VSL Sodba II Cp 190/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-05

dr. Tadeja Jelovšek (preds.), mag. Barbara Petrič (poroč.), Polona Marjetič Zemljič

vračilo posojila - posojilna pogodba - pretrganje zastaranja - pripoznava dolga - odpoved zastaranju - pisna pripoznava zastarane obveznosti - vsebina SMS sporočil - dokazna ocena

V dobi sodobnih telekomunikacijskih poti zahteve po pisnosti ne gre vezati zgolj na lastnoročno zapisano besedilo. Dovolj je, da o podani izjavi o pripoznavi dolga, ki šteje kot odpoved zastaranju, priča listina, četudi je to izpis poslanih in prejetih kratkih sporočil.

Za pripoznavo dolga se ne zahteva soglasje volj, pač pa zgolj s strani dolžnika izražena, torej enostranska izjava volje.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je tožencu naložilo vračilo posojila v višini 39.500 EUR in zakonske zamudne obresti od tega zneska za čas od 11. 6. 2009 do plačila in od zneska 2.000 EUR za čas od 11. 6. 2009 do 30. 11. 2011 (I. točka izreka). Tožbeni zahtevek za plačilo preostalih 2.000 EUR je ob tožnikovi odpovedi zahtevku zavrnilo (II. točka izreka - sodba na podlagi odpovedi, zoper katero ni bila vložena pritožba). Tožniku je naložilo tudi povračilo 5 % pravdnih stroškov toženca, slednjemu pa 95 % pravdnih stroškov tožnika (III. točka izreka).

2. Zoper sodbo se pritožuje toženec. Meni, da je sodišče prve stopnje odločilo mimo zahtevkov pravdnih strank oziroma prekršilo načelo dispozitivnosti in razpravno načelo. Iz 6. točke obrazložitve razbere, da naj bi večkrat dejal, da je bil nakup kmetije s strani tožnikovega sina opravljen v letu 2015 ter da naj bi v tem letu delno poplačal dolg. To pa ne drži, saj je ves čas navajal, da je do nakupa kmetije prišlo v letu 2010. To leto je zatrjeval tudi tožnik in ga potrdil s svojim zaslišanjem. Sodišču prve stopnje očita, da se ne bi smelo opreti na njegovo izpoved v delu, ko je izpovedoval o nagradi, ki naj bi bila obljubljena tožniku na podlagi izmenjanih telefonskih sporočil. Teh dejstev ni navajal, zato po njegovi oceni lahko služijo le za razumevanje telefonskih sporočil, nikakor pa ne kot odločilna dejstva. Meni tudi, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo in (posledično) zmotno ugotovilo dejansko stanje, ko je odločilo, da je s telefonskimi sporočili, ki sta si jih s tožnikom izmenjala v obdobju med 2015 in 2021, pripoznal zastarano terjatev po določbi 341. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Zastarano terjatev je namreč mogoče pripoznati (se odpovedati zastaranju) le s pisno izjavo. Zgolj nekaj izmenjanih telefonskih sporočil ni mogoče opredeliti kot pisno izjavo, ki jo zahteva zakon. Gre za izjemno oživitev pravice do pravnega varstva, ki je predhodno ugasnila zaradi zastaranja, zato zanjo velja strožja oblika kot za pripoznavo, ki povzroči pretrganje zastaranja (364. člen OZ). Ta je namreč lahko dana v kakršnikoli obliki. Sporočila, da se bodo vsi veselili, da se bosta pomenila, da bo kmalu vse rešeno in podobna, niso pisna, jasna in brezpogojna izjava. Z njegove številke bi jih lahko poslal kdorkoli. Pomembno je tudi, kdaj naj bi terjatev pripoznal. Nedoločna ugotovitev, da naj bi bilo to že v letu 2017, pa tudi kasneje, tega ne omogoča. Tožnik bi na drugi strani moral vedeti, da njegove pravice niso neomejene in da lahko dolg tudi zastara, in ni ravnal skrbno. Vse do leta 2015 ni poslal niti enega samega sporočila in ga ni priganjal k vrnitvi izposojenega zneska, kljub temu da je dolg zapadel v plačilo že v letu 2009. To kaže, da je tožnik štel, da je posojilo vrnjeno in da terjatve ni. Posledično izpodbija tudi odločitev o stroških postopka in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano odločitev spremeni oziroma razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Zahteva tudi poročilo stroškov pritožbenega postopka.

3. Tožnik odgovarja na pritožbo in trdi, da je sodba pravilna, zakonita, jasna, logična, poštena in življenjska. Prilaga svoj pogled na zadevo.

5. Sodišče prve stopnje je izpodbijano odločitev oprlo na naslednje okoliščine:

- pravdni stranki sta 7. 5. 2009 sklenili posojilno pogodbo za 27.000 EUR z dnem vračila 10. 6. 2009;

- 12. 5. 2009 sta sklenili posojilno pogodbo za 10.000 EUR z dnem vračila 21. 5. 2009;

- 27. 5. 2009 sta sklenili še posojilno pogodbo za 4.500 EUR z rokom vračila 10. 6. 2009;

- tožnik je v vseh nastopal kot posojilodajalec, toženec pa kot posojilojemalec;

- na račun posojil je decembra 2011 vrnil 2.000 EUR;

- drugega medsebojnega razmerja (razen posojilnih pogodb) pravdni stranki nista imeli;

- tožnik je toženca s kratkimi mobilnimi sporočili večkrat pozival na plačilo: 17. 8. 2015 ga je spraševal, kaj je zdaj, nič glasu, nič vračila denarja; mu sporočil, da ga je načrtno ogoljufal; ga 22. 3. spomnil, da mu je 15. 2. odgovoril, da do plačila dolga rabi še nekaj dni; ga 13. 9. 2016 spomnil na izpolnitev obveznosti, da bo lepo in lažje živel, če jih bo izpolnil; oktobra 2019 sporočil, da se nesramno izmika plačilu in da je že velikokrat obljubil, da bo vrnil; …;

- toženec v odgovorih na tožnikove pozive ni niti enkrat zapisal, da ne ve, zakaj ga tožnik poziva, pač pa vedno odgovarjal na način, da točno ve, na katero obveznost se pozivi nanašajo in stalno (od leta 2015 od leta 2021) navajal razloge, zakaj ne more vrniti denarja: ker ga drugi ne izplačajo, da je ravno v fazi zaključevanja, da je v tujini, pa da bo kmalu rešeno, da naj tožnik počaka samo še par dni, pa bo res rešeno, da še čaka, da drugi izpolnijo obveznost njemu (nato pa jo bo sam tožniku), da ni vse odvisno od njega, da je včasih treba kaj potrpeti, požreti (slednje 13. 9. 2016);

- nazadnje se je toženec odzval 23. 8. 2021;

6. Pri zapisu, da je toženec večkrat trdil, "da je denar vrnil, ko je tožnikov sin kupoval kmetijo na A., nekje leta 2015 naj bi bil ta nakup," gre za povzetek tožnikovih navedb, da toženec v dveh dopisih trdi, da je del dolga plačal, ko je tožnik kupoval družinsko kmetijo v zadnjih mesecih leta 2015.

Sodišče prve stopnje je tako imelo podlago v trditvah pravdnih strank (četudi gre za trditve tožnika) in jih ni prekoračilo. Toženec ne pojasni, kako bi to, da je trditve neposredno pripisalo njemu (vsaj posredno so njegove tudi bile), lahko vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe. V okviru dokazne ocene je nato toženčevo izpovedbo o vračilu posojila preverilo in mu ni verjelo, da bi tožniku denar vrnil ob tem, ko je tožnik ali njegov sin kupoval kmetijo.

Do predloženih dopisov se je opredelilo v 10. točki obrazložitve izpodbijane sodbe. Toženčevo izpovedbo o tem, da je tožniku v poslanih kratkih sporočilih obljubil nagrado za to, ker je toliko časa čakal na vračilo posojenega zneska, ki je v pritožbi ne zanika, pa je vključilo v dokazno oceno prav za razumevanje izmenjanih kratkih telefonskih sporočil, ki jih izpostavlja pritožba,

in presojo odločilnega dejstva, ali je toženec dolg že vrnil. Vračilo izposojenega zneska je njegovo dokazno breme.

7. Sodišče prve stopnje je to smelo in moralo, da je napravilo skrbno in celostno dokazno oceno, kot mu nalaga 8. člen ZPP,

na katero se pritožbeno sodišče v celoti sklicuje. Vanjo toženec ni vnesel dvoma niti z opozorilom v pritožbi, da tožnik do leta 2015 ni zahteval vračila posojila, kar naj bi pomenilo, da je tudi sam štel, da je toženec že vrnil vzeta posojila. Pri tem prezre ugotovitev, da je v letih od 2015 do 2021 tožniku preko kratkih telefonskih sporočil obljubljal, da mu bo vrnil posojilo. Sodišče prve stopnje je ob sklenitvi treh posojilnih pogodb v relativno kratkem obdobju posojilno obveznost obravnavalo kot celoto in enotno priznalo tudi obresti od dneva zadnjega dogovorjenega vračila, pravdni stranki pa se temu stališču nista uprli niti v pritožbi ali odgovoru nanjo. Toženčevi odgovori ne obljubljajo denarne nagrade in je ne omenjajo, s strani tožnika je govora o vračilu denarja, čemur toženec pritrjuje in mu vračilo obljublja. Takšna ugotovitev pa ne pritrjuje toženčevemu stališču, da je posojilo že v celoti vrnil, še preden je tožnik pričel pošiljati sporočila z zahtevo po vrnitvi. Ni namreč logično, da bi toženec pritrjeval vračilu, če bi posojilo že pred tem vrnil v celoti. Pritožnik se konkretizirano ne sooči niti s tem, da ob tako visokem znesku (skupaj okoli 40.000 EUR) in zatrjevanemu vračilu tega ni zahteval potrdila o vračilu in da v odgovoru na tožbo ni trdil, da je posojilo v celoti vrnil. Tudi pritožbeno sodišče je prepričano, da bi oboje ali vsaj eno storil, če bi posojilo vrnil v celoti. Utemeljeno je sodišče prve stopnje tako verjelo tožnikovi izpovedbi, potrjeni z vsemi temi okoliščinami, in ugotovilo, da toženec posojila nad zneskom 2.000 EUR ni vrnil. Okoliščina, ali je toženec tožniku izročil kakšen znesek, ko je tožnik ali njegov sin kupoval kmetijo, tako lahko sovpada le z vrnitvijo tega manjšega dela dobljenega posojila, ne glede na čas njenega nakupa.

8. Drži, da je treba razlikovati instituta pretrganja zastaranja (364. člen OZ

). Tudi za zaključek o odpovedi zastaranju, ki ga je uporabilo sodišče prve stopnje, pa je dovolj jasna in nedvoumna dolžnikova pisna izjava upniku, iz katere se da sklepati, da mu je dolžan.

Po pritožnikovem mnenju zahtevi po pisnosti poslana kratka sporočila niso zadostila, pa tudi ne jasnosti in nedvoumnosti.

9. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je toženec na tožnikove pozive za vračilo posojenega zneska odgovarjal, da do plačila dolga rabi še nekaj dni, da ni vse odvisno od njega, da je včasih treba kaj potrpeti, požreti (kar se nanaša na okoliščino, da tožnik že res dolgo čaka na svoj denar), da bo kmalu rešeno, da naj tožnik počaka samo še par dni in podobno, toženec pa tega ni uspel izpodbiti. Pritožbeno sodišče pritrjuje izhodišču, da je treba izmenjavo kratkih telefonskih sporočil gledati celostno.

Njeno vsebino gre strniti v pozive tožnika, naj mu toženec plača dolg, in odgovore toženca, ki potrjujejo, da bo tožniku vrnil izposojen znesek (le malo naj tožnik še počaka). Toženčeva izjava se lahko nanaša le na sporno razmerje. Ugotovljenega, da pravdni stranki med seboj nista imeli drugega razmerja, pritožnik ne izpodbija. V takšnem primeru je dolžnikova obljuba vračila dovolj jasna in določna za zaključek, da je s tem zastaranje pretrgano.

Pritožbeno sodišče je že pojasnilo, da se toženčevi odgovori nanašajo prav na vračilo izposojene glavnice (in ne na denarno nagrado, ki naj bi jo toženec namenil tožniku za to, ker je dlje časa čakal na vračilo, kot je bilo dogovorjeno). S tovrstnimi odgovori je toženec brez dvoma izrazil zavedanje, da njegov dolg za vračilo posojila obstaja, in tudi obljubo, da ga bo poravnal. Te ni vezal na konkretno višino dolga (in s tem pripoznave omejil le na to višino), posamezno posojilno pogodbo, pogoj ali druge okoliščine. Prav v tem se obravnavana zadeva razlikuje od primera Višjega sodišča v Ljubljani I Cp 4404/2009 z dne 10. 2. 2010, v kateri je bila tožena stranka pripravljena povrniti del nujnih vzdrževalnih del, kar pa ne pomeni, da je s tem pripoznala terjatev tožnika iz naslova vlaganj v streho, žlebove, dimnik in drugo. V sedaj obravnavani zadevi dvoma, da je govora o konkretnem posojilu (v nevrnjenem delu), ne more biti.

10. Toženec v postopku pred sodiščem prve stopnje tudi ni podal trditev, da odgovori ne bi bili poslani z njegove strani ali da ni imetnik te telefonske številke. Nasprotno, priznaval je, da je v letu 2015 in pozneje odgovarjal na tožnikova telefonska sporočila.

Tožniku tako tega ni bilo treba dokazovati. S svojim pritožbenim opozarjanjem, da bi jih lahko z njegove telefonske številke poslal kdorkoli, pa toženec ne more uspeti, saj gre za nedovoljeno pritožbeno novoto (prvi odstavek 337. člena ZPP). Ne pojasni niti, zakaj teh trditev morebiti ni mogel podati pravočasno.

11. Sodišče prve stopnje je tako pravilno štelo, da gre za dovolj jasno in določno izjavo, s katero je toženec priznal, da je tožniku dolžan vrniti izposojeni znesek oziroma njegov preostanek (upoštevajoč ugotovljeno delno plačilo v višini 2.000 EUR, ki ga pritožnik zgolj s postavljanjem povedi v pogojno obliko ni uspel izpodbiti). Za pripoznavo dolga se namreč ne zahteva soglasje volj, pač pa zgolj s strani dolžnika izražena, torej enostranska izjava volje.

12. Pritožbeno sodišče pritrjuje sodišču prve stopnje tudi v tem, da komunikacija med pravdnima strankama izpolnjuje zahtevo po pisnosti. Za to ni treba, da bi bila izjava podpisana, niti, da bi vsebovala zapisan datum.

V dobi sodobnih telekomunikacijskih poti zahteve po pisnosti po oceni pritožbenega sodišča ne gre vezati zgolj na lastnoročno zapisano besedilo. Dovolj je, da o izjavi in času njene podaje priča listina, četudi je to izpis poslanih in prejetih kratkih sporočil z datumom pošiljanja, izpis elektronskega sporočila z datumom pošiljanja, natisnjen osnutek računalniško napisane poravnalne ponudbe z datumom, ... Da so izpisi kratkih telefonskih sporočil nedosegljivi in neprimerni za kasnejšo uporabo, kot meni pritožnik, pritožbeno sodišče ni moglo skleniti.

13. Takšna izjava torej zadošča za zaključek o toženčevi pisni pripoznavi zastarane obveznosti, toliko bolj za zaključek o pretrganju zastaranja nezastarane obveznosti s pripoznavo dolga.

Zaključka o tem, da naj bi bila toženčeva obveznost v času podaje toženčevih izjav zastarana, nobena od pravdnih strank ne izpodbija, a je glede na ugotovitev sodišča prve stopnje, da je maja 2011 toženec plačal del dolga, materialno pravno napačen. Toženec ni trdil, da se je to plačilo izrecno nanašalo le na del dolga ali da preostanka ne bi bil dolžan. Nasprotno, v postopku je neuspešno prikazoval, da je plačal vse. Delno plačilo je tako pretrgalo zastaranje za celotno obveznost. Ob tem bi zastaranje tožnikove terjatve nastopilo decembra 2016. A je glede na ugotovljeno, že pred tem, od leta 2015 od leta 2021 toženec kontinuirano priznaval svojo obveznost: vsaj 13. 9. 2016, prav tako še v letu 2017

in 23. 8. 2021, ko se je zadnjič odzval v duhu ugotovljene obljube plačila.

je tako vložena pred potekom ponovnega zastaralnega roka petih let (ne glede na to, ali izjave štejejo kot pretrganje zastaranja ali odpoved zastaranju, zastaralni rok od vsake takšne izjave prične teči znova).

15. Pritožbeni razlogi se niso potrdili, pritožbeno sodišče pa tudi ni zaznalo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP). To je vodilo k zavrnitvi pritožbe in potrditvi sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

16. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP). Tožeča stranka pa povračila stroškov odgovora na pritožbo ni zahtevala. Pritožbeno sodišče zato o njih ni odločalo.

Primerjaj tožnikovo prvo pripravljalno vlogo na red. št. 13 spisa.

Nakup kmetije je toženec neprepričljivo omenjal, primarno v zvezi z nagrado, ki naj bi jo obljubil tožniku za to, ker je dlje časa čakal na vračilo.

Primerjaj drugo polovico točke 6 in točko 9 izpodbijane sodbe.

Tako ni prekoračilo trditev in tožencu ni odvzelo možnosti obrambe.

Zastaranje se pretrga, ko dolžnik pripozna dolg. Dolg lahko pripozna dolžnik ne le z upniku dano izjavo, temveč tudi posredno, npr. da kaj plača na račun, da plača obresti ali da zavarovanje.

Pisna pripoznava zastarane obveznosti se šteje za odpoved zastaranju.Enak učinek ima tudi zastava ali kakšno drugo zavarovanje, dano za zastarano terjatev.

Dovolj je, da se dolžnik zaveda, da njegov dolg obstaja, in da to nedvoumno izrazi, ni pa treba, da tudi želi, da njegova izjava učinkuje tako, da se odpove zastaranju, primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 49/2025 z dne 5. 11. 2025.

Podobno, kot bi dolžnik na tožnikovo vprašanje, ali mu je dolžan, odgovoril s kratkim "ja".

Primerjaj odločbo Višjega sodišča v Kopru Cpg 76/2015 z dne 4. 12. 2015.

Primerjaj njegove trditve v odgovoru na tožbo, str. 3.

Ta namreč ne ustanavlja nove ali samostojne zaveze. Toženčeva zaveza povrniti izposojen znesek je že del prvotno sklenjene posojilne pogodbe.

Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 452/2008.

Ker ne gre za izrecno odpoved zastaranju - izjavo, da ob nastopu zastaranja tega ne bo uveljavljal, pač pa za pripoznavo, da dolg obstaja, je ta veljavna ne glede na to, ali je bila dana pred ali po nastopu zastaranja.

Ko je 22. 5. 2017 zapisal, da bo veseli dogodek, ki lahko pomeni le plačilo (opomba pritožbenega sodišča), ta mesec ali vsaj pred poletjem, priloga A 3.

Datume je pritožbeno sodišče povzelo iz obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje in ne drži, da iz nje ne izhaja, kdaj naj bi toženec terjatev pripoznal.

Ki izhaja iz dohodne štampiljke na tožbi in ni 28. 10. 2021, kot trdi toženec.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 341, 364, 569

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.