VSM Sodba I Cp 508/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-13

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

pritožbena obravnava - zavrnitev dokaznega predloga - neizvedba dokazov - soprispevek - skrbnost - krivdna odgovornost - valorizacija

Tožnica v pritožbi izpostavlja sodno prakso in pravno teorijo, iz katere izhaja, da je oškodovanec upravičen do povrnitve stroškov popravila vozila, tudi če bi ti morebiti presegali razliko med vrednostjo nepoškodovanega in vrednostjo poškodovanega vozila.

Pritožbeno sodišče meni (ne da bi presojalo materialnopravno pravilnost navedenih stališč), da navedenih pravnih naziranj sodne prakse in pravne teorije v obravnavanem primeru ni mogoče uporabiti, ker so okoliščine obravnavane zadeve drugačne. V zadevi VSL II Cpg 1244/2016 se je oškodovanec odločil vozilo popraviti in je uveljavljal povrnitev stroškov popravila, v obravnavani zadevi pa se tožnica ni odločila za popravilo vozila, temveč za njegovo prodajo (tožnica je namreč že pred pravdo svoje vozilo prodala, kot izhaja iz kupoprodajne pogodbe z dne 25.10.2017 v prilogi A27).

I. Pritožbi tožeče stranke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se v I. izreka znesek 5.244,00 EUR zamenja z zneskom 6.227,25 EUR, da se v isti točki izreka znesek 3.040,00 EUR zamenja z zneskom 3.610,00 EUR in da se III. točka izreka odslej glasi:

"Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki 60,65 % njenih stroškov pred sodiščem prve stopnje, tožeča stranka pa mora toženi stranki povrniti 39,35 % njenih stroškov pred sodiščem prve stopnje. O višini teh stroškov bo odločilo sodišče prve stopnje s posebnim sklepom."

II. V preostalem se pritožba tožeče stranke ter v celoti pritožba tožene stranke zavrneta in se v izpodbijanem, a nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

III. Tožena stranka je dolžna v roku 15 dni od dneva vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki njene pritožbene stroške v znesku 1.249,95 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od preteka 15-dnevnega roka za prostovoljno izpolnitev do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je tožena stranka (v nadaljevanju toženka) dolžna v roku 15 dni tožeči stranki (v nadaljevanju tožnici) plačati znesek 5.244,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 9. 2017, znesek 3.040,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 3. 2018, znesek 165,47 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 3. 2018, v presežku pa je tožbeni zahtevek zavrnilo (I. točka izreka). Pobotni ugovor toženke v znesku 2.876,00 EUR je zavrnilo (II. točka izreka) in odločilo, da bo o stroških odločalo po pravnomočnosti sodbe (III. točka izreka).

2. Zoper citirano sodbo vlagata pravočasni pritožbi obe pravdni stranki.

3. Tožnica izpodbija zavrnilni del izpodbijane sodbe in odločitev o stroških, in sicer iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno izpodbijano sodbo v zavrnilnem delu razveljavi in vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje. Meni, da sodišče prve stopnje ni imelo pravne podlage za odločitev o stroških po pravnomočnosti sodbe, temveč bi moralo o njih odločiti v izpodbijani sodbi, bodisi po višini bodisi vsaj po temelju v skladu s četrtim odstavkom 163. člena ZPP. Prav tako je napačno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje in napačno ocenilo, da je podan tožničin 20 % soprispevek k nastanku škode. Tožnica v tej zvezi navaja, da je ob svojem zaslišanju določno izpovedala, da namere voznika viličarja, da bo zapeljal na vozišče, ni zaznala in da je zapeljala po svojem voznem pasu, ki je bil prost. Za škodni dogodek je v celoti odgovoren viličarist, zlasti z ozirom na to, da viličar predstavlja nevarno stvar. V svoji izpovedbi je tožnica celo pojasnila, da je glede na predhodni položaj viličarja, ki je bil vzporedno z njo, imela občutek, da jo gleda v oči, da jo bo počakal, sama pa je speljala, ker je bil njen vozni pas prost, pri tem pa je viličar sunkovito obrnil in pospešil ter zaril vilice v njen avto. Tožnica graja tudi višino odmerjene premoženjske škode. Izvedenec je škodo na vozilu ocenil kot razliko med vrednostjo nepoškodovanega vozila v znesku 23.931,00 EUR in vrednostjo poškodovanega vozila v znesku 8.376,00 EUR, to je v znesku 15.555,00 EUR. Vendar navedena razlika ni znesek škode na vozilu, saj je škoda na vozilu strošek popravila. Strošek popravila tožnica ocenjuje glede na kalkulacijo, ki jo je izdelala družba A. d.o.o., najmanj na 19.534,61 EUR. Sklicuje se na sodno prakso in pravno teorijo, iz katere izhaja, da se smotrnost popravila ne ocenjuje z vidika povzročitelja škode, temveč z vidika oškodovanca. Nadalje prvostopenjskemu sodišču očita, da ji je prisodilo prenizek znesek odškodnine za nepremoženjsko škodo. Priglaša pritožbene stroške.

4. Toženka s pritožbo izpodbija obsodilni del sodbe iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP. Predlaga, da sodišče druge stopnje pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da določi soprispevek tožnice k nastanku prometne nesreče v deležu najmanj 50 % in da zniža prisojeno odškodnino, podrejeno, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Bistveno kršitev postopka toženka uveljavlja s tem, da sodišče glede spornega dejstva postavitve prometnih znakov, ki opozarjajo na delo z viličarjem in omejujejo hitrost vozil na 10 km/h, ni zaslišalo obeh policistov, ki sta prometno nesrečo obravnavala. Graja tudi dokazno oceno sodišča prve stopnje glede vprašanja, ali so bili navedeni sporni znaki postavljeni, pri čemer navaja, da sodišče prve stopnje ni sledilo izpovedbam prič viličarista B. B., vodje tehnične službe C. C. in varnostnikov D. D. ter E. E., ki so ob zaslišanju določno izpovedali, da so bili prometni znaki na dan nezgode postavljeni, vendar dokazne ocene njihovih izpovedb ni podalo. Za postavitev teh znakov toženka ne potrebuje dovoljenja Občine R., kot to sodišče napačno zapiše kot razlog, da prometna signalizacija na sporni cesti ni bila nameščena. Bistvena kršitev določb postopka je podana tudi, ker je sodišče napačno povzelo ugotovitve izvedenca prometne stroke oziroma njegovih ugotovitev ni upoštevalo pri odločitvi o prispevku tožnice k prometni nezgodi. Izvedenec je namreč ugotovil, da bi tožnica lahko preprečila prometno nezgodo, če bi takoj, ko je opazila, da je voznik viličarja zapeljal na vozišče, po katerem se je peljala, začela močno zavirati. Sodišče ni odločalo o pobotnih ugovorih toženke, čeprav jih je ustrezno obrazložila in podkrepila z dokazi. Napačna je tudi odločitev sodišča, da ne opravi revalorizacije že plačanega zneska odškodnine tožnici. Toženka je zanjo nesporni del odškodnine na avtomobilu plačala ravno z namenom, da ne bi v primeru pravde bilo potrebno plačevati visokih zahtevkov. V nasprotju s pravilom anatocizma je sodišče priznalo tožnici tudi obresti za znesek 165,47 EUR. Toženka je tožnici v letu 2017 plačala odškodnino nesporen del odškodnine, višji znesek je bil in še vedno je zanjo sporen. Previsoko je sodišče odmerilo tudi nepremoženjsko škodo iz naslova telesnih bolečin in strahu. Priglaša stroške.

5. Obe pravdni stranki sta odgovorili na pritožbi in se zavzemata za zavrnitev pritožb nasprotnih strank. Zahtevata povrnitev stroškov odgovorov na pritožbo.

6. Pritožba tožnice je delno utemeljena, pritožba toženke ni utemeljena.

7. Pritožbeno sodišče preizkusi sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa pazi po uradni dolžnosti na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava (drugi odstavek 350. člena ZPP)

8. Pritožbeni preizkus je pokazal, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo uradno upoštevnih kršitev določb postopka, je pa zagrešilo pritožbeno uveljavljano kršitev določb postopka in delno zmotno ugotovilo dejansko stanje, kar je odpravilo sodišče druge stopnje z opravo procesnih dejanj na pritožbeni obravnavi, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju.

9. Senat pritožbenega sodišča je ob obravnavanju predmetne zadeve na seji dne 21. 10. 2025 sprejel odločitev, da je potrebno v zadevi razpisati pritožbeno obravnavo (drugi odstavek 347. člena ZPP) ter da se zadeva dodeli v odločanje sodniku posamezniku - poročevalcu, saj ne gre za zapleteno zadevo v dejanskem in pravnem smislu in od odločitve tudi ni pričakovati rešitve pomembnega pravnega vprašanja (peti odstavek 347. člena ZPP). Na naroku za pritožbeno obravnavo dne 13. 1. 2026 je sodišče druge stopnje zaradi odprave procesne kršitve pred sodiščem prve stopnje in za pravilno ugotovitev dejanskega stanja ponovilo dokaz z zaslišanjem tožnice ter izvedlo dokaz z zaslišanjem dveh prič (policistov F. F. in G. G.), katerih zaslišanje je sodišče prve stopnje nepravilno zavrnilo. Pri tem pa ni zaslišalo voznika viličarja, saj je na obravnavi pred sodiščem prve stopnje izpovedal, da tožnice, ko je zadel njen avto, ni zaznal, ker mu je prišla v mrtvi kot, zato tudi ne bi mogel izpovedati o pritožbeno spornem dejstvu, ali sta s tožnico kot voznico osebnega vozila pred škodnim dogodkom vzpostavila očesni stik.

10. Tožnica v predmetni zadevi uveljavlja odškodnino za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, nastalo v prometni nesreči z viličarjem. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku delno ugodilo (delno je zavrnilo zahtevek iz razloga ugotovljenega soprispevka tožnice k nastanku škode in glede višine premoženjske in nepremoženjske škode). Pritožbeno sporen je soprispevek tožnice k nastanku škode ter višina odmerjena odškodnine za premoženjsko in nepremoženjsko škodo.

11. Utemeljena je toženkina pritožbena graja, da bi sodišče prve stopnje glede spornega dejstva postavitve prometnih znakov moralo zaslišati tudi policista, ki sta obravnavala sporno prometno nesrečo 24. 8. 2017, ko je delavec toženke z viličarjem trčil v osebno vozilo tožnice. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je toženka v pripravljalni vlogi z dne 25. 9. 2018 (l. št. 23) v zvezi s postavitvijo prometnih znakov, ki opozarjajo na delo viličarja na cesti, delo na cesti in omejitev hitrosti na 10 km/h, med drugim zahtevala zaslišanje obeh policistov (F. F. in G. G.), ki sta obravnavala prometno nezgodo. Sodišče prve stopnje je na naroku za glavno obravnavo dne 26. 2. 2025 (l. št. 255) zavrnilo predlagana dokaza kot nepotrebna oziroma irelevantna (brez posebne obrazložitve), toženka pa je takoj uveljavljala procesno kršitev zaradi zavrnitve predlaganih dokazov. Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijane sodbe (zadnji stavek 9. točke), je sodišče prve stopnje zaslišanje navedenih policistov zavrnilo z utemeljitvijo, da je že z ostalimi izvedenimi dokazi natančno ugotovilo dejanske okoliščine škodnega dogodka glede dejstva, da prometa na sporni cesti varnostnika nista usmerjala in da zato izvedba dokaza z zaslišanjem policistov ni potrebna. Pri tem pa je spregledalo, da je bilo zaslišanje policistov predlagano tudi v zvezi z ugotavljanjem spornega dejstva, ali je bila postavljena prometna signalizacija, za katero je sicer na podlagi drugih izvedenih dokazov ugotovilo, da ni bila postavljena. Toženka je torej z zaslišanjem omenjenih policistov hotela dokazati trditev, ki je v nasprotju dejanskimi ugotovitvami sodišča prve stopnje (da prometne signalizacije ni bilo). Pritrditi je zato pritožbi toženke, da je podana bistvena kršitev določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker sodišče prve stopnje glede tega spornega dejstva predlaganih dokazov ni izvedlo.

12. Sodišče druge stopnje je navedeno procesno kršitev odpravilo samo na pritožbeni obravnavi tako, da je izvedlo dokaz z zaslišanjem omenjenih prič (policistov), prav tako pa je (zaradi dvoma v dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje) ponovilo dokaz z zaslišanjem tožnice. Predlagani priči, zaslišani na pritožbeni obravnavi, nista potrdili toženkinih navedb o tem, da je bila pred krajem, kjer je prišlo do prometne nesreče, postavljena prometna signalizacija, ki je je opozarjala na viličarja na cesti, delo na cesti in omejitev hitrosti na 10 km/h. Priča F. F. je je izpovedal, da se ne spomni, da bi videl sporne prometne znake, priča G. G. pa je izpovedal, da spornih prometnih znakov ni videl. Tožnica, zaslišana kot stranka na pritožbeni obravnavi, je postavitev omenjene prometne signalizacije izrecno zanikala. Glede na navedeno in glede na to, da je sodišče prve stopnje v 10. točki obrazložitve izpodbijane sodbe podalo prepričljive razloge, zakaj meni, da sporna prometna signalizacija v času škodnega dogodka ni bila postavljena, sodišče druge stopnje te dejanske ugotovitve prvostopenjskega sodišča sprejema kot pravilne.

13. V tej zvezi še pojasnjuje, da ni utemeljena toženkina pritožbena graja o pomanjkljivi dokazni oceni, ker je sodišče prve stopnje izpovedi prič B. B., C. C., D. D. in E. E., ki so ob zaslišanju izpovedali, da so bili prometni znaki na dan nezgode postavljeni, ocenilo kot neprepričljive. Ne gre zgolj za to, da si je sodišče prve stopnje ustvarilo neposredni vtis pri zaslišanju omenjenih prič (lat. iudex facti), temveč je v 10. točki obrazložitve izpodbijane sodbe tudi razumno in življenjsko sprejemljivo nadalje obrazložilo, zakaj izpovedbam omenjenih prič ni verjelo. In sicer zato, ker je toženka fotografije (priloge B10 do B14), iz katerih je razvidna postavitev prometna signalizacije na cesti, vložila v spis šele s pripravljalno vlogo z dne 26. 8. 2018 (ne že k odgovoru na tožbo, ko prometne signalizacije, ki bi opozarjala na delo na cesti, sploh ni omenjala), ker prometna signalizacija ni bila zabeležena v opisu prometne nesreče s strani Policijske postaje N., iz katerega tudi izhaja, da je bil vozniku viličarja zaradi nepravilnega premika in povzročitve prometne nesreče izdan plačilni nalog, tožnici pa zaradi prometne nesreče ni bil izdan noben plačilni nalog (npr. zaradi prekoračitve hitrosti, če bi bila ta dejansko zaradi dela na cesti omejena na 10 km/h). Prav tako je pojasnilo, da toženka ni predložila dokaza o tem, da je pri Občini R. morebiti zaprosila za spremenjen prometni režim na sporni javni cesti za dne 24. 8. 2017, kar ji je veleval v času prometne nesreče veljavni Zakon o cestah (ZCes-1

). Na podlagi navedenega je življenjsko prepričljivo zaključilo, da spornih prometnih znakov v času prometne nesreče na cesti ni bilo, nasprotne pritožbene navedbe pa so neutemeljene.

14. Toženka sodišču prve stopnje v pritožbi očita kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker se ni opredelilo do vsebine izvedenskega mnenja izvedenca cestno prometne stroke v zvezi s soprispevkom tožnice k nastanku škode v smislu, da ni upoštevalo njegovih ugotovitev, da bi tožnica lahko preprečila prometno nezgodo, če bi takoj, ko je opazila, da je voznik viličarja zapeljal na vozišče, po katerem se je peljala, začela močno zavirati. To ne drži. Pregled zadeve pokaže, da je sodišče prve stopnje namreč v 7. in 8. točki obrazložitve izpodbijane sodbe povzelo prav te ugotovitve izvedenca in izključno nanje oprlo svojo odločitev glede soprispevka tožnice k nastanku škode v višini 20 % (11. točka obrazložitve).

15. Je pa v glede soprispevka k nastanku škode pritrditi pritožbi tožnice, da sodišče prve stopnje ni popolno ugotovilo dejanskega stanja, saj ni upoštevalo njene izpovedbe v delu, ko je izpovedala, da namere viličarja, da bo zapeljal na vozišče, ni zaznala in da je celo imela občutek, da jo voznik viličarja gleda v oči in da bo počakal, da bo peljala mimo, zato je speljala, ker je bil njen vozni pas prost. Ta okoliščina pa je glede na pisne strokovne ugotovitve izvedenca cestnoprometne stroke, ki je podal več možnih scenarijev nastanka prometne nesreče, ključna za presojo, kdaj bi lahko tožnica opazila obračanje viličarja in kako hitro bi se lahko ustavila. Sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, kateri od teh možnih scenarijev se je dejansko odvil, temveč se je zadovoljilo z zaključki izvedenca, da bi lahko tožnica po vsakem od teh scenarijev v primeru močnega zaviranja preprečila prometno nesrečo (11. točka obrazložitve izpodbijane sodbe).

16. Sodišče druge stopnje je za dopolnitev dejanskega stanja na pritožbeni obravnavi ponovilo dokaz z zaslišanjem tožnice. Izpovedala je, da je imela občutek, da jo viličarist vidi, zaradi česar je zapeljala naprej, ko je zapeljala iz ovinka. Takrat je znižala hitrost, ne ve točno, ali se je ustavila ali ne, v vsakem primeru je peljala zelo počasi, in v tistem trenutku je bil viličarist obrnjen z vilicami proti njej, v nasprotni smeri njene vožnje. Ko je zapeljala iz ovinka, je bil viličar sprva bil z vilicami obrnjen v smeri sejmišča, to je stran od ceste, nato pa se je obrnil za 90 stopinj in je z vilicami gledal proti njej. Takrat se ji je zdelo, da sta vzpostavila očesni stik, da jo viličarist vidi, zato je počasi zapeljala naprej.

17. Sodišče druge stopnje je njeni izpovedbi poklonilo vero, saj je izpovedovala prepričljivo, njena izpoved pa je v glavnem skladna z izpovedbo pred sodiščem prve stopnje. Na podlagi navedenega pritožbeno sodišče zaključuje, da v obravnavani zadevi pride v poštev scenarij nastanka prometne nesreče, opisan 6. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, po katerem se je tožnica ustavila in nato speljala okoli 13 metrov (12,86 metra) pred mestom prometne nezgode, da je takrat viličar imel vilice obrnjene proti njej, kar pomeni, da se je tik pred prometno nesrečo zasukal za 90 stopinj v levo (ne pa za 180 stopinj v desno, kar je bil drug možen scenarij, podan s strani izvedenca in opisan v 7. točki obrazložitve izpodbijane sodbe). Po takem scenariju je glede na ugotovitve in zaključke izvedenca lahko tožnica namero viličarista, da bo zapeljal na cesto, po kateri se je pripeljala, opazila, ko je bila od mesta prometne nesreče oddaljena 8 metrov (izvedenec je to ugotovitev podal pod predpostavko, da se je tožnica peljala z 20 km/h, kolikor je bila po ugotovitvah izvedenca tudi hitrost njenega vozila v času trka), in če bi takrat začela močno zavirati, bi se ustavila približno okoli 1 meter pred mestom nezgode, s čemer bi lahko preprečila nastanek prometne nesreče (7. in 8. točka obrazložitve izpodbijane sodbe).

18. Glede na te dejanske zaključke, po katerih bi tožnica šele 8 metrov pred mestom prometne nesreče lahko opazila namero viličarista, ki je bil z vilicami obrnjen proti njej, da bo zapeljal na cesto in glede na to, da bi lahko zgolj pri močnem zaviranju preprečila nastanek prometne nesreče, ker bi se v takem primeru ustavila zgolj približno 1 meter pred mestom trka, sodišče ocenjuje, da je 20 % soprispevek, ki ga je sodišče prve stopnje pripisalo tožnici, prevelik. Sodišče druge stopnje po eni strani ocenjuje, da bi takšno prometno nesrečo lahko preprečil posebej skrben voznik, pri čemer upošteva, da tožnica ni kršila nobenih cestnoprometnih predpisov in je ravnala v preostalem skrbno, saj se je ustavila oziroma peljala z znižano hitrostjo, ko je videla razkladanje ob cesti, kar pomeni, da ni kršila nobenih cestnoprometnih predpisov (peljala 30 km/h počasneje, kolikor je znašala dovoljena hitrost, kar pomeni, da je prilagodila hitrost razmeram ob cesti). Po drugi strani se strinja z zaključki sodišča prve stopnje, da je mogoče toženki oziroma viličaristu, ki je bil v času škodnega dogodka pri njej zaposlen, očitati večjo odgovornost za nastanek škode (11. točka obrazložitve). Toženko (oziroma njenega zaposlenega - viličarista) namreč zavezuje višja skrbnost kot tožnico (njiju zavezuje profesionalna skrbnost pri opravljanju gospodarske dejavnosti, v okviru katere je potekalo razkladanje z viličarjem, toženko pa zgolj navadna skrbnost), kar pomeni, da bi viličarist moral biti posebej skrben pri obračanju in bi moral opaziti, da po cesti, na kateri ni bilo nobenih prometnih znakov o delu na cesti in o omejitvi hitrosti na 10 km/h, hitrostjo 20 km/h pripelje tožnica. Viličarist je kršil cestnoprometne predpise s tem, ko je zapeljal na tožničin vozni pas v trenutku, ko se je mimo pripeljal tožnica, pri čemer se ni prepričal, da je cesta prosta. Toženka tudi ni poskrbela za ustrezno prometno signalizacijo, ki bi opozarjala na delo na cesti, niti ni poskrbela, da bi v času škodnega dogodka promet usmerjali varnostniki (9. in 10. točka obrazložitve izpodbijane sodbe). Zato sodišče druge stopnje ocenjuje, da je toženkin soprispevek k nastanku prometne nesreče zgolj 5 %.

19. Neutemeljene so pritožbene navedbe tožnice, da gre v danem primeru za objektivno odškodninsko odgovornost toženke, ker je viličar nevarna stvar. Viličar, ki se premika na javni cesti in sodeluje v prometu, je v kontekstu prometne nesreče obravnavan kot motorno vozilo oziroma delovni stroj, ki mu je v prometu izenačen. Če se nesreča zgodi na javni cesti, kjer viličar in osebno vozilo delujeta kot gibalni sili, se njuna odgovornost presoja po pravilih, ki urejajo trk dveh "nevarnejših" vozil, ki so urejena v 154. členu OZ,

kar pomeni, da se uporabijo pravila o krivdni odgovornosti, ki jih je pravilno uporabilo sodišče prve stopnje.

20. Tožnica v pritožbi izpostavlja sodno prakso in pravno teorijo, iz katere izhaja, da je oškodovanec upravičen do povrnitve stroškov popravila vozila, tudi če bi ti morebiti presegali razliko med vrednostjo nepoškodovanega in vrednostjo poškodovanega vozila. Vendar sodišče druge stopnje po pregledu spisa ugotavlja, da tožnica v postopku sprva sploh ni uveljavljala povrnitev stroškov popravila, temveč je uveljavljala zgolj povrnitev škode zaradi manjvrednosti vozila vsled škodnega dogodka. Iz tožbenih trditev namreč izhaja, da je tožnica od toženke ves čas izrecno kot odškodnino zahtevala razliko med vrednostjo nepoškodovanega vozila in vrednostjo poškodovanega vozila, to je sicer zneska, za katerega je tožnica sama poškodovano vozilo prodala (5.500,00 EUR). Šele po prejemu izvedenskega mnenja je z 8. pripravljalno vlogo z dne 2. 12. 2022 prilagodila trditveno podlago in zahtevala povrnitev stroškov popravila v višini 19.534,61 EUR, kar je znesek, ki je presegal razliko med vrednostjo nepoškodovanega in poškodovanega vozila. Pri tem se je sklicevala na VSL sodbo II Cpg 1244/2016 z dne 7.12.2016 in članek (dr. Možina D., "Povrnitev premoženjske škode na motornih vozilih", IV. poglavje: Avtomobilska škoda in zavarovanje v Pravni letopis 2014, Inštitut za primerjalno pravo pri Pravni fakulteti v Ljubljani) in navajala, da se smotrnost popravila ne ocenjuje z vidika zavarovalnice in njenih obračunov, temveč z vidika oškodovanca, zaradi česar pripada oškodovancu odškodnina v višini stroškov popravila vozila, četudi presega razliko med vrednostjo nepoškodovanega in poškodovanega vozila.

21. Pritožbeno sodišče meni (ne da bi presojalo materialnopravno pravilnost navedenih stališč), da navedenih pravnih naziranj sodne prakse in pravne teorije v obravnavanem primeru ni mogoče uporabiti, ker so okoliščine obravnavane zadeve drugačne. V zadevi VSL II Cpg 1244/2016 se je oškodovanec odločil vozilo popraviti in je uveljavljal povrnitev stroškov popravila, v obravnavani zadevi pa se tožnica ni odločila za popravilo vozila, temveč za njegovo prodajo (tožnica je namreč že pred pravdo svoje vozilo prodala, kot izhaja iz kupoprodajne pogodbe z dne 25.10.2017 v prilogi A27). Posledično, tudi ni mogoče uporabiti stališč sodne prakse in teorije, na katere se sklicuje, saj je bilo tam za prisojo odškodnine za premoženjsko škodo odločilno, da se je oškodovanec odločil za popravilo vozila.

22. Sodišče prve stopnje je glede na trditve tožnice ter glede na ugovor toženke, da je tožnica poškodovano vozilo prodala pod dejansko vrednostjo, s pomočjo sodnega cenilca ugotavljalo, kolikšna je bila dejanska vrednost nepoškodovanega vozila in dejanska vrednost poškodovanega vozila, po kateri bi tožnica vozilo lahko prodala na trgu. Sodni cenilec je ugotovil, da je tržna vrednost nepoškodovanega vozila na dan škodnega dogodka znašala 23.931,00 EUR, tržna vrednost poškodovanega vozila pa 8.376,00 EUR. Sodišče prve stopnje je pravilno sledilo njegovi strokovni in prepričljivi ugotovitvi, pravdni stranki pa tudi sicer dopolnjenemu mnenju nista nasprotovali (12. in 13. točka obrazložitve), zato je glede na navedeno pravilno tožnici odmerilo odškodnino v višini 15.555,00 EUR (23.931,00 EUR - 8376,00 EUR), pri čemer je pravilno od tega zneska odštelo znesek 9.000,00 EUR, kolikor je toženka za škodo na vozilu že plačala pred pravdo.

23. Zavrniti je pritožbene navedbe tožnice, da bi sodišče prve stopnje moralo pri odmeri navedene odškodnine upoštevati tudi dejstvo, da je tožnica imela tudi druge stroške z garažiranjem vozila, saj tožnica odškodnine v tem delu ni vtoževala. Posledično so neutemeljene s tem povezane pritožbene navedbe, da se s toženko mi mogla dogovoriti glede odkupa poškodovanega vozila in je posledično kupcu vozilo prodala po nižji ceni, ker ta ni zaračunal stroškov ležarine. Tudi sicer je tožnica (oškodovanka) v skladu s 168. členom OZ upravičena zgolj do povrnitve navadne škode v višini 15.555,00EUR, ki predstavlja škodo v obliki manjvrednosti vozila,

pri čemer nagibi, zakaj se je odločila za prodajo poškodovanega vozila, niso pravno odločilni.

24. Neutemeljena je pritožbena graja toženke, da bi sodišče prve stopnje moralo znesek deloma plačane premoženjske škode (9.000,00 EUR) revalorizirati na dan izdaje sodbe. Res je sicer, da je treba v skladu z določbo drugega odstavka 168. člena OZ povračilo premoženjske škode odmeriti po cenah ob izdaji sodne odločbe, razen če zakon ne določa kaj drugega. Vendar sodišče prve stopnje tega v obravnavani ni storilo, temveč je obseg premoženjske škode odmerjalo po cenah na dan škodnega dogodka. Če pa je tako, se v skladu s stališči sodne prakse

delno plačana odškodnina ne valorizira. Kajti če oškodovanec s tožbo uveljavlja premoženjsko škodo po cenah na dan škodnega dogodka, terjatev s tem postane čista terjatev, saj je bila premoženjska škoda ocenjena po razmerah na dan škodnega dogodka, torej po razmerah, ki so bile pravdnima strankama znane še pred vložitvijo tožbe, zato se tudi delna plačila upoštevajo zgolj v nominalnem, ne pa v valoriziranem znesku.

Čiste denarne terjatve pa glede na določbo 371. člena OZ ni mogoče valorizirati.

25. Povsem nekonkretizirane so pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje ni odločalo o pobotnih ugovorih toženke, saj ne pojasni, kdaj in v zvezi s čim jih je postavila, zato jih ni mogoče preizkusiti.

26. Po pojasnjenem, je pravilna ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da je tožnici nastala premoženjska škoda v višini 15.555,00 EUR (13. točka obrazložitve), glede na delno plačilo v višini 9.000,00 EUR (14. točka obrazložitve) in ob upoštevanju 5 % soprispevka za nastanek škode, kot je določen s to sodbo, pa ji gre iz naslova premoženjske škode znesek 6.227,25 EUR, v presežku (do vtoževanih 9.431,00 EUR) pa je njen tožbeni zahtevek iz tega naslova neutemeljen.

27. Pravilna je tudi odločitev sodišča prve stopnje o višini odškodnine za pretrpljene telesne bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem ter strah. Po ugotovitvah sodišča prve stopnje, ki temeljijo predvsem na ugotovitvah izvedenca medicinske stroke, je tožnica v prometni nesreči utrpela udarnino prsnega koša, glavobole ter nateg vratnih mišic, v spodnjem delu nog je imela modrice. Tri do štiri tedne je prestajala lažje bolečine, ki jih je lahko nadzorovala z analgetiki, trajnih bolečin tožnica ne trpi, zaradi akutne stresne motnje so bile pri njej začasno zmanjšane njene življenjske aktivnosti v trajanju do treh mesecev. Toženka sicer nekonkretizirano navaja, da tožnica ni utrpela nobenih poškodb, vendar temu ni mogoče pritrditi, saj je v nasprotju z ugotovitvami iz zaključki izvedenca, s katerimi sta se pravdni stranki strinjali (17. točka obrazložitve).

28. Tožnica v pritožbi ne graja ugotovitev sodišča prve stopnje glede obsega škode (intenziteta in trajanje bolečin, nevšečnosti), izpostavlja pa, da je sodišče odmerilo prenizko odškodnino po tej postavki, ker ni upoštevalo, da je zmanjšanje življenjskih aktivnosti trpela tri mesece po škodnem dogodku in da še vedno doživlja močne čustvene reakcije ob nepričakovanih ravnanjih voznikov. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje je odškodnino določilo skladno z merili, določenimi v 179. členu OZ. Glede na ugotovitve v sodbi v 19. točki obrazložitve o trajanju in intenziteti telesnih bolečin in neugodnosti v času zdravljenja (ki jih je sodišče prve stopnje navedlo v isti točki), je odškodnina iz tega naslova v višini 1.800,00 EUR ustrezna. Temeljni načeli za odmero te odškodnine, vsebovani v zakonu, sta načelo individualizacije in načelo objektivne pogojenosti višine odškodnine. Primerjava s prisojenimi odškodninami v podobnih primerih pokaže, da sta bili ti načeli pri odmeri konkretne odškodnine pravilno upoštevani.

Pri odmeri odškodnine iz tega naslova je sodišče prve stopnje v okviru individualizacije odškodnine tudi ustrezno upoštevalo akutno stresno motnjo in posttravmatski stres v obdobju treh mesecev po škodnem dogodku, medtem ko je zahtevek iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti pravilno zavrnilo, saj je sledilo mnenju izvedenca, ki je ugotovil, da pri tožnici trajnega zmanjšanja življenjskih aktivnosti ni zaznati, saj tožnica še naprej vozi avto in opravlja zahteven poklic (23. točka obrazložitve). Tožnica v pritožbi omenja, da naj bi izvedenec ob pregledu (šest let po škodnem dogodku) še vedno opažal močne čustvene odzive, vendar so te navedbe v nasprotju z ugotovitvami in zaključki izvedenca, na katere pred sodiščem prve stopnje ni imela pripomb.

29. Toženka izpodbija prisojeno odškodnino iz naslova strahu, pri čemer poudarja, da se je tožnica takoj po nezgodi vozila z nadomestnim vozilom. Ta pritožbeni očitek je neutemeljen. Sodišče prve stopnje je v 22. točki obrazložitve upoštevalo, da tožničino depresivno stanje ni bilo zgolj posledica škodnega dogodka, temveč tudi posledica bolezni, oba vzroka pa sta časovno sovpadala. Odškodnina za strah je ustrezno določena v višini 2.000,00 EUR, kolikor je vtoževala tožnica, pri čemer okoliščina, da je tožnica po škodnem dogodku najela nadomestno vozilo glede na ugotovitve sodišča prve stopnje ne opravičuje nižje odškodnine iz tega naslova. Sodna praksa loči strah, ki ga oškodovanec pretrpi ob samem škodnem dogodku (primarni strah) in strah, ki ga oškodovanec trpi med zdravljenjem, to je na primer strah za izid zdravljenja ali strah pred operacijo (sekundarni strah). Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje (22. točka obrazložitve), ki niso pritožbeno sporne, izhaja, da je tožnica utrpela izjemno močan primarni strah, ki je trajal le nekaj minut, vendar je pri tožnici pustil posledice v njenem življenju v smislu nelagodja, vsaj prvo leto po škodnem dogodku, utrpela pa je tudi sekundarni strah lažje stopnje v trajanju šest tednov v smislu zaskrbljenosti za izid njenih psihičnih posledic. Ob škodnem dogodku, ko je viličarist sunkovito obrnil in zaril vilice v njen avto, je bila v šoku, po škodnem dogodku ni dojela, kaj se ji dogaja in je bila ure zaprta v avtu, ne da bi se lahko premaknila. Sodišče prve stopnje je v primerjavi z drugimi primeri iz sodne prakse

pri odmeri strahu glede na ostale poškodbe, ki jih je tožnica utrpela, sicer odmerilo nekoliko višjo odškodnino iz naslova strahu, vendar je potrebno upoštevati, da je šlo za izjemno zastrašujoč, nenaveden način trčenja osebnega vozila z viličarjem, ko je ta nenadoma zaril vilice v osebno vozilo tožnice.

30. Po oceni sodišča druge stopnje odmerjena odškodnina iz naslova nepremoženjske škode v višini 3.800,00 EUR (kar predstavlja 2,45 povprečne neto plače na dan izdaje sodbe sodišča prve stopnje

) predstavlja pravično zadoščenje tožnici za utrpelo škodo ter ustreza pravnemu standardu pravične denarne odškodnine iz 179. člena OZ. Ob upoštevanju tožničinega 5 % soprispevka k nastanku škode, ji pripada odškodnina za nepremoženjsko škodo v višini 3.610,00 EUR.

31. Neutemeljene so toženkine pritožbene navedbe, da je sodišče prve stopnje nepravilno prisodilo znesek obresti v višini 165,47 EUR (tretja alineja I. točke izreka izpodbijane sodbe). Sodišče prve stopnje je pravilno pojasnilo (26. točka obrazložitve), da gre za zakonske zamudne obresti od zneska 10.066,35 EUR (delno plačilo toženke glede premoženjske škode) za čas od 22. 9. 2017, ko bi toženka tožnici že morala plačati odškodnino za premoženjsko škodo, pa do 6. 12. 2017, ko ji je bil znesek delnega plačila odškodnine tudi nakazan. Ob tem je tudi pravilno v skladu s 381. členom OZ od tega zneska od dneva vložitve tožbe prisodilo zakonske zamudne obresti od 5. 3. 2018. Od neplačanih obresti je namreč mogoče zahtevati zamudne obresti od dneva, ko je pri sodišču vložen zahtevek za njihovo plačilo.

32. Na podlagi obrazloženega je sodišče druge stopnje pritožbi tožnice delno ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je namesto 5.244,00 EUR iz naslova premoženjske škode prisodilo znesek 6.227,25 EUR in da je namesto 3.040,00 EUR iz naslova nepremoženjske škode prisodilo znesek 3.610,00 (prva in šesta alineja 358. člena ZPP), tožničino pritožbo pa v preostalem delu ter toženkino pritožbo v celoti zavrnilo in v izpodbijanem, a nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. členom ZPP). Pri tem se je opredelilo zgolj do pritožbenih navedb, ki so odločilnega pomena (360. člen ZPP).

33. Sprememba odločitve o glavni stvari je narekovala tudi spremembo odločitve o stroških postopka. Sodišče prve stopnje ni imelo pooblastila za odločitev, da bo o stroških odločalo po pravnomočnosti sodbe. Sodišče prve stopnje namreč o stroških mora odločiti v sodbi bodisi tako, da odloči o njihovi višini, bodisi tako, da v skladu s četrtim odstavkom 164. člena ZPP odloči, v kakšnem deležu jih nosita stranki, kot pravilno opozarja tožnica v pritožbi. To postopanje sodišča prve stopnje je saniralo pritožbeno sodišče tako, da je samo uporabilo pooblastila iz petega odstavka 163. člena ZPP,

v skladu s katerim lahko sodišče odloči zgolj o temelju stroškov prvostopenjskega postopka, odločitev o višini pa si pridrži za čas po pravnomočnosti sodbe. V obravnavani zadevi je tožnica vtoževala skupno 16.492,47 EUR, uspela pa z zahtevkom v višini 10.002,25 EUR (6.227,25 EUR + 3.610,00 EUR + 165,00 EUR), kar pomeni, da je njen uspeh pred sodiščem prve stopnje 60,65 %, uspeh toženke pa 39,35 %. O višini stroškov bo odločilo sodišče prve stopnje s posebnim sklepom (peti odstavek 163. člena ZPP).

34. Toženka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 154. člena v zvezi s 165. členom ZPP). Tožnica je izpodbijala zavrnilni del sodbe in v odgovoru na pritožbo nasprotovala toženkini pritožbi zoper obsodilni del sodbe. Glede na to, da je bil torej pritožbeno sporen celoten zahtevek, in glede na to, da je tožnica vtoževala 16.492,47 EUR, v postopku pa na koncu uspela z zneskom 10.002,25 EUR (6.227,25 EUR + 3.610,00 EUR + 165,00 EUR), je v tudi pritožbenem postopku uspela v deležu 60,65 % (tretji odstavek 154. člena v zvezi s 165. členom ZPP).

35. Sodišče druge stopnje je tožnici priznalo: 1.625 točk za pritožbo (tar. št. 22/1 Odvetniške tarife - OT), dvakrat po 625 točk za pritožbo in za odgovor na pritožbo (tar. št. 22/1 OT), 625 točk zastopanje na pritožbeni obravnavi 13. 1. 2026 (tar. št. 21/5 OT), urnino za odsotnost iz pisarne 13. 1. 2026 v višini 80 točk (za 3,5 ure, četrti odstavek 6. člena OT), urnino za za čas vožnje zastopanje na pritožbeni obravnavi v višini 100 točk (po prvem odstavku 6. člena OT), kar skupaj znese 1.955 točk, upoštevaje materialne stroške v deležu 2 % (20 točk) oziroma 1 % nad 1.000 točk (19 točk) po tretjem odstavku 11. člena OT, pa 1.994 točk, to pa upoštevaje vrednost odvetniške točke 0,60 EUR in 22 % DDV znese 1.459,61 EUR, upoštevajoč kilometrino v višini 34,30 EUR EUR (za 2 x 40 km na razdalji iz R - M - R) pa 1.494,01 EUR, k čemur je treba prišteti še 567,00 EUR sodne takse za pritožbo, kar pomeni, da njeni pritožbeni stroški skupno znašajo 2.061,01 EUR, glede na pritožbeni uspeh (v deležu 60,65 %) pa ji gre 1.249,95 EUR pritožbenih stroškov. Ostali priglašeni stroški toženke se ne priznajo, saj so že zajeti v nagradi za pritožbo in pritožbeno obravnavo.

36. Pritožbeno sodišče je na podlagi drugega odstavka 313. člena ZPP toženki naložilo plačilo pritožbenih stroškov v roku 15 dni od vročitve te sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki pričnejo teči prvi dan po preteku roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti (načelno pravno mnenje VSRS z dne 13. 12. 2006).

Ur. l. RS, št. 109/10, 48/12, 17/14 - ZUOPŽ, 36/14 - odl. US, 46/15.

V zadevi VSL sodba in sklep I Cp 2478/2012 z dne 15. 5. 2013 je sodišče posebej ugotavljalo, ali se je viličar premikal in ali gre v tej zvezi za nesrečo premikajočih se motornih vozil ter ali je potrebno uporabiti kot pravno podlago določbo 154. člena OZ. Navedena pravna podlaga se uporablja tudi v primeru, kadar gre za prometno nesrečo med traktorjem (ki je po funkciji podoben tudi delovnim strojem) in osebnim vozilom (VSL sodba II Cp 1014/2021 z dne 14. 2. 2022, VSL sodba I Cp 1073(2016 z dne 25. 5. 2016).

N. Plavšak v Juhart, Plavšak (ur.), Obligacijski zakonik s komentarjem, 1. knjiga, Ljubljana 2003, str. 945.

VSL sodba II Cp 586/2009 z dne 25. 3. 2009.

VSM sodba I Cp 1078/2009 z dne 30. 6. 2009.

VSRS sodba II Ips 508/92 z dne 24. 2. 1993.

V zadevi II Ips 61/2009 z dne 18 6. 2009 je bila prisojena odškodnina iz naslova telesnih bolečin v višini 2.200,00 EUR (zvin vratne hrbtenice) oz. skupaj 3.800,00 EUR (700,00 EUR še za strah in 800,00 EUR za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti. V zadevi VSC sodba Cp 332/2022 z dne 16. 11. 2022 je tožnik kot voznik osebnega vozila ob čelnem trčenju z drugim vozilom utrpel nateg vratnih mišic, nateg mišic ob prsnem delu hrbtenice in udarnino leve polovice prsnega koša. Od prometne nezgode (9. 6. 2017) dalje je najprej trpel srednje hude bolečine (stalne tri tedne, občasne pa dva do največ pet tednov), nato pa je do zaključka zdravljenja 10. 8. 2017 trpel lažje bolečine, ki so se občasno, ob hujših obremenitvah ali spremembi vremena, intenzivirale v srednje hude. Po zaključku zdravljenja pa je še nekaj tednov imel občasne lahke bolečine. Zaradi poškodb je tožnik opravil en pregled v bolnišnici, dva pregleda pri osebni zdravnici, osemkrat fizioterapije in RTG slikanje, jemal je sredstva proti bolečinam in miroval. Prisojena mu je bila odškodnina iz naslova telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem v višini 1.500,00 EUR. Podobno je bila v zadevi VSL sodba II Cp 2949/2012 z dne 16. 1. 2013, ko je oškodovanec utrpel nateg vratih mišic, prisojena odškodnina v znesku 2.000,00 EUR.

VSC sodba Cp 332/2022 z dne 16. 11. 2022, kjer je bilo tožniku odmerjena odškodnina iz naslova strahu v višini 300,00 EUR, skupaj z odškodnino za telesne bolečine pa v višini 1.800,00 EUR oziroma v višini 1,4 takratne povprečne neto plače. V zadevi VSL sodba II Cp 2949/2012 pa 400,00 EUR, skupaj z odškodnino za telesne bolečine pa 2.400,00 EUR oziroma 2,40 povprečne neto plače. V zadevi II Ips 61/2009 pa 4,03 povprečne mesečne neto plače.

Povprečna mesečna neto plača na zaposleno osebo v Sloveniji za februar 2025 je znašala 1.550,03 EUR.

V skladu z navedeno določbo lahko sodišče v sodbi ali sklepu, s katerim se konča postopek, odloči le, katera stranka nosi stroške postopka in v kakšnem deležu; v takem primeru se sklep o višini stroškov izda po pravnomočnosti odločitve o glavni stvari. Slednjo odločitev sprejme sodišče prve stopnje.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 154, 179, 371

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 339, 339/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.