VSM Sodba II Kp 40769/2023
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-04

dr. Vanja Verdel Kokol (preds.), mag. Mateja Kamenšek Gornik (poroč.), dr. Barbara Nerat

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

delna ugoditev pritožbi - sprememba kazenske sankcije - kaznivo dejanje posilstva - javna seja - izključitev javnosti - glavna obravnava v nenavzočnosti obdolženca - opravičljivi razlogi za izostanek - beseda strank - sprememba obtožnice - datum storitve kaznivega dejanja - isti historični dogodek - izvedensko mnenje - strokovni pomočnik - zavrnitev dokaznih predlogov obrambe - mlajši polnoletnik

Pritrditi je pritožbi v delu, ko navaja, da je obrambi priznana pravica preizkusiti izvid in mnenje sodne izvedenke po strokovnem pomočniku in podati strokovne pripombe na izvid in mnenje. Ustavno sodišče RS se je v odločbi Up 511/17-20 ukvarjalo z vprašanjem, ali je sodni izvedenec klinični psiholog sodišču in strankam ter drugim procesnim udeležencem dolžan razkriti psihološke teste in njihove rezultate in ugotovilo, da je bila v tam obravnavanem primeru obdolženki kršena pravica do obrambe iz prve alineje 29. člena Ustave, ko ji je onemogočilo, da bi gradivo, ki je bilo podlaga za poročilo o psihološkem pregledu, ocenil drug za to usposobljen klinični psiholog po izbiri obrambe.

Odločba Up 511/17-20, ki jo je treba brati kot celoto, kliničnim psihologom torej ne nalaga, da obrambi ali v sodni spis predložijo dokumentacijo, ki je bila podlaga za izdelavo mnenja, kot to zmotno navaja zagovornik, ampak je Ustavno sodišče RS zavzelo jasno stališče, da je treba upoštevati tudi zahteve po ohranitvi zaupnosti, veljavnosti in integritete orodij za psihološko diagnosticiranje, ter v tej zvezi navedlo načine, kako zahtevo po ohranitvi veljavnosti testov uskladiti s temeljnimi procesnimi jamstvi, ki zagotavljajo pošten postopek - npr. klinični psiholog gradivo posreduje zgolj kliničnemu psihologu po izbiri obrambe, ne pa tudi obdolžencu, zagovorniku ali v sodni spis, kot se zagovornik tudi v pritožbi ponovno zavzema.

Pritožbi zagovornika obdolženega A. A. se delno ugodi in izpodbijana sodba v odločbi o kazenski sankciji spremeni tako, da se obdolžencu izrečena zaporna kazen zniža na 2 (dve) leti in (6) šest mesecev zapora,

v ostalem se pritožba zagovornika zavrne kot neutemeljena in se v nespremenjenem obsegu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

1. Okrožno sodišče v Mariboru je z izpodbijano sodbo obdolženega A. A. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja posilstva po tretjem odstavku 170. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1), za kar mu je po istem zakonskem določilu izreklo kazen tri leta in šest mesecev zapora. Na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obdolženca oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, medtem ko mora obdolženec plačati stroške oškodovanke in njenega pooblaščenca, ki bodo odmerjeni s posebnim sklepom. Oškodovanko B. B. je po drugem odstavku 105. člena ZKP s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo.

2. Zoper sodbo se je pritožil obdolženčev zagovornik zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka, zmotne uporabe materialnega prava, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter odločbe o kazenski sankciji. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi ter izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje.

3. Na predlog zagovornika je pritožbeno sodišče o seji obvestilo obdolženega in njegovega zagovornika, po uradni dolžnosti pa tudi višjega državnega tožilca. Seja je bila opravljena 4. 2. 2026 ob izključitvi javnosti v skladu z določb šestega odstavka 378. člena ZKP v zvezi z 295. členom ZKP. Seje so se udeležili vsi vabljeni.

5. Zagovornik sodišču prve stopnje očita, da je bila obdolžencu kršena pravica do navzočnosti na glavni obravnavi, kar predstavlja bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 3. točke prvega odstavka odstavka 371. člena ZKP ter kršitev 2., 22. in 29. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava) in tretjega odstavka 6. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju EKPČ). V zvezi s tem navaja, da obdolženec na narok 17. 6. 2025 ni pristopil zaradi utemeljenega in opravičljivega razloga, ker je spregledal datum naroka za glavno obravnavo, in je šlo za enkraten - sprejemljiv razlog za izostanek z naroka, ki se lahko pripeti vsakomur, nenavzočnost pa je obdolženec oziroma zagovornik opravičil. Zagovornik je takoj za tem, ko je z dovoljenjem sodišča poklical obdolženca, sodišču pojasnil, da je obdolženec spregledal datum naroka in da je od kraja sodišča oddaljen minimalno dve uri in ne more zapustiti delovnega mesta pri montaži, saj se od delodajalca do kraja montaže več delavcev vozi z enim avtomobilom. Ne strinja se s stališčem sodišča prve stopnje, da se je obdolženec zavestno odrekel udeležbi na naroku za glavno obravnavo ter zagovoru in besedi strank, saj se obdolženec tej pravici ni nikoli odpovedal, iz tega razloga pa je po mnenju pritožbe bila navzočnost obdolženca na naroku tudi nujna. Obdolženec je bil predhodno že zaslišan in se je v prvih fazah kazenskega postopka zagovarjal z molkom, vendar je sodišče prve stopnje jasno in nedvoumno seznanil, da bo tekom postopka podal zagovor, katerega ima pravico podati vse do konca kazenskega postopka, te pravice pa mu sodišče ne sme kratiti.

6. V pritožbi zatrjevane kršitve niso podane. Sodišče sme v skladu s prvim odstavkom 307. člena ZKP odločiti, da se glavna obravnava opravi v nenavzočnosti obdolženca, če je bil obdolženi pravilno vabljen, če svojega izostanka ni opravičil oziroma sodišče njegovega opravičila ni sprejelo kot utemeljenega, če je bil predhodno zaslišan, če je bil navzoč njegov zagovornik (formalni pogoji) in če njegova navzočnost ni bila nujna (materialni pogoj). Sodišče prve stopnje je v točkah 4 do 6 obrazložitve izpodbijane sodbe prepričljivo pojasnilo, zakaj so bili izpolnjeni vsi navedeni zakonski pogoji za sojenje v nenavzočnosti, ti pa po presoji pritožbenega sodišča utemeljujejo zaključek, da se je obdolženec pravici do aktivnega sodelovanja na glavni obravnavi očitno odpovedal.

7. Izmed zgoraj navedenih pogojev pritožba neuspešno graja odločitev sodišča prve stopnje, da razlog za obdolženčev izostanek iz naroka za glavno obravnavo dne 17. 6. 2025, na katerega je bil obdolženec pravočasno in pravilno vabljen,

ni bil opravičljiv. Pritrditi je pravilnim razlogom izpodbijane sodbe, da spregled datuma naroka za glavno obravnavo ni opravičljiv razlog za izostanek z naroka. Ustno sporočilo zagovornika o odsotnosti z glavne obravnave z navedbo razloga samo po sebi namreč še ne pomeni ustreznega opravičila, ki bi veljavno opravičilo izostanek obdolženca, ocena o tem, ali je razlog utemeljen ali ne, pa je v pristojnem odločanju sodišča prve stopnje. Opravičljivi razlogi so tiste okoliščine, ki obdolžencu onemogočajo njegov prihod na sodišče in so v petem odstavku 193. člena ZKP primeroma naštete (smrt bližnjega, zdravstveni razlogi, naravna nesreča ali neodložljiva obveznost, katere neizpolnitev ima za posledico nastanek pomembne škode), na vse to pa je bil obdolženi tekom kazenskega postopka tudi opozorjen. Opravičljiv razlog torej ni vsaka okoliščina, zaradi katere obdolženec ne pristopi na narok, ampak le nenadne in nepredvidljive okoliščine, ki obdolžencu onemogočajo prihod na sodišče. To so lahko torej le tiste okoliščine, ki so zunaj njegovega nadzora (višja sila)

, kamor po oceni pritožbenega sodišča ni mogoče uvrstiti spregleda datuma naroka. Kar zadeva navajanje pritožbe, da je sodišče prve stopnje izostanek obdolženca z naroka neustrezno primerjalo z zamudo pacienta na operacijo sicer drži, ampak bistveno je, da je opravičljiv razlog za izostanek z naroka lahko samo takšna okoliščina, na katero obdolženec objektivno ni mogel vplivati, pa tudi taka, ki jo je sam povzročil, vendar nenamerno (npr. huda poškodba obdolženca v prometni nesreči, ki jo je sam povzročil).

Po prepričanju pritožbenega sodišča je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da gre za očitno neutemeljen izostanek obdolženca z naroka glavne obravnave, pri čemer dejstvo, da je šlo za enkraten izostanek z naroka, na pravilnost odločitve ne vpliva. Glede na obrazloženo in ker pritožnik niti v pritožbi ne navede ali predloži dokazov, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da je imelo sodišče prve stopnje, ko je odločalo o sojenju v nenavzočnosti, zmotno predstavo o neopravičljivosti izostanka, je pritožbeno sodišče obravnavani pritožbeni razlog zavrnilo kot neutemeljen.

8. Drugi pogoj, ki ga pritožba neuspešno izpodbija, je, da je bila obdolženčeva navzočnost na naroku za glavno obravnavno dne 17. 6. 2025 nujna. Tega standarda zakonsko besedilo dodatno ne opredeljuje, temveč napolnitev vsebine prepušča sodni praksi. Za oceno, ali obdolženčeva navzočnost ni nujna, je ključno, da je bil predhodno zaslišan na sodišču (ne glede na to, v katerih fazi postopka) in da mu je bila dana možnost aktivne obrambe z vidika, da se na glavni obravnavi izjavi o obtožnem aktu in dokazih, ki ga bremenijo, vsaj enkrat v postopku pa mora imeti možnost, da se sooči z zanj obremenilnimi pričami in jih zasliši, še posebej, če se obsodilna sodba izključno ali odločilno opira na njihove izjave.

9. V obravnavani zadevi je ugotoviti, da obdolženec zagovora v fazi preiskave in na narokih za glavno obravnavo 21. 1. 2025, 11. 3. 2025 in 27. 3. 2025 ni podal, čeprav je to možnost imel. Zagovor obdolženca je njegova pravica in ne dolžnost in ga sodišče ne more siliti k podaji zagovora. Tudi če obdolženec napove, da bo dal zagovor, ta napoved obdolženca k ničemur ne zavezuje. Na narok za glavno obravnavno dne 17. 6. 2025 je bil obdolženec, kot je bilo že obrazloženo, pravilno vabljen, vendar se na vabilo sodišča prve stopnje brez opravičenega razloga ni odzval, čeprav je predsednica senata na glavni obravnavi dne 27. 3. 2025 opozorila, da lahko sodišče po izvedbi dokazov, ki so v zadevi relevantni, ostale dokazne predloge zavrne in glavno obravnavo zaključi, kljub že vnaprej razpisanim narokom. Ob tem ni prezreti, da je sodišče prve stopnje na predhodnih narokih (torej 21. 1. 2025, 11. 3. 2025 in 27. 3. 2025) izvedlo vse ostale dokaze, na naroku za glavno obravnavo dne 17. 6. 2025 je le vpogledalo listine, in sicer v aktualne podatke IKE ter FURS in ZZZS (v te je vpogledalo tudi 27. 3. 2025) in drugih dokazov ni izvajalo, v nadaljevanju naroka pa je sodišče prve stopnje zavrnilo dokazne predloge obrambe, sledila pa je zaključna beseda strank. Sodišče ocenjuje nujnost obdolženčeve navzočnosti na glavni obravnavi glede na do tedaj razčiščeno dejansko stanje, ki se presoja po načelu proste presoje dokazov (prvi odstavek 18. člena ZKP). Na tem naroku sodišče prve stopnje ni izvajalo nobenih za obdolženca obremenilnih dokazov, temveč je utemeljeno presodilo, da je stanje stvari v zadostni meri razjasnjeno, zaradi česar je dokazni postopek zaključilo.

Obdolženčeve navzočnosti na naroku pa ni terjala niti odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi dokaznih predlogov, niti dejstvo, da je v nadaljevanju sledila faza podaje zaključne besede.

10. Beseda strank, ki sledi končanemu dokaznemu postopku (in tudi ni neobičajno, da se nadaljuje še na istem naroku), ni dolžnost, temveč samo pravica, ki se ji posamezni procesni udeleženec lahko odpove. Glede na neopravičen izostanek obdolženca na tem naroku, pa se je obdolženec svoji pravici do podaje zaključne besede očitno odpovedal. Obdolženec se namreč lahko pravici, da se mu sodi v njegovi navzočnosti, odpove tudi s konkludentnim ravnanjem, kamor je šteti izostanek, ki ga obramba opravičuje z navajanjem neutemeljenih razlogov. V zvezi z navedbami pritožnika, da ima obdolženec vse do zaključka kazenskega postopka pravico podati zagovor in mu sodišče te pravice ne sme kratiti ter da mora imeti obdolženec pravico do obrambe, pritožbeno sodišče dodaja, da je pogoju, da je bil obdolženec že zaslišan, zadoščeno s tem, da mu je bila dana realna možnost, da se lahko zagovarja. Okoliščina, da obdolženec do sedaj ni podal vsebinskega zagovora, pa ne more vplivati na pravilnost odločitve, saj je njegova pravica do molka ustavno varovana (4. alineja 29. člena Ustave RS). Glede na ugotovljeno, ko je obdolženi možnost podati zagovor tudi na glavni obravnavi nedvomno imel, zatrjevana kršitev pravice do obrambe ni podana.

11. Zagovornik pravilnosti odločitve sodišča prve stopnje, da se je narok za glavno obravnavo dne 17. 6. 2025 opravil v nenavzočnosti obdolženca, tudi ne more omajati s pritožbenimi navedbami, s katerimi izpodbija navajanja sodišča prve stopnje, da je obdolženec iz naroka izostal zaradi načina obrambe z namenom zavlačevanja postopka oziroma zlorabe pravic. Čeprav drži izvajanje pritožbe, da se je sodišče prve stopnje do teh okoliščin v točki 6 izpodbijane sodbe obširno opredeljevalo, vse navedeno ne vpliva na odločilna dejstva, ki jih je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih dokazov pravilno in popolno ugotovilo. Pritrditi je pritožbi, da te okoliščine z vidika opravičljivega izostanka obdolžencu iz že zgoraj povzetih razlogov, niso relevantne. V vsakem primeru se namreč ocena sodišča prve stopnje, da je obdolženi z naroka neopravičeno izostal, izkaže za pravilno in utemeljeno. Glede na vse navedeno je bila odločitev sodišča prve stopnje, da obdolženčeva navzočnost na naroku za glavno obravnavo dne 17. 6. 2025 ni bila nujna, obdolženec pa tudi ni bil prikrajšan pri uresničevanju svojih pravic iz 2., 22. in 29. člena Ustave ter tretjega odstavka 6. člena EKPČ, pravilna in v skladu z določbami ZKP.

12. Po mnenju zagovornika ni bilo pogojev za spremembo obtožnice na glavni obravnavi dne 27. 3. 2025, saj je po stališču pritožbe, upoštevaje zagovor obdolženca, čas storitve kaznivega dejanja bistvena sestavina pravnomočne obtožnice. Vsaka tovrstna sprememba po navajanju zagovornika vpliva na pravico do obrambe, zlasti glede na izpovedbo oškodovanke, ki je o spornem datumu različno izpovedovala, spornega datuma pa se zagotovo ni spomnila niti mama oškodovanke.

13. Pritožbi ni mogoče pritrditi. Prvi odstavek 344. člena ZKP določa, da če tožilec med glavno obravnavo spozna, da izvedeni dokazi kažejo na to, da se je spremenilo v obtožnici navedeno dejansko stanje, sme obtožnico spremeniti, pri čemer se sme spremenjena obtožnica nanašati le na dejanje, ki je že predmet obtožbe. Državni tožilec torej lahko prosto razpolaga z obtožbo, pri čemer v skladu z ustaljeno sodno prakso zadostuje že njegova ocena, da se je spremenilo dejansko stanje. Pomeni, da sme obtožbo spremeniti glede na svojo presojo dejanskega stanja, neodvisno od tega, ali se v zadevi pojavijo novi dokazi ali ne. Iz ustaljene sodne prakse Vrhovnega sodišča RS

izhaja, da so podatki o času izvršitve kaznivega dejanja potrebni za individualizacijo historičnega življenjskega dogodka, ki ga sodišče obravnava kot kaznivo dejanje, vendar pa v konkretnem primeru, ko je obravnavano kaznivo dejanje posilstva po tretjem odstavku 170. člena KZ-1, čas storitve ni njegov zakonski znak. Skladno s stališči sodne prakse čas izvršitve praviloma tudi ni odločilna okoliščina, razen takrat, kadar je od njega odvisna uporaba kakšne pravne norme (na primer določbe o časovni veljavnosti zakona, zastaranje kaznivega dejanja, za presojo prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari, ugotovitev odgovornosti mladoletnika in podobno).

14. Strinjati se je s pravilnimi razlogi sodišča prve stopnje v točki 2 obrazložitve izpodbijane sodbe, da spremenjena obtožnica (kljub spremembi datuma storitve) še vedno temelji na istem historičnem dogodku in da se opis dejanja tudi po spremenjeni obtožbi še vedno nanaša na isto ravnanje obdolženca. Sprememba obtožbe v časovnem pogledu ni v ničemer poslabšala procesnega položaja obdolženca, saj se kriminalna količina očitanega kaznivega dejanja po modificirani obtožnici ni spremenila, pri čemer sprememba datuma, ki v konkretnem primeru tudi ne predstavlja odločilnega dejstva, nima nobenega vpliva na težo dejanja ali kazensko odgovornost obdolženca, niti ni pomembna zaradi ugotavljanja zastaranja, uveljavljanja alibija ipd. Obdolžencu je bilo ves čas postopka znano, kateri historični življenjski dogodek se obravnava kot kaznivo dejanje in je tudi imel možnost odgovoriti na vse očitke obtožbe v zvezi z zakonskimi znaki obravnavanega kaznivega dejanja, pri čemer sprememba obtožnice s strani državnega tožilstva tudi ni bila odziv na zagovor obdolženca oziroma izvajanja obrambe (npr. napoved obrambe z alibijem). Ker se torej po pravilnih razlogih izpodbijane sodbe kljub spremembi obtožnica za obravnavano kaznivo dejanje še vedno nanaša na isti historični dogodek, je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da gre za dopustno spremembo obtožnice skladno s 344. členom ZKP.

15. Pritožba uveljavlja bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz drugega odstavka 371. člena ZKP z navajanji, da je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo predlog obrambe, da sodno izvedenko klinične psihologije pozove k predložitvi vseh podlag za izdelavo izvedenskega mnenja, kakor tudi podredno podan predlog, da te podlage oziroma dokumentacijo predloži strokovnemu pomočniku obrambe oziroma novemu s strani sodišča imenovanemu izvedencu s področja klinične psihologije. V zvezi z zavrnitvijo dokaznih predlogov uveljavlja kršitev pravice do obrambe, pravice do predlaganja dokazov in sodelovanja v kazenskem postopku, kršitve ustavnih pravic iz 2., 14., 15., 22., 23., 25. in 29. člena Ustave ter 6. člena EKČP. Zagovornik si zavrnitev navedenih dokazov neuspešno prizadeva izpodbiti s podobnimi navedbami, kot jih je obramba uveljavljala že tekom sojenja in jih je sodišče prve stopnje argumentirano zavrnilo v točkah 9 do 15 obrazložitve izpodbijane sodbe. Ob tem z obširnimi navedbami zatrjuje, da je obramba podala obrazložene dokazne predloge, ki so pravno relevantni in utemeljeni, to velja tudi za dokazni predlog po strokovnem pomočniku obrambe po lastni izbiri, pri čemer se pritožba (kot že tekom postopka) sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča RS Up 511/17-20 z dne 7. 1. 2021 (v nadaljevanju odločba Up 511/17-20).

16. Pritožba nima prav. Po pregledu spisa pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodna izvedenka s področja klinične psihologije C. C. v postopku sodne preiskave izdelala izvedensko mnenje glede znakov spolne zlorabe in posledic spolne zlorabe pri oškodovanki, ki je bilo zagovorniku in obdolžencu vročeno 22. 11. 2023. V izvedenskem mnenju je navedeno, da je bil opravljen osebni pregled oškodovanke, navedena je dokumentacija, ki je bila podlaga za izdelavo mnenja in psihodiagnostična sredstva, ki so bila uporabljena, ter pojasnjeno, zakaj ni bila pridobljena oškodovankina kartoteka pri osebnem zdravniku. Sodna izvedenka je bila na predlog obrambe zaslišana na glavni obravnavi dne 27. 3. 2025, ko je pojasnila, so psihologi edini merodajni za uporabo diagnostičnih sredstev in jih zato k mnenju ne prilagajo. Zagovornik je po zaslišanju sodne izvedenke predlagal, da sodišče s strani sodne izvedenke pridobi vse listine, ki so bile podlaga za izdelavo klinično-psihološkega mnenja, zlasti uporabljena psiho-diagnostična sredstva in zdravstveno dokumentacijo za oškodovanko, podredno, da sodišče v postopek pritegne novega izvedenca iste stroke, kot smiselno izhaja iz odločbe Up 511/17-20 z dne 7. 1. 2021. V nadaljevanju je predlagal, da sodišče sodno izvedenko pozove k predložitvi vseh podlag ter z vsemi podlagami seznani obdolženca in obrambo oziroma vsaj strokovnjaka po njuni izbiri (v tem primeru bo sodišče seznanil s podatki strokovnjaka), oziroma v postopek pritegne novega sodnega izvedenca.

17. Pritrditi je pritožbi v delu, ko navaja, da je obrambi priznana pravica preizkusiti izvid in mnenje sodne izvedenke po strokovnem pomočniku in podati strokovne pripombe na izvid in mnenje. Ustavno sodišče RS se je v odločbi Up 511/17-20 ukvarjalo z vprašanjem, ali je sodni izvedenec klinični psiholog sodišču in strankam ter drugim procesnim udeležencem dolžan razkriti psihološke teste in njihove rezultate in ugotovilo, da je bila v tam obravnavanem primeru obdolženki kršena pravica do obrambe iz prve alineje 29. člena Ustave, ko ji je onemogočilo, da bi gradivo, ki je bilo podlaga za poročilo o psihološkem pregledu, ocenil drug za to usposobljen klinični psiholog po izbiri obrambe. Ustavno sodišče RS je ob tem navedlo, da je ohranitev veljavnosti testov kot sredstev za psihološko ocenjevanje pomembno za zagotavljanje učinkovitega in poštenega sodnega postopka in se ob tem sklicevalo na slovensko in tujo literaturo, katero je sodišče prve stopnje povzelo v točki 11 obrazložitve izpodbijane sodbe in je zato utemeljeno sledilo pojasnilu sodne izvedenke, da so lahko psihodiagnostična sredstva dostopna samo usposobljenim strokovnjakom. Odločba Up 511/17-20, ki jo je treba brati kot celoto, kliničnim psihologom torej ne nalaga, da obrambi ali v sodni spis predložijo dokumentacijo, ki je bila podlaga za izdelavo mnenja, kot to zmotno navaja zagovornik, ampak je Ustavno sodišče RS zavzelo jasno stališče, da je treba upoštevati tudi zahteve po ohranitvi zaupnosti, veljavnosti in integritete orodij za psihološko diagnosticiranje, ter v tej zvezi navedlo načine, kako zahtevo po ohranitvi veljavnosti testov uskladiti s temeljnimi procesnimi jamstvi, ki zagotavljajo pošten postopek - npr. klinični psiholog gradivo posreduje zgolj kliničnemu psihologu po izbiri obrambe, ne pa tudi obdolžencu, zagovorniku ali v sodni spis, kot se zagovornik tudi v pritožbi ponovno zavzema. Glede na navedeno se kot neutemeljena izkažejo vsa pritožbena izvajanja, da se imajo udeleženci postopka pravico seznaniti z vsemi podlagami izvida in mnenja.

18. Ob navedenem je po prepričanju pritožbenega sodišča treba upoštevati tudi vsakokratne okoliščine posamezne zadeve,

pri čemer dejansko stanje zadeve, ki je bila predmet obravnave pred Ustavnim sodiščem RS, ni primerljivo z obravnavano zadevo,

saj je bilo v zadevi pred Ustavnim sodiščem RS v spisu več različnih mnenj (tudi dveh mnenj strokovnjakov obrambe) klinični psihološki izvid pa je bil ključen za ugotovitve sodne izvedenke. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da v obravnavani zadevi izvedensko mnenje ni ključni dokaz, obramba pa tekom sojenja ni imenovala oziroma izbrala svojega strokovnega pomočnika. Ni mogoče pritrditi pritožbenim navedbam, da je lahko obramba šele po zaslišanju sodne izvedenke podala relevantne navedbe in dokazne predloge. Obramba je bila namreč s tem, kaj je bila podlaga za izdelavo mnenja, seznanjena že v postopku sodne preiskave, sodna izvedenka pa je na zaslišanju pojasnila, da so bila uporabljena diagnostična sredstva, metode in ostalo, kot je navedeno na strani 3 izvedenskega mnenja in nič drugega. Ni utemeljeno navajanje pritožbe, da sodna izvedenka ni upoštevala le psihodiagnostičnih sredstev, navedenih v izvedenskem mnenju, temveč tudi dokumentacijo, ki jo hrani v "nekem svojem arhivu", kar je pritožba povzela izven konteksta izpovedbe izvedenke, ko je ta pojasnjevala, kako klinični psihologi hranijo dokumentacijo oziroma rezultate uporabljenih sredstev in jih ne prilagajo k mnenju. Prav tako je bila obramba nedvomno najkasneje po prejemu izvedenskega mnenja seznanjena, da lahko dokazno vrednost izvida in mnenja izpodbija s pomočjo strokovnjaka po lastni izbiri, kar na več mestih izpostavlja pritožba, v tej smeri pa je bilo tudi sodni izvedenki postavljeno prvo vprašanje s strani zagovornika.

19. Prezreti ni niti dogajanja na glavni obravnavi 27. 3. 2025, ko je sodišče obrambo seznanilo, da bi lahko strokovni pomočnik obrambe prisostvoval že pri zaslišanju sodne izvedenke (tistega dne) in izvedenki postavljal strokovna vprašanja ter da je prav s tem namenom bil določen dodatni narok za glavno obravnavo (poleg 11. 3. 2025 in 27. 3. 2025 še 17. 6. 2025), da bi si lahko obramba pridobila strokovno pomoč, na istem naroku pa je tudi državni tožilec podal odgovor na podane dokazne predloge obrambe, da bi se lahko obramba strokovne pomoči že zdavnaj poslužila in predlagala posredovanje uporabljenih psiho-diagnostičnih sredstev drugemu izvedencu iste stroke oziroma strokovnemu pomočniku. V tej smeri je sodišče prve stopnje zagovornika pozvalo, da spremeni oziroma dopolni dokazni predlog tako, da bo ta tudi v skladu z odločbo Up 511/17-20, na katero se je tekom sojenja skliceval, česar pa obramba ni storila. Z opisanim dogajanjem je sodišče prve stopnje v skladu s 14. členom ZKP zagovorniku, ki je prava vešča stranka, dalo ustrezna in zadostna pojasnila o tem kako je potrebno dopolniti dokazni predlog, da mu bo sodišče lahko ugodilo, medtem ko obramba vse do konca glavne obravnave strokovnega pomočnika ni imenovala.

20. Pravilnih zaključkov sodišča prve stopnje pa ne more omajati pritožbena navedba, da ZKP obdolžencu ne nalaga, da bi moral predhodno imenovati strokovnega pomočnika. Ugotoviti je namreč, da tega instituta ZKP ne ureja, ampak ga je oblikovala sodna praksa kot uresničitev pravice obdolženca, da se izjavi o dokaznem gradivu tudi na način, da sam angažira strokovnjaka, predlaga njegovo zaslišanje ali je kot pomočnik obrambe prisoten na zaslišanju ali sodišču predloži strokovno mnenje. Obramba (kot že navedeno) strokovnega pomočnika ni angažirala in svojega dokaznega predloga ni določno oblikovala, zato je sodišče prve stopnje dokazni predlog utemeljeno zavrnilo. Pritožba se s takšnimi izvajanji namreč spreneveda, saj v kolikor bi sodišče prve stopnje sledilo predlogu obrambe, bi ravnalo prav v nasprotju z večkrat izpostavljeno ustavno odločbo. Nenazadnje tudi iz Pritrdilnega ločenega mnenja sodnika D. D. k odločbi št. Up-511/17, na katerega se je obramba tekom sojenja sklicevala in ga povzemala, izhaja, da lahko sodišče predlog obrambe za predložitev dokumentacije kliničnega psihologa zavrne v celoti, če obramba ne angažira ustreznega strokovnjaka. Da pritegnitev strokovnjaka s strani obrambe, preden klinični psiholog ne predloži vseh podlag, ne bi bila mogoča, kot smiselno izhaja iz pritožbenih navedb, pa iz obsežne sodne prakse ne izhaja, nenazadnje tega tudi ne potrjuje izpostavljena ustavna odločba.

21. Pritožba neutemeljeno navaja, da bi moralo sodišče prve stopnje ravnati po 258. členu ZKP in zahtevati mnenje drugega sodnega izvedenca klinične psihologije. Sodišče zahteva mnenje drugih izvedencev, če so v mnenju izvedencev nasprotja ali pomanjkljivosti ali če nastane utemeljen dvom o pravilnosti danega mnenja, pa se te pomanjkljivosti ali dvomi ne dajo odpraviti z novim zaslišanjem. Sodišče mora strankino kritiko izvedenskega mnenja, ki je taka, da po njenem predstavlja podlago za postavitev novega izvedenca obravnavati, in če je razumno obrazložena, nanjo tudi odgovoriti. Nestrinjanje obrambe z izvedenskim mnenjem oziroma ponujanje lastnega videnja strokovnosti in verodostojnosti izvedenskega mnenja ne zadošča za postavitev novega izvedenca.

V skladu z načelom proste presoje dokazov (prvi odstavek 18. člena ZKP) sodišče samo presoja, katere dokaze bo izvedlo ter kako bo presojalo njihovo verodostojnost, pri tem pa ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba, predlagani dokazi morajo biti namreč materialno pravno upoštevni, obramba pa mora obstoj in pravno upoštevnost predlaganega dokaza utemeljiti s potrebno stopnjo verjetnosti. Sodišče sme zavrniti dokazni predlog, če je nadaljnje izvajanje dokazov zaradi jasnosti zadeve odveč, če je dejstvo, ki naj bi se s predlaganim dokazom dokazovalo že dokazano, ali pa je brez pomena za zadevo in če je dokazno sredstvo neprimerno ali nedosegljivo. Sodišče prve stopnje ni imelo nobenega razloga v dvom o pravilnosti in strokovnosti mnenja izvedenke C. C., da bi moralo zahtevati mnenje drugega izvedenca, kot je pravilno in tehtno pojasnilo v obrazložitvi izpodbijane sodbe (točki 9 in 45). Izvedensko mnenje je ocenilo kot strokovno in prepričljivo ter ob tem pravilno poudarilo, da je bila izvedenka na glavni obravnavi zaslišana, pri čemer so ji vsi procesni udeleženci lahko postavljali vprašanja, na katera je izvedenka tudi odgovorila.

22. Pritožba neutemeljeno poskuša dvom v verodostojnost in strokovnost mnenja zbuditi z navajanjem, da je dokazna vrednost izvida in mnenja manjša, ker izvedenka ni razkrila vseh podlag za izdelavo izvedenskega mnenja, zato bi upoštevaje pravno teorijo in sodno prakso moral biti postavljen nov izvedenec. Zagovornik predlog utemeljuje s povzemanjem odločbe št. Up-511/17 in ločenega mnenja sodnika D. D. Pritožba nima prav. Utemeljevanje dokaznega predloga po pritegnitvi novega sodnega izvedenca s posplošenim sklicevanjem na pravno teorijo in sodno prakso po prepričanju višjega sodišča ne zadošča. Ustavno sodišče RS je v odločbi Up-511/17 zapisalo, da bi lahko bilo upiranje kliničnega psihologa, da razkrije svoje metode, ko je bilo v spisu več različnih mnenj, mnenje kliničnega psihologa pa ključno za presojo prištevnosti, tudi razlog za preizkus ugotovitev sodne izvedenke s postavitvijo novega izvedenca. V obravnavani zadevi pa sodišče prve stopnje dvoma v pravilnost izvedenskega mnenja ni imelo, ob tem pa je tudi pravilno ugotovilo, da je že na podlagi ostalih izvedenih dokazov obdolžencu očitano kaznivo dejanje dokazano, v posledici česar je pravilna odločitev sodišča prve stopnje, da predlog obrambe za postavitev novega sodnega izvedenca s področja klinične psihologije ni utemeljen. Ne drži pa niti navajanje pritožbe, da je sodišče prve stopnje na več mestih posilstvo utemeljevalo prav z izvedenskim mnenjem sodne izvedenke, ker je zaključke o tem naredilo tudi na podlagi drugih izvedenih dokazov, medtem ko izpodbijane sodbe ni oprlo na del mnenja, ki ga je izvedenka izdelala z uporabo psihodiagnostičnih sredstev.

23. Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita tudi, da se v izpodbijani sodbi ni opredelilo do (med drugim) dokaznega predloga obrambe po pridobitvi zdravstvene dokumentacije oškodovanke. Kot izhaja iz podatkov spisa je zagovornik na naroku za glavno obravnavo dne 27. 3. 2025 predlagal, da sodišče s strani sodne izvedenke pridobi vse listine, ki so bile podlaga za izdelavo klinično-psihološkega mnenja, zlasti uporabljena psiho-diagnostična sredstva, kot tudi zdravstveno dokumentacijo za oškodovanko, in predlog obrazložil, da je treba pridobiti podlago za izdelavo izvida in mnenja. Sodišče je o dokaznem predlogu obrambe, da se pridobi zdravstvena dokumentacija oškodovanke in tudi vsa dokumentacija oškodovanke, ki je bila podlaga za izdelavo izvedenskega mnenja, odločilo na glavni obravnavi 17. 6. 2025 ter strankam pojasnilo zakaj je dokazni predlog zavrnilo, tehtno in prepričljivo pa je to obrazložilo tudi v razlogih izpodbijane sodbe, zato se pritožbeno sodišče, v izogib ponavljanju sklicuje na ustrezne razloge izpodbijane sodbe (9. do 16. točka izpodbijane sodbe).

24. Glede na vse navedeno pritožbeno sodišče ocenjuje, da je bila zavrnitev vseh citiranih dokaznih predlogov po vsebini utemeljena in pravilna, hkrati pa upoštevaje vse razloge izpodbijane sodbe kot celote tudi povsem zadostno oziroma ustrezno obrazložena. Uveljavljanje bistvene kršitve določb kazenskega postopka, ob tem pa še kršitve ustavnih pravic in pravic EKČP obdolženca, torej po presoji pritožbenega sodišča niso podane.

25. Neutemeljena je tudi pritožbena graja zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Sodišče prve stopnje je namreč vsa odločilna dejstva in zbrane dokaze pravilno ocenilo ter utemeljeno zaključilo, da je obdolžencu storitev očitanega kaznivega dejanja dokazana. Prepričljive in tehtne razloge prvostopenjske sodbe zato pritožbeno sodišče kot pravilne povzema, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa le še dodaja:

26. Bistvo pritožbenih navedb zagovornika je v podaji lastne dokazne ocene, ki je drugačna od tiste, ki jo je po izvedenem dokaznem postopku sprejelo sodišče prve stopnje. Po prepričanju pritožbe je sodišče nekritično sledilo v pretežnem delu neresnični in neverodostojni izpovedbi oškodovanke ter v tej zvezi zagovornik parcialno povzema izpovedbe oškodovanke in prič, s katerimi poskuša prikazati, da izpovedbam oškodovanke in tudi drugih prič, ki so za obdolženca obremenilne, ne gre verjeti. Navaja, da je oškodovanka spreminjala svojo izpoved glede dejstva, skozi katera vrata je obdolženec vstopil v hišo ter da je pri podaji kazenske ovadbe neresnično navajala, da je obdolženec E. E. potisnil iz sobe in za tem zaklenil vrata. Na njeno neverodostojnost po prepričanju pritožbe kaže tudi to, da je oškodovanka zbrisala komunikacijo po snapchatu in iz drugih družbenih omrežjih, ter je poskušala očitke zoper obdolženca podkrepiti z navedbo, da je obdolženec posilil tudi druga dekleta. Pritožba meni, da bi oškodovanka izkustveno ravnala drugače, če bi obdolženec res vstopil nepovabljen v hišo, in bi, če bi do dogodka res prišlo, poklicala E. E., ki je bila v času dogodka na hodniku pred oškodovankino sobo. Da oškodovankina izpovedba ni resnična, izhaja tudi iz izpovedbe obdolženčeve mame, ki ni potrdila očitka, da naj bi se obdolženec nahajal gol v postelji, in je tudi jasno in nedvoumno povedala, da ob prihodu na dom oškodovanke ni zaznala nič nenavadnega in je oškodovanka prepričljivo zanikala, da bi bilo kaj narobe.

27. Dokazni oceni, kot jo ponuja zagovornik, ni mogoče pritrditi. Sodišče prve stopnje je namreč v obravnavani zadevi ravnalo pravilno, ko je verjelo določni in skladni izpovedbi oškodovanke, ko je zaslišana v preiskavi in tekom glavne obravnave opisala ravnanje obdolženca ter zaključilo, da je obdolženec ravnal na način, kot izhaja iz izreka izpodbijane sodbe. Za takšen zaključek je imelo oporo ne samo v izpovedbi oškodovanke, temveč tudi v izpovedbah prič F. F., E. E., G. G., H. H., I. I. in sodne izvedenke C. C., katerim je oškodovanka zaupala o ravnanju obdolženca, ter prič F. F., J. J., E. E., G. G. in I. I., ki so po obravnavanem dogodku opazili spremembe pri vedenju in razpoloženju oškodovanke. Iz izpodbijane sodbe, katero je treba brati in razumeti kot celoto, je razvidno, da je sodišče prve stopnje izpovedbe oškodovanke in v postopku zaslišanih prič na več mestih vsebinsko pretehtalo in analiziralo ter presodilo v luči drugih izvedenih dokazov, kar vse je tehtno in prepričljivo obrazložilo v točkah 42-46 obrazložitve izpodbijane sodbe.

28. Zagovornik okoliščinam, pri katerih vratih je obdolženec vstopil v stanovanjsko hišo in na kakšen način je E. E. zapustila oškodovankino sobo, daje preveliko težo, saj ne gre za odločilna dejstva. Sodišče prve stopnje je izpovedbo oškodovanke v tem delu preverilo in v obrazložitvi izpodbijane sodbe argumentirano pojasnilo, kako presoja dokazno vrednost njene izpovedbe v zvezi s prihodom obdolženca na njen dom. Okoliščine, da je oškodovanka obdolžencu, ki je bil takrat njen sošolec in nekdanji fant, po tem, ko je napovedal svoj prihod v sporočilih na telefonu, dovolila vstopiti v hišo in se po obdolženčevem vztrajanju strinjala, da E. E. zapusti sobo. Vse to pa ne pomeni, da je bil spolni odnos med obdolžencem in oškodovanko prostovoljen, kot to poskuša prikazati pritožba. Oškodovanka je povedala, da si ni mislila, da je obdolženec prišel s takim namenom, da je ves čas spolnega odnosa jokala in obdolženca prosila, da naj neha ter da jo je obdolženi ves čas spolnega odnosa z obema rokama držal za zapestji obeh rok, jih tiščal ob posteljo in s tem oškodovanki onemogočal odpor, sicer bi oškodovanka takoj zbežala. Tudi ni utemeljena pritožbena navedba, da E. E. ni potrdila izpovedbe oškodovanke, da je obdolženec zaklenil vrata, saj je slednja izpovedala prav nasprotno, da je zaznala zaklepanje vrat, da je to storil obdolženec, pa je lahko videla le oškodovanka, ki je bila takrat sama z obdolžencem v sobi. Ob tem je glede navedbe zagovornika, da bi na podlagi komunikacije po snapchatu in drugih družbenih omrežjih, ki jo oškodovanka zbrisala, dogodek presojali v povsem drugi luči, ugotoviti, da je oškodovanka na vprašanje zagovornika pojasnila, da se sporočila na snapchatu zbrišejo samodejno.

29. Sodišče prve stopnje je v točki 22 obrazložitve izpodbijane sodbe tudi pravilno ugotovilo, da se je obravnavani dogodek zgodil 27. 4. 2022, za kar je navedlo tehtne in prepričljive razloge, ki jim pritožbeno sodišče v celoti pritrjuje, in v tem delu ni nekritično sledilo izpovedbi F. F., kot zmotno navaja pritožba, saj je slednja v postopku preiskave povedala, da je bilo to maja, na glavni obravnavi pa je pojasnila, da se točnega datuma ne spomni.

30. Sodišče prve stopnje je pravilno ocenilo tudi izpovedbo oškodovanke, da je ob dogodku "zmrznila" in bila v šoku ter iz tega razloga ni poklicala E. E., izpovedbo oškodovanke pa je utemeljeno presojalo tudi v luči drugih izvedenih dokazov. Obdolženi je bil fizično močnejši od nje in je bil nasilen do oškodovanke že v času njune zveze. Oškodovanka je o nasilju, ki ga je obdolženec nad njo izvajal, ko sta bila še par, ves čas postopka izpovedovala skladno in določno, tudi o dogodku, ko je zaradi obdolženčevega udarca utrpela modrico očesa, za kar je predložila fotografije, ter svoje izpovedbe o tem ni spreminjala, kot neutemeljeno navaja pritožba. Oškodovanka o nasilju obdolženca v času njune zveze ni zaupala nikomur, niti svoji mami, medtem ko je obdolženčevi družini lagala, da so modrice od rokometa in ne od nasilja, vsled česar obdolženčeva mama, priča K. K., opisanega nasilja nad oškodovanko tudi ni mogla zaznati. Kar zadeva izpostavljene dogodke, ko je mama obdolženca ob nekem dogodku videla, da je obdolženi oškodovanko udaril ter tudi, da je kritičnega dne obdolženca v oškodovankini postelji našla golega, se priča teh dogodkov ni spomnila, spomnila se je le, da je bil obdolženi v postelji oškodovanke brez majice. Sodišče prve stopnje je izpovedbo obdolženčeve matere o tem, kaj je zaznala po prihodu k oškodovanki podrobno presodilo in v točkah 27 in 40 obrazložitve izpodbijane sodbe pojasnilo, v katerih delih njeni izpovedbi verjame in za to navedlo prepričljive razloge, ki jim pritožbeno sodišče v celoti pritrjuje. Za sklepanje, zakaj obdolženčeva mama ni zaznala, da bi bila oškodovanka objokana in ji je oškodovanka na njeno vprašanje odgovorila, da ni nič narobe, je imelo sodišče prve stopnje podlago tako v izpovedbi obdolženčeve mame, ki je povedala, da je bila na domu oškodovanke manj kot pet minut ter tudi v izpovedbah oškodovanke, E. E. in F. F., iz katerih izhaja, da je oškodovanka o dejanju težko povedala prijateljici in tudi svoji mami, prav tako sta oškodovanka in E. E. povedali, da sta bili v šoku in nista vedeli kaj naj naredita, saj je E. E. šla do oškodovankinega brata J. J., ki ga ni mogla zbuditi. Tako poskuša pritožba neutemeljeno prikazati, da do dogodka ni prišlo, ker E. E. ni zbudila nikogar v hiši.

31. Pritožba verodostojnosti izpovedbe oškodovanke ne more omajati s sklicevanjem na izpovedbo obdolženčeve mame, ki je oškodovanko ocenila kot dvolično, saj se je tudi do navedene okoliščine, ki ni odločilna, sodišče prve stopnje argumentirano opredelilo v izpodbijani sodbi (točka 40 izpodbijane sodbe). Prav tako za presojo o krivdi obdolženca ni pomembno kako je mama obdolženca "dojemala" pogovor z mamo oškodovanke. Zagovornik nadalje podaja lastno dokazno oceno okoliščin, da je oškodovanka v sporočilih svoji mami za obdolženca navajala vse najslabše, istočasno pa je obdolženca in njegovo mamo klicala in spraševala glede okrevanja po operativnem posegu, česar po njegovi oceni ni mogoče pripisati ambivalentnosti, temveč aktivnim prizadevanjem oškodovanke, da ponovno vzpostavi stik z obdolžencem. Tudi tem navedbam ni mogoče pritrditi, saj so v nasprotju s podatki v spisu. Obdolženčeva mama namreč ni trdila, da je oškodovanka klicala obdolženca, prav tako je oškodovanka zahtevala, da obdolženca prestavijo v drug razred, kar je potrdila tudi priča I. I., in si je torej oškodovanka prizadevala prav nasprotno, kot to poskuša prikazati pritožba. Nenazadnje poskuša pritožba neuspešno izpodbiti verodostojnost oškodovankine izpovedbe, da je želela očitke zoper obdolženca podkrepiti z navajanji, da je obdolženec posilil tudi druga dekleta, saj je povedala le o tem, kar ji je povedal G. G. Pritožba tudi ne more uspeti z lastno interpretacijo sporočila z dne 16. 1. 2023, s katerim se po oceni pritožbe obdolženec oškodovanki ni opravičil za posilstvo, temveč je med njima očitno prišlo do razhajanj v čustvih. Navedeno sporočilo je treba, tako kot vse druge dokaze presojati v povezavi z ostalimi dokazi v spisu. V tej zvezi je izpostaviti zlasti izpovedbo priče G. G. in profesorice I. I., ki sta v celoti potrdila dogajanje, kot ga je opisala oškodovanka, ko so pri pouku obravnavali knjigo s temo posilstva in je oškodovanka med poukom jokala, kar časovno sovpada prav s prejetim sporočilom obdolženca, ki ga je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo (33., 41. in 43. točka izpodbijane sodbe). I. I., ki je oškodovanko učila štiri leta, je opazila, da se je v zadnjem letniku oškodovanka zelo spremenila, intenzivne spremembe pri oškodovanki pa so opisali tudi njena mama F. F., brat J. J., prijateljica E. E. in G. G., ki je opisal, da se je oškodovanka po vrnitvi obdolženca v šolo močno spremenila, čutila je strah, bila je nervozna, tresle so se ji roke in ni želela več hoditi v šolo. Ob tem tudi ne gre spregledati izpovedbe priče H. H., pri kateri je bila oškodovanka približno deset mesecev v psihoterapevtski obravnavi, ki je pojasnila težave, ki jih ima oškodovanka in da takih težav pred obravnavanim dogodkom ni imela, kot so to potrdile tudi priče F. F., E. E., G. G. in J. J. Tako se izkažejo za neutemeljene pritožbene navedbe, da so posledice kaznivega dejanja pri oškodovanki izkazane le z izvedenskim mnenjem.

32. Po obrazloženem je tudi po oceni pritožbenega sodišča, sodišče prve stopnje obdolženca utemeljeno spoznalo za krivega očitanega mu kaznivega dejanja, pravilno je ugotovilo tudi njegovo krivdo, to je direktni naklep, kar vse je v točkah 49-50 izpodbijane sodbe tudi tehtno obrazložilo. Pritožbeno zavzemanje, da direktnega naklepa ni mogoče utemeljevati z neizkazano izjavo obdolženca, pa je pojasniti, da sodišče prve stopnje za tak zaključek imelo podlago že v drugih izpostavljenih okoliščinah, zlasti glede na vztrajnost obdolženca, kljub jasnemu nasprotovanju oškodovanke, pri čemer je z dejanjem začel takoj, ko sta z oškodovanko ostala sama.

33. Zavzemanje pritožbe za uporabo načela in dubio pro reo, po katerem mora sodišče odločiti v korist obdolženca, če po izvedbi in presoji izvedenih dokazov ostane v dvomu glede njegove krivde, ni utemeljeno. Slednje v obravnavani zadevi ni primer. Sodišče prve stopnje je namreč brez dvoma zaključilo, da je obdolžencu očitano kaznivo dejanje v celoti dokazano, svoj zaključek pa je v sodbi tudi argumentirano utemeljilo.

34. Iz navedenih razlogov, in ker pritožba tudi v ostalem ne navaja ničesar, kar bi lahko ovrglo pravilnost dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje, je pritožba zagovornika v tem delu neutemeljena.

35. Višje sodišče pa pritrjuje zagovorniku v graji odločbe o kazenski sankciji. Uvodoma je v zvezi s tem ugotoviti, da je sodišče prve stopnje navedlo napačni pravni okvir za kaznovanje, saj je v času storitve kaznivega dejanja veljala novela Kazenskega zakonika KZ-1H,

ki je spremenila določbo prvega in tretjega odstavka 170. člena KZ-1 ter s tem tudi pravni okvir za kaznovanje z zagroženo kaznijo po tretjem odstavku 170. člena KZ-1 od 1 do 10 let zapora. Kaznovalni okvir, ki ga je uporabilo sodišče prve stopnje je veljal pred novelo KZ-1H in je v tretjem odstavku 170. člena KZ-1 določal drugačno obliko kaznivega dejanja (kot po noveli KZ-1H),

medtem ko je očitano kaznivo dejanje bilo zajeto v prvem odstavku 170. člena KZ-1 z enakim kaznovalnim okvirjem od 1 do 10 let zapora.

36. Zagovornik v okviru odmere kazni navaja, da je bil obdolženi v času obravnavanega kaznivega dejanja mlajši polnoletnik, kar sicer ne pomeni, da je sodišče dolžno izreči kazensko sankcijo na podlagi 94. člena KZ v zvezi s 5. členom KZ-1, po stališču pritožbe pa mora takšno odločitev pojasniti. Izrek kazenske sankcije na podlagi navedenih določb bi bil glede na osebne okoliščine obdolženca veliko primernejši, ker pa izpodbijana sodba v tem delu nima nobene obrazložitve, se je ne da preizkusiti. Zagovornik tako meni, da je sodišče prve stopnje kršilo določila materialnega prava, določbe ZKP in 22. ter 25. člena Ustave.

37. Zatrjevane kršitve kazenskega zakona in ustavnih pravic niso podane. V skladu s prvim odstavkom 94. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ), ki se še vedno uporablja na podlagi predhodnih in končnih določb KZ-1 (prvi odstavek 375. člena), saj posebni zakon, ki določa kazensko odgovornost mladoletnikov, v času odločanja še ni stopil v veljavo in uporabo,

sme sodišče storilcu, ki je kot polnoleten storil kaznivo dejanje, pa med sojenjem še ni dopolnil enaindvajset let, izreči vzgojni ukrep nadzorstva organa socialnega varstva ali zavodski ukrep, namesto kazni zapora. KZ torej status mlajšega polnoletnega veže na čas sojenja, pri čemer je ugotoviti, da je obdolženec v času sojenja že dopolnil 21 let, in sicer 10. 2. 2025. KZ-1 v tretjem odstavku 5. člena dopušča, da je lahko s posebnim zakonom, ki določa kazensko odgovornost mladoletnikov, določeno, da se sme tudi osebam, ki ob storitvi kaznivega dejanja še niso bile stare enaindvajset let, namesto kazni glede na njihovo osebnostno razvitost izreči kazenske sankcije za mladoletnike. Ker posebni zakon v času odločanja še ni bil sprejet, pa določba tretjega odstavka 5. člena KZ-1 ni relevantna. Sodišče prve stopnje je zato obdolženca pravilno obravnavalo kot polnoletnega storilca in mu v okviru teh določb izreklo kazensko sankcijo, te odločitve pa sodišču prve stopnje glede na navedeno ni bilo treba dodatno obrazložiti (zakaj obdolžencu ni izreklo kazenske sankcije, kot je to predvideno v 94. členu KZ za mlajšega polnoletnika), saj za uporabo teh določb sodišče prve stopnje ni imelo podlage.

38. Nadalje pa je pritrditi zagovorniku, da je treba pri odmeri kazenske sankcije, ki mora biti strogo individualizirana, upoštevati vse ugotovljene olajševalne in obteževalne okoliščine ter jim upoštevaje naravo in težo kaznivega dejanja ter krivdo storilca, dati primerno težo. Iz razlogov izpodbijane sodbe v točki 52 obrazložitve izhaja, da je sodišče prve stopnje pri odmeri zaporne kazni obdolžencu kot olajševalne okoliščine upoštevalo njegovo mladost in nekaznovanost. Povzete okoliščine pritožba izpostavlja ter poudarja mladost obdolženca, ki je bil v času storitve kaznivega dejanja mlajši polnoletnik, sicer nikoli kaznovan in kot tak mladostno nepremišljen in brez izkušenj, v takšnih okoliščinah pa je kritične noči, po končani zabavi, protipravno ravnal. Ni mogoče pritrditi pritožbi, da takšno protipravno ravnanje za oškodovanko ni imelo hudih posledic, kar je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo na podlagi izpovedb oškodovanke ter njene psihoterapevtke, prav tako z izvedenskim mnenjem in izpovedbami drugih zaslišanih prič. Strinjati pa se je z navajanji pritožbe, da psihiatrično zdravljenje oškodovanke z uporabo medikamentozne terapije, razen s splošno izpovedbo oškodovanke, da je obiskala psihiatra, ni izkazano. Upoštevaje vse okoliščine primera je pritožbeno sodišče v tem delu ugodilo pritožbi zagovornika in obdolžencu na prvi stopnji izrečeno zaporno kazen v trajanju treh let in šest mesecev mesecev znižalo na dve leti in šest mesecev zapora, kot to izhaja iz izreka te sodbe. Višje sodišče zato glede na vse navedeno ocenjuje, da je tako znižana kazenska sankcija povsem primerna tako teži storjenega kaznivega dejanja kot vsem okoliščinam v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno.

39. Po obrazloženem in ker pritožbeno sodišče pri uradnem preizkusu izpodbijane sodbe ni ugotovilo drugih kršitev zakona, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti (prvi odstavek 383. člena ZKP), je o pritožbi zagovornika odločilo, kot izhaja iz izreka te sodbe (prvi odstavek 394. člena in 391. člen ZKP).

40. Sodna taksa kot strošek pritožbenega postopka ni bila določena, saj je bilo z odločbo pritožbenega sodišča deloma odločeno v obdolženčevo korist (drugi odstavek 98. člena ZKP).

Vabilo za glavno obravnavo 17. 6. 2025 je obdolženi vzel na znanje na narokih za glavno obravnavo 11. 3. 2025 in 27. 3. 2025 ter se odpovedal posebnemu pisnemu vabilu, ob tem je bil opozorjen po drugem odstavku 288. členu ZKP, da se lahko glavna obravnava opravi tudi v njegovi nenavzočnosti, če bo pravilno vabljen in kljub temu ne bo prišel na glavno obravnavo.

Prim. Šepec M. in drugi, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2023, str. 579-580.

Prim. Šepec M. in drugi, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2023, str. 562-563.

Tako npr. sodbi Vrhovnega sodišča VSRS I Ips 38269/2018 z dne 3. 2. 2022, I Ips 49979/2014-128 z dne 27. 10. 2016 in številne druge.

Šepec M. in drugi, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2023, str. 587, brez pomislekov bo sprejeta odločitev, da navzočnost obdolženca ni nujna, če se bodo na glavni obravnavi le ponavljali že izvedeni dokazi ali je dokazni postopek celo že zaključen.

Tako npr. sodba VSRS I Ips 61321/2011 z dne 16. 2. 2023.

Prim.: sodbi VSRS I Ips 69064/2020 z dne 10. 2. 2025 in Ips 5509/2021 z dne 19. 12. 2024 - točka 29 obrazložitve.

V zadevi, ki jo je obravnavalo Ustavno sodišče RS, je namreč postavljena izvedenka psihiatrične stroke v izvedenskem mnenju, pri izdelavi katerega je uporabila tudi mnenje kliničnega psihologa, zaključila, da ima pritožnica hudo duševno motnjo iz kroga shizofrenij. Dva strokovnjaka s področja psihiatrije, katerih mnenji je obramba predložila sodišču, sta ugotovila, da pritožnica nima duševne motnje iz kroga shizofrenij. V spisu se je nahajalo tudi mnenje sodne izvedenke iz drugega postopka. Postavljena izvedenka psihiatrične stroke je na zaslišanju pojasnila, da bi se tudi sama, če ne bi imela na voljo izvida psihološkega testiranja, strinjala, da pritožnica ni shizofrena.

Zagovornik je sodno izvedenko naprej vprašal: obdolženi in zagovornik nimata ne strokovnega znanja ne izkušenj, da bi lahko presojala vaš izvid in mnenje, kje bi lahko dobili uporabljena psihodiagnostična sredstva, samo na ta način lahko s pomočjo strokovnjaka to preverimo.

Tako npr. sodba VSRS I Ips 55391/2021 z dne 5. 9. 2024.

Novela KZ-1H Uradni list RS št. 95-2055/21 z dne 15. 6. 2021, v uporabi od 30. 6. 2021.

Tretji odstavek 170. člena KZ-1 je pred novelo KZ-1H določal, da kaznivo dejanje stori, kdor prisili drugo osebo k spolnemu občevanju, tako da ji zagrozi, da bo o njej ali njenih bližnjih odkril, kar bi škodovalo njeni časti ali njihovi časti ali dobremu imenu oziroma da bo njej ali njenim bližnjim povzročil veliko premoženjsko škodo, kar pa v obravnavani zadevi ni primer.

Zakon o kazenski obravnavi mladoletnikov (ZKOM) je bil objavljen v Uradnem listu RS 10-344/2026 z dne 10. 2. 2026, v veljavi od 25. 2. 2026 in v uporabi od 1. 1. 2027.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 170, 170/1, 170/3

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 193, 193/5, 258, 295, 307, 344, 344/1, 371, 371/2, 378, 378/6, 391, 394/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.