilo dano le za dva meseca. Posojilo je bilo dano za špekulativne namene. Sodišče je nekritično sledilo izpovedbam tožnika in priče B. B., upoštevati bi moralo tudi zaslišanja drugih prič. Glede na kulturno okolje vpletenih (tožnik in nekdanji mož toženke prihajata iz Bosne in Hercegovine, v nadaljevanju BIH) je nenavadno, da bi se tožnik za posojilo dogovarjal z žensko, tedaj poročeno z osebo, ki jo tožnik dobro pozna. Sodišče prve stopnje je napačno prebralo pismo, ki ji ga je poslal njen nekdanji mož; iz pisma izhaja, da sama s posojilom nima nič. Vrnjenih je bilo že 37.500 EUR, saj je njen nekdanji mož vračal po 2.500 EUR mesečno. Navedeno dokazujejo kratka telefonska sporočila in izpovedi več prič. Protispisen je zaključek, da naj bi se nakazila nanašala na neko drugo posojilo. Vračilo 37.500 EUR kot obresti pa bi predstavljalo oderuške obresti.

4. Tožnik je na pritožbo odgovoril in predlagal njeno zavrnitev.

6. Pritožbeno sodišče pritrjuje skladni in celoviti oceni sodišča prve stopnje, ki je pripeljala do zaključka, da je toženka izrazila svojo voljo in s tožnikom sklenila posojilna pogodbo

ter da brez njenega aktivnega sodelovanja tožnik 50.000 EUR ne bi posodil (nakazal).

Kot je pojasnilo, so dogovori pred sklenitvijo posojilne pogodbe tekli med pravdnima strankama in A. A., občasno tudi v prisotnosti ali z vednostjo B. B. Tega pritožnica ni izpodbila. Sodišče prve stopnje je utemeljeno dalo največjo dokazno težo izpovedbam oseb, ki so bile neposredno prisotne. V pritožbi omenjena priča C. C. ni bila prisotna ob nakazilu in predhodnih pogovorih (izpovedala je le o tem, da je toženka tožniku rekla, da si denarja ni sposodila, ko je tožnik prišel na dom toženke in zahteval denar). Enako velja za izpovedbo D. D., ki je bila prisotna med pogovorom pravdnih strank, v katerem je toženka tožniku, ko je zahteval vračilo denarja, predlagala, da naj se obrne na A. A., in mu pojasnjevala, da s tem (tj. posojilom) nima nič. Pritožbeno sodišče pritrjuje sodišču prve stopnje, da to, kaj je toženka povedala po tem, ko je tožnik zahteval vračilo (torej kakšno stališče je glede obveznosti vrnitve denarja naknadno zavzela), ni odločilno. Utemeljeno zato njunima izpovedbama ni dalo večje teže. Prav tako izpovedbama toženkinih staršev, ki jih izpostavlja pritožnica. Starša sta lahko izpovedala le o tem, kar so jima glede posojila povedali toženka, A. A., tožnik in B. B., za posojilo pa sta izvedela šele kasneje. Z izpostavljanjem teh izpovedb toženka dokazne ocene sodišča prve stopnje ni omajala. Ob zaslišanju ni zanikala svoje (enkratne) prisotnosti pri dogovarjanjih o posojilu. Zagotovo pa ni bila prisotna le enkrat, kot je ugotovilo sodišče prve stopnje, in tega ni izpodbila. Ni spora niti o tem, da se je skupaj s tožnikom in A. A. odpeljala na banko, da je v poslovalnico nato vstopila sama s tožnikom in da je ta denar nakazal na njen račun. Ob zgoraj povedanem to ni nepomembno, kot skuša prikazati pritožba.

7. Utemeljeno je tako sodišče prve stopnje pritrdilo tožnikovi izpovedbi, potrjeni tudi z izpovedbo B. B., in ugotovilo, da sta tožnika za posojilo prosila oba, tako toženka kot A. A. (ga tri tedne nagovarjala, hodila za njim, ga klicala po telefonu, prišla v njegov lokal), vendar denarja slednjemu ni hotel posoditi, posodil pa ga je toženki, ker je ta imela v lasti parcelo in frizerski salon. To pojasni, zakaj je posodil denar toženki, čeprav nista bila v tesnejšem odnosu. Pritožbeno izpostavljanje posameznih okoliščin (da kulturno ozadje vpletenih ne dopušča dogovorov s poročeno žensko, …) glede na opisano ni dovolj, da bi zasejalo dvom v ugotovitve sodišča prve stopnje.

Kot tudi ne, če je tožnik od toženke vrnitev denarja zahteval (še)le, ko je bil A. A. v zaporu. To samo zase ne potrdi toženkine teze, da je tožnik pogodbo sklenil z njim. Toliko manj ob tem, da je toženka dopuščala A. A. sodelovanje v dogovorih. Posojilodajalec ni zavezan k temu, da takoj zahteva izpolnitev pogodbe ali da jo zahteva ves čas, dokler ni obveznost izpolnjena. Razpolaganje z njegovo terjatvijo je prosto.

Trenutek, ko tožnik zahteva vrnitev denarja, tako ne more vplivati na to, kakšen je bil dogovor strank ob sklenitvi pogodbe.

8. Pa tudi ne okoliščina, ali je bil denar dan za gradnjo hiše ali ne, kot je pojasnilo že sodišče prve stopnje. Pritožbeno sodišče dodaja, da je sodišče prve stopnje verjelo tožniku, da je toženka bančnemu uslužbencu, ko jo je ta vprašal, zakaj potrebuje denar, dejala, da za gradnjo hiše (in ne, da je bil res dan za to).

Okoliščina, da je tožnik sicer to kot razlog posojila povzel v trditveno podlago, v povezavi z ostalimi dokazi ne omaje prepričljivosti njegove izpovedbe. Kot tudi ne, če toženka ne prihaja iz iste vasi v BIH kot tožnik, kar naj bi ta trdil. Nenazadnje je povsem logično, da se je tožnik ob prepričevanju tako toženke kot A. A. odločil, da denar posodi in nakaže tistemu, od katerega ga bo lažje in uspešneje lahko zahteval nazaj. Ni odločilno, če je tožnik denar posodil toženki zato, da ga bo ta nato dvignila in izročila A. A., da ga bo ta uporabil za možnost hitrega zaslužka.

To ne pomeni, da posojilna pogodba med pravdnima strankama ni veljavno sklenjena. Na veljavnost pogodb nagibi, iz katerih je bila pogodba sklenjena, ne vplivajo (prvi odstavek 40. člena OZ). Sodišče prve stopnje je to obrazložilo v 19. in 21. točki obrazložitve in ob sklicevanju na primerljivo sodno prakso tudi, da okoliščina, da je z izposojenim denarjem dejansko razpolagala druga oseba in ne posojilojemalka, na obstoj obveznosti posojilojemalke ne vpliva.

Pritožbeno sodišče se s tem strinja in dodaja, da je sodišče prve stopnje ugotovilo tudi, da je toženka tožniku obljubila vračilo denarja, ko proda hišo,

česar pritožba ne izpodbije. Toženka se je tako zavedala, da mora denar vrniti, kar potrjuje zaključek, da je tožnik denar posodil toženki.

9. O dogovoru med pravdnima strankama bi sicer lahko izpovedal tudi A. A., ki je očitno imel precejšnjo vlogo pri sklenitvi posojilne pogodbe (a se mu tožnik ni zavezal posoditi denarja), pa je toženka dokazni predlog za njegovo zaslišanje umaknila. Njeno pojasnilo, da si finančno ni mogla privoščiti kritja stroškov prevodov in prevoza iz zapora v Z., tega ne spremeni. Dokazni predlog je umaknila, še preden ji je bila višina stroškov znana. Sicer pa bi ob zatrjevanem šibkejšem materialnem položaju lahko zaprosila, da stroške za izvedbo dokaza krijejo sredstva brezplačne pravne pomoči. Pismo, ki ji ga je poslal A. A., ni pisna izjava priče,

pač pa listinski dokaz, ki ga je sodišče prve stopnje presojalo kot vsako drugo listino, v povezavi z ostalimi izvedenimi dokazi. Pritožnica sama pove, da je bilo poslano njej z vsebino, da ona nima nič s posojilom. Čeprav v njem ne piše, da z dolgom nima nič niti pisec, kot trdi pritožba,

lahko njegova vsebina kaže le na njuno notranje razmerje (ni namreč naslovljeno na tožnika, tega toženka ne trdi) in v povezavi z ostalimi dokazi ne omaje dokazne ocene sodišča prve stopnje. Ni odločilno niti, kdaj je bilo napisano.

Kot rečeno, pa je toženka dokaz z zaslišanjem A. A., ki bi morebiti razkril kaj več, umaknila. Odločitev o tem, katera dejstva je štelo za dokazana, je tako sodišče prve stopnje sprejelo na podlagi ocene vseh izvedenih dokazov. Vanjo pritožbeno sodišče ne dvomi. Pritožbene trditve o pomanjkanju tožnikovih trditev o toženkini odgovornosti za dolgove bivšega moža pa ob tem niso odločilne.

10. Pritožbeno sodišče tudi k dokazni oceni sodišča prve stopnje glede tega, da toženka ni uspela izkazati, da je bil del izposojenega denarja (37.500 EUR) že vrnjen,

nima kaj dodati. Ostalo je povsem nejasno, kdaj in kolikokrat naj bi A. A. tožniku izročil 2.500 EUR. Enako velja za zatrjevana, s strani toženke opravljena plačila v enako visokih zneskih (po naročilu A. A.). Pri vračanju posojila v gotovini, v visokih obrokih, tudi po oceni pritožbenega sodišča ni odveč pričakovati, da bi toženka vedela, kdaj točno so bila plačila izvedena in koliko je bilo teh (A. A. in njenih), pa tudi ne, da bi od tožnika terjala pisno potrditev prejetega zneska za opravljena plačila.

Ocene, da njeni zelo ohlapni izpovedbi in enako ohlapnim izpovedbam v pritožbi omenjenih prič ne gre verjeti, ne morejo omajati niti pritožbene navedbe, da je tožnik tožbo vložil "

". Pritožbeno sodišče je že pojasnilo, da posojilodajalec lahko sodno zahteva izpolnitev posojilojemalčeve obveznosti kadarkoli (znotraj zastaralnega roka). Dejstvo, da tožnik tožbe ni vložil takoj po zapadlosti terjatve ob prej povedanem ne more kazati na to, da je v vmesnem času posojilo toženka vračala (ali kdo drug v njenem imenu), predvsem pa ne, koliko naj bi bilo vrnjeno. Tega pritožnica ne uspe niti s sklicevanjem na predložena kratka telefonska sporočila. V pritožbi pritrjuje, da omenjajo obresti. Pa tudi, da potrjujejo, da naj bi bilo po njenem toliko plačanega (in ne torej, da je to potrdil tožnik). Ob tem lahko dokazujejo le to, da je toženka verjela, da je bilo plačanih 37.500 EUR obresti,

ne pa, da je bilo res toliko plačano, in ne, da je bilo to plačano na račun glavnice. Tudi sicer ne more uspeti s sklicevanjem na to, da so bile plačane oderuške obresti. O tem, koliko in kdaj je bilo plačano, kdaj in kakšne obresti so bile dogovorjene oziroma vsaj plačane, bi morala podati konkretne trditve pred sodiščem prve stopnje,

a tega ni storila. Zatrjevana plačila je vezala na vračilo glavnice.

S svojim drugačnim pritožbenim stališčem o oderuških obrestih tako ne more uspeti. Razlogi o tem, ali je bilo kaj plačano na račun drugega posojila, ki jih napada pritožba, pa so odveč in se pritožbeno sodišče do navedb v zvezi s tem ne bo opredeljevalo. Le dodaja, da niso v nasprotju z ugotovljenim, da toženka ni izkazala, koliko in kdaj naj bi na račun glavnice tega posojila vrnila. Da ugotovljeno ne more izhajati iz izpovedb, pa ni nasprotje med tem, kaj se navaja v razlogih sodbe in samo listino (protispisnost iz 15. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP, ki je napaka v tehničnem prenosu vsebine listine), pač pa napad na dokazno oceno.

11. Odločilno dejansko stanje je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo. Sodba ima odločilne razloge in sta jo tako toženka kot pritožbeno sodišče lahko preizkusila. Kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), pa pritožbeno sodišče ni ugotovilo. Zato je pritožbo zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo (353. člen ZPP).

12. Ker je pritožbeno sodišče zavrnilo pravno sredstvo, mora odločiti tudi o priglašenih pritožbenih stroških (prvi odstavek 165. člena ZPP). Toženka, ki s pritožbo ni uspela, mora tožniku, ki je na pritožbo vsebinsko odgovoril, povrniti stroške pritožbenega postopka. Ti obsegajo nagrado za odgovor na pritožbo v višini 1.125 odvetniških točk, kar ob upoštevanju vrednosti točke 0,60 EUR znaša 675 EUR. Stroške je toženka dolžna povrniti tožniku v 15 dneh (313. člen ZPP), v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka dalje (378. člen OZ).

S popravnim sklepom pa je popravilo datum njene izdaje.

S posojilno pogodbo se posojilodajalec zavezuje, da bo posojilojemalcu izročil določen znesek denarja ali določeno količino drugih nadomestnih stvari, posojilojemalec pa se zavezuje, da mu bo po določenem času vrnil enak znesek denarja oziroma enako količino stvari iste vrste in kakovosti (prvi odstavek 569. člena Obligacijskega zakonika - OZ).

Kadar pritožbeno sodišče sprejme dokazno oceno sodišča prve stopnje in iz nje izpeljane ugotovitve o odločilnih dejstvih, je standard obrazložitve sodbe pritožbenega sodišča nižji. Ni dolžno s pritožnikom razpravljati glede vsakega posameznega dokaznega argumenta, pač pa zadošča, da iz njegovih razlogov izhaja, da se je s pritožbenimi razlogi seznanilo, primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 51/2018 z dne 17. 05. 2018. Zato bo pritožbeno sodišče v nadaljevanju le na kratko odgovorilo na posamezne pritožbene argumente v tej smeri.

Kolikor je to pomembno za razmerje med pravdnima strankama, pritožbeno sodišče dodaja, da je očitno toženkino strinjanje, da njen tedanji mož nastopa tudi v njenem imenu, sama pa je sodelovala in pristala na to, da posojilo vzame ona, čeprav pod vplivom bivšega moža.

Primerjaj obrazložitev v 20. točki obrazložitve izpodbijane sodbe.

Kaj bi od tega imel tožnik, toženka ni pojasnila.

Primerjaj odločbo Višjega sodišča v Ljubljani I Cp 2563/2017 z dne 21. 2. 2018.

Primerjaj 25. točko obrazložitve izpodbijane sodbe.

Zato toženkine pritožbene navedbe, da bi zaslišanje lahko zahteval tožnik ali ga opravilo sodišče, ne morejo imeti želene teže.

Pritožbeno sodišče dodaja, da gre za težko berljiv rokopis v tujem jeziku.

Leto 2023, ki ga razkrije priložena in v pritožbi izpostavljena ovojnica, pa potrjuje, da je šlo za čas, ko je že tekel konkretni postopek.

Glede vračil pa nosi dokazno breme tožena stranka.

Ali pa bi morala vztrajati pri zaslišanju priče A. A.

Le to omenjajo tudi priče, ki jih izpostavlja (starša, D. D., E. E., ...).

Primerjaj njene trditve v odgovoru na tožbo. Šele na prvem naroku je pričela omenjati visoke obresti, a vztrajala, da je A. A. vrnil že dobršen del vtoževanega zneska (to pa je le posojena glavnica, opomba sodišča).

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 15, 40, 40/1, 377, 569, 569/1

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 212, 215

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.