VSL Sklep I Kp 47227/2019
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-20

Barbara Črešnar Debeljak (preds.), dr. Alja Kratovac (poroč.), Mateja Lužovec

alternativna izvršitev kazni zapora - nadomestna izvršitev kazni zapora - namen kaznovanja - zapor ob koncu tedna - pogodba o zaposlitvi

Zagovorniki z očitkom, da namen kaznovanja ni in ne more biti finančno motiviran, spregledajo, da je predmet, socioetična vsebina in zavarovana dobrina predmetnega kaznivega dejanja premoženje. In namen kaznovanja je v takih primerih v prisili, ki zasleduje uvid v storjen kazniv poseg v premoženje drugega. Že na tem mestu je zato dodati, da vzorno in nekonfliktno obnašanje obsojenke v zavodu za prestajanje kazni, vključno z 250 izposojenimi in zatrjevano prebranimi knjigami, s pričakovanim uvidom v zvezi s storjenim kaznivim dejanjem nima nobene relevantne povezave.

Kar se od storilcev kaznivih dejanj zoper premoženje in zatorej tudi od obsojenke pričakuje je uvid v posledice kaznivega posega v premoženje drugega, ki se bo izkazoval z iskrenim namenom povrnitve škode oškodovancu, nenazadnje vsaj s kontaktom z njim, kar obsojenka zaenkrat še ni naredila.

ČetrtI odstavek 86. člena KZ-1 govori o obsojencu, ki mu je s tem alternativnim načinom izvršitve zaporne kazni omogočeno, da ″še naprej dela ali se izobražuje″. Obsojenec lahko še naprej dela le, če je določeno delo že opravljal in zato jezikovna, logična ter namenska razlaga citirane zakonske določbe pritrjujejo pravilnosti zaključka, da obsojenci tega zakonskega pogoja ne morejo zatrjevati na podlagi bodočih zaposlitev oziroma v ta namen sklenjenih zaposlitev.

I. Pritožbi se zavrneta kot neutemeljeni.

II. Obsojenka je dolžna plačati sodno takso v znesku 30,00 EUR kot strošek pritožbenega postopka.

1. Z uvodoma navedenim sklepom je Okrajno sodišče v Ljubljani na podlagi določb 129.a člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) odločilo, da se predlog obsojene A. A. za nadomestitev kazni zapora z zaporom ob koncu tedna, zavrne.

2. Zoper sklep so se pritožili obsojenkini zagovorniki:

- Iz Odvetniške pisarne B. in odvetniki iz vseh pritožbenih razlogov, "še posebej pa s poudarkom" na zmotni in nepopolni ugotovitvi dejanskega stanja ter bistveni kršitvi določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka in drugega odstavka 371. člena ZKP. Višjemu sodišču v Ljubljani so predlagali, da pritožbi obsojene ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da predlogu obsojene za nadomestitev izvršitve kazni zapora z zaporom ob koncu tedna ugodi oziroma podredno, da izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

- Iz Odvetniške družbe C. iz vseh pritožbenih razlogov in s predlogom, da Višje sodišče v Ljubljani pritožbi ugodi ter izpodbijani sklep razveljavi ter predlog za izvršitev kazni zapora z zaporom ob koncu tedna dopusti in mu ugodi tako, da se zaporna kazen zoper obsojeno izvrši z vikend zaporom.

4. Pritožbeno sodišče pritrjuje razlogom izpodbijanega sklepa, da kljub temu, da so podani formalni pogoji za nadomestitev kazni zapora z zaporom ob koncu tedna (četrti odstavek 86. člena KZ-1), tovrstni alternativni izvršitvi kazni zapora nasprotujejo najprej okoliščine, ki izvirajo iz načina izvršitve in posledic kaznivega dejanja, t.j. da je obsojena:

- ogoljufala svojega ostarelega sorodnika, v času, ko je bil ta po operaciji v zelo slabem zdravstvenem stanju;

- da si je s kaznivim dejanjem na njegovo škodo pridobila premoženjsko korist, ki skoraj dosega veliko premoženjsko korist in da mu je od zneska 42.639,95 EUR, v osmih letih od oškodovanja povrnila zgolj 2.960,00 EUR, kar je glede na celotno vsoto zanemarljivo, še posebej upoštevajoč dejstvo, da si je oškodovanec na njeno goljufivo prigovarjanje, znesek pridobil s krediti pri več bankah, ki jim je moral v nadaljevanju tudi redno plačevati dolžne obresti.

5. Nadalje na strani obsojene prvostopenjsko sodišče upravičeno ni prepoznalo tudi nobene od okoliščin, ki bi kazale na ustrezno osebno urejenost obsojenke, da vikend zapora ne bo zlorabila oziroma ki bi utemeljevale nadomestno izvršitev kazni:

- da obsojena kazni zapora ni nastopila sama, temveč šele z realizacijo razpisane tiralice in Evropskega naloga za prijetje;

- da se je obsojena pri družbi D., d.o.o. zaposlila šele po nastopu kazni zapora in celo po vloženem predlogu za nadomestno izvršitev kazni, kar ni moč šteti kot zakonsko predvideno ohranitev obstoječe zaposlitve;

- da obsojena že sedaj, iz zapora, vse dopoldneve telefonsko ureja zadeve, ki so povezane z zaposlitvijo, kar kaže na to, da njena fizična prisotnost niti ni odločilna;

- da negativni vplivi prestajanja zaporne kazni na nudenje pomoči ostarelim in bolnim staršem, predstavljajo običajne in predvidljive posledice izvrševanja kazni zapora, na katere bi morala obsojena računati že v času storitve kaznivega dejanja, poleg tega pa za preživninske situacije nepreskrbljenih oseb obstaja vrsta ustreznih ukrepov države;

- da iz predloga izhajajo nasprotujoče si izjave in trditve obsojenke, da je staršem potrebna ves čas, vsak dan kontinuirano, istočasno pa njena zaposlitev terja geografsko raznoliko področje, potovanja, ki dnevno in redno skrb za starše tudi sicer postavlja pod vprašaj;

- da obsodbe očitno še vedno ne sprejema, niti dejanja ne obžaluje, saj krivdo za storjeno kaznivo dejanje vali na bivšega parterja in slabe odnose z njim.

6. Opisanih izhodiščem in ugotovitvam prvostopenjskega sodišča, se pritožbeno sodišče v celoti pridružuje.

K pritožbi zagovornikov iz Odvetniške pisarne B.

7. Zagovorniki v obširni teoretični tezi o kazni in kaznovanju prezrejo, da predmet odločanje ni krivda obsojenke, saj je bila obsojenka že pravnomočno spoznana za krivo kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1. Predmet presoje izpodbijanega sklepa je predlog obsojenke, da se izrečena ji kazen zapora v trajanju enega leta in dveh mesecev nadomesti z izvršitvijo kazni zapora z zaporom ob koncu tedna. Pri tem pritožbeno sodišče poudarja, da pritožniki izpodbijanemu sklepu neumestno očitajo, da gre za "osebno, intimno prepričanje sodišča", ki naj ne bi bil niti ustrezno obrazloženo, niti utemeljeno in da se je prvostopenjsko sodišče postavilo nad zakon.

8. Izpodbijani sklep je obširna, poglobljena in utemeljena presoja predloga obsojenke, ki je s pavšalnim očitkom neobrazloženosti in intimnih prepričanj sodišča ni moč izpodbiti.

9. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je več pritožbenih očitkov nerazumljivih in tudi v nasprotju z vsebino predmetne zadeve. Na mestih se zdi, da pritožniki niti ne vedo, kaj je predmet izpodbijanega sklepa, saj govorijo o sodbi, čeprav gre za sklep, obsojenko pa označijo celo kot osumljenko. Iz izpodbijanega sklepa (in skladno podatkov v spisu) izhaja, da obsojenka oškodovancu ni povrnila škode, kar je res, saj mu jo je povrnila le v nekem zanemarljivem delu. Odločilno pa je dejstvo, ki ga pritožniki spregledajo, da v predlogu za nadomestno izvršitev kazni umanjka neko stališče, predlog, tudi pojasnilo, zakaj v osmih letih obsojenka ni naredila praktično nič odločilnega v zvezi s povrnitvijo škode oškodovancu. Z oškodovancem obsojenka nima nobenega kontakta in se ga tudi ni potrudila vzpostaviti. Iz podatkov v spisu izhaja, da je v tem času bila aktivno angažirana v podjetju svoje matere in vlagala v trgovino v Portorožu, kar vse utemeljuje zaključek, da je poslovala z denarnimi sredstvi, kljub dolgu do oškodovanca in dejstvu, da je slednji ves ta čas plačeval obresti za kredite pri več bankah. Do oškodovanca ni izkazala nikakršne empatije, do izrečene sodbe pa očitno popolno ignoranco. Prvostopenjsko sodišče je tako pravilno zaključilo, da bi s predlogom za nadomestno izvršitev kazni morala predvsem izkazovati neko realno in hoteno projekcijo čimprejšnje povrnitve škode, kar ni.

10. Zagovorniki z očitkom, da namen kaznovanja ni in ne more biti finančno motiviran, spregledajo, da je predmet, socioetična vsebina in zavarovana dobrina predmetnega kaznivega dejanja premoženje. In namen kaznovanja je v takih primerih v prisili, ki zasleduje uvid v storjen kazniv poseg v premoženje drugega. Že na tem mestu je zato dodati, da vzorno in nekonfliktno obnašanje obsojenke v zavodu za prestajanje kazni, vključno z 250 izposojenimi in zatrjevano prebranimi knjigami, s pričakovanim uvidom v zvezi s storjenim kaznivim dejanjem nima nobene relevantne povezave. Obsojeni se s sodbo ni očitalo nobeno nasilno ravnanje, nobeno od kaznivih dejanj z varovanih področij zoper življenje in telo, zoper javni red in mir ter raznovrstna nasilja. Za storilce kaznivih dejanj zoper premoženje je moč ugotoviti, da so na prestajanjih zapornih kazni, kot že prej ob storitvah kaznivih dejanj, praviloma urejeni in nekonfliktni, da zatorej lepo obnašanje ni znak pričakovanega uvida v storjeno kaznivo dejanje. Kar se od storilcev kaznivih dejanj zoper premoženje in zatorej tudi od obsojenke pričakuje je uvid v posledice kaznivega posega v premoženje drugega, ki se bo izkazoval z iskrenim namenom povrnitve škode oškodovancu, nenazadnje vsaj s kontaktom z njim, kar obsojenka zaenkrat še ni naredila.

11. Dejstvo je tudi, da obsojenka izrečene kazni ni nastopila prostovoljno, kar je najprej odraz njenega nespoštovanja pravnomočne sodne odločbe, ki nadalje ne utemeljuje zaupanja, da z alternativno izvršitvijo izrečene zaporne kazni ne bo ponovila kaznivega dejanja. Zavrniti je tezo, da se obsojena ni skrivala, da se je normalno gibala, žal pa ji njeno takratno zdravstveno stanje nastopa kazni ni omogočalo. Ob prejemu poziva na nastop kazni bi obsojenka, če bi bilo njeno stanje tako, kot ga zatrjuje, prav lahko prosila sodišče za odlog izvršitve kazni (in to ustrezno dokazno podprla), nenazadnje je imela ves čas postopka tudi kvalificirano pravno pomoč, zagovornike, ki bi ji pri oblikovanju predloga lahko tudi pomagali.

12. Sodišče prve stopnje je vzelo v presojo tudi družinske razmere obsojenke (tč. 16 izpodbijanega sklepa) ter pravilno zaključilo, da je oddaljenost obsojenkinega bivališča od dejanskega bivališča staršev znatna in posledično prevelika, da bi ob njunih zdravstvenih težavah obsojenka lahko reagirala na način kot zatrjuje v predlogu za nadomestno izvršitev kazni. Družinske razmere v smislu onemogočene skrbi za starše in poslabšanje socialnih in finančnih razmer so okoliščine, ki same po sebi ne morejo biti razlog za ugoditev predlogu za nadomestno izvršitev kazni. Predvsem je potrebno upoštevati, da gre za pričakovane posledice prestajanja zaporne kazni. V konkretnem primeru tudi po presoji pritožbenega sodišča ne gre za takšna pričakovana poslabšanja razmer, ki bi močno negativno odstopala od podobne situacije, v kakršni se običajno znajdejo osebe, obsojene na zaporno kazen. Gre namreč že samo po sebi za pričakovane posledice storitve kaznivega dejanja, obstajajo pa družbeni mehanizmi, s katerimi je moč te posledice, predvsem tiste, ki prizadenejo tudi tretje osebe, olajšati.

K pritožbi zagovornikov iz Odvetniške družbe C.

13. V skladu z določbo četrtega odstavka 86. člena KZ-1, se kazen zapora do treh let, razen za kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost, za obsojenca, ki izpolnjuje pogoje, določene v zakonu, ki ureja izvrševanje kazenskih sankcij, lahko izvršuje tudi tako, da obsojenec med prestajanjem kazni zapora še naprej dela ali se izobražuje in prebiva doma, razen v prostih dneh, praviloma ob koncu tedna, ko mora biti v zavodu. Natančnejše pogoje izvrševanja določi zavod. Citirano zakonsko določilo torej govori o obsojencu, ki mu je s tem alternativnim načinom izvršitve zaporne kazni omogočeno, da ″še naprej dela ali se izobražuje″. Obsojenec lahko še naprej dela le, če je določeno delo že opravljal in zato jezikovna, logična ter namenska razlaga citirane zakonske določbe pritrjujejo pravilnosti zaključka, da obsojenci tega zakonskega pogoja ne morejo zatrjevati na podlagi bodočih zaposlitev oziroma v ta namen sklenjenih zaposlitev. Namen takšne nadomestne izvršitve zaporne kazni je prav v tem, da sicer osebnostno urejeni obsojenec, ki je zaposlen, samozaposlen ali samostojno opravlja kmetijsko dejavnost, nadaljuje z opravljanjem dela oziroma dejavnosti.

14. Obsojenka v času, ko je podala predlog za nadomestitev kazni zapora z zaporom ob koncu tedna, ni bila zaposlena in tako ni izpolnjevala pogoja iz prve alineje prvega odstavka 12. člena ZIKS-1, kot je pravilno pojasnilo sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu. ZIKS-1 v prvem odstavku 12. člena določa, da se pod pogoji iz kazenskega zakonika in po postopku iz zakona, ki ureja kazenski postopek, obsojencu izvršitev kazni zapora lahko dopusti tako, da obsojenec med prestajanjem kazni zapora še naprej dela ali se izobražuje in prebiva doma, razen ob prostih dneh, praviloma ob koncu tedna, ko mora biti v zavodu, če je obsojenec osebnostno toliko urejen, da mu je mogoče zaupati, da takega načina prestajanja kazni zapora ne bo zlorabil, in ki je v času odločanja o načinu izvršitve kazni zapora zaposlen, samozaposlen ali samostojno opravlja kmetijsko dejavnost v Republiki Sloveniji ali v državi, s katero ima Republika Slovenija urejeno sodelovanje v kazenskih zadevah v zvezi z izvrševanjem kazenskih sankcij (prva alineja), ali če ima v Republiki Sloveniji ali v državi, s katero ima Republika Slovenija urejeno sodelovanje v kazenskih zadevah v zvezi z izvrševanjem kazenskih sankcij, status dijaka in se redno šola oziroma ima status študenta in redno izpolnjuje svoje študijske obveznosti (druga alineja). Ker obsojenka v času podaje predloga ni bila zaposlena, zato ni bil izpolnjen formalni pogoj, da bi bilo mogoče predlogu ugoditi, tudi sicer pa sodišče pri njen ni ugotovilo siceršnje osebnostne urejenosti, da bi ji bilo mogoče zaupati, da takega načina prestajanja kazni zapora ne bo zlorabila, čemur pritožbeno sodišče v celoti pritrjuje.

15. Zavrniti je pritožbeno stališče, da izraženo pojasnilo obsojenke, da namerava povzročeno škodo povrniti, ko bo dosegla zadostne prihodke izraža pričakovan odnos in uvid v storjeno kaznivo dejanje. Poleg zgoraj že obrazloženega, je dodati, da pojasnilo obsojenke ne pomeni nič več kot izjava za namen predloga nadomestitve izvršitve kazni, saj ne navaja niti kaj pomeni "doseg zadostnih prihodkov", časovno in siceršnjo dinamiko vračanja, upoštevajoč dejstvo, da je v osmih letih povrnila zgolj nek manjši, zanemarljiv del. V teku predmetne zadeve, vse do danes, obsojenka ni vzpostavila nobenega kontakta z oškodovancem, niti ni ustrezno pojasnila kako in kdaj točno namerava povrniti pridobljeno protipravno premoženjsko korist. Vse njene izjave v tem smislu so prazne, namenjene predlogom za alternativno izvršitev zaporne kazni.

16. O prostovoljnosti nastopa kazni, urejenosti in lepem obnašanju se je pritožbeno sodišče opredelilo že zgoraj. Zavrniti je nadaljnji argument pritožnikov, da prvostopenjsko sodišče ni naredilo individualizirane ocene osebnostnih sprememb in napredku obsojene v času izvrševanja zaporne kazni. Tako oceno je prvostopenjsko sodišče seveda opravilo, ugotovilo je, da obsojenka ni dosegla uvida v storjeno kaznivo dejanje, da še vedno ne sprejema izrečene pravnomočne sodbe, da zatorej pri njej v tem pričakovanem uvidu, ni prišlo do nobenega napredka, niti osebnostne spremembe. Njeno lepo obnašanje, odnašanje smeti in branje knjig ni del te ocene, saj je verjeti, da je bila to ves čas konstanta, od nastopa kazni dalje. Obsojenka se brez dvoma lepo obnaša.

17. O družinskih razmerah obsojenke se je pritožbeno sodišče zgoraj že opredelilo in pritrdilo oceni prvostopenjskega sodišča, da te ne vplivajo odločilno na presojo nadomestitve izvršitve zaporne kazni z zaporom ob koncu tedna.

18. Končno pa so okoliščine, ki jih je pri svoji odločitvi v konkretnem primeru pravilno upoštevalo sodišče prve stopnje, in so pomembne za presojo ali je obsojenka upravičena do nadomestitve zaporne kazni z zaporom ob koncu tedna, tudi tiste, ki izhajajo iz namenov kaznovanja: specialna in generalna prevencija, povračilnost in reintegracija. Tudi v tem delu se sodišče druge stopnje ne strinja s pritožniki in pritrjuje stališču sodišča prve stopnje, da kljub obsojenkini predhodni nekaznovanosti, glede na izpostavljene dejanske okoliščine primera, namenom kaznovanja (ne povračilnemu ne preventivnemu) ne bi bilo zadoščeno, če bi se zaporna kazen izvršila z zaporom ob koncu tedna. V konkretnem primeru negativen učinek kratkotrajne zaporne kazni ne bi presegel njenih pozitivnih učinkov v smislu generalne in specialne prevencije in povračilnosti.

19. Po obrazloženem pritožbeno sodišče ugotavlja, da pritožba obsojenkinih zagovornikov ni utemeljena. Ker ob preizkusu izpodbijanega sklepa na podlagi določbe petega odstavka 402. člena ZKP (ali je bilo sodišče prve stopnje stvarno pristojno za sklep oziroma ali je sklep izdal upravičeni organ) ni ugotovilo nepravilnosti, je sodišče druge stopnje pritožbi zavrnilo kot neutemeljeni.

20. Ker pritožniki s pritožbo niso uspeli, mora obsojenka plačati sodno takso kot strošek pritožbenega postopka, odmerjena pa je po tarifni številki 74013 Zakona o sodnih taksah (ZST-1).

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 86, 86/4, 129a

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.