VSL Sklep III Cp 1830/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-16

ustavitev postopka zaradi umika tožbe - odločitev o pravdnih stroških - zavezanec za plačilo stroškov postopka v primeru ustavitve postopka zaradi umika zahteve - pravni interes za ugotovitveni zahtevek - pomanjkanje pravnega interesa - priznana terjatev v stečajnem postopku - pravnomočno razsojena stvar (res iudicata) - učinek pravnomočnosti - ravnanje stečajnega upravitelja v stečajnem postopku - pristojnost stečajnega upravitelja - omejena procesna sposobnost - razlikovalni element - kazenski postopek v teku - stranke glavnega postopka osebnega stečaja - postopek osebnega stečaja - nepoznavanje prava - ignorantia iuris nocet

Priznanje terjatve v stečajnem postopku ima glede na ustaljeno in enotno sodno prakso enak učinek kot pripoznava tožbenega zahtevka v pravdi, o terjatvi je na ta način odločeno z učinkom pravnomočnosti.

Dejstvo, da je v stečaju terjatev priznal stečajni upravitelj in ne osebno tožnica, ne pomeni odločilnega razlikovalnega elementa, saj je bil stečajni upravitelj zakoniti zastopnik tožnice kot stečajne dolžnice in je vsa dejanja opravljal v njenem imenu in za njen račun, kot da bi jih opravila sama (prvi in drugi odstavek 386. člena ZFPPIPP).

Neutemeljeno je pritožbeno sklicevanje, da tožnica v stečajnem postopku ni imela vpliva na priznanje spornih terjatev, da o svojih možnostih ni bila poučena in da je bila zavedena, da je to v pristojnosti stečajnega upravitelja. Tožnica je bila namreč kot stečajna dolžnica stranka stečajnega postopka (1. točka prvega odstavka 385. člena ZFPPIPP) in je v tej vlogi imela na voljo ustrezne mehanizme in pravna sredstva, predvsem možnost prerekanja prijavljene sporne terjatve, kot to določa prvi odstavek 64. člena ZFPPIPP, in možnost vložitve pritožbe zoper sklep o preizkusu terjatev. V tem oziru njena procesna sposobnost v stečajnem postopku ni bila omejena in je imela svoje interese in pravice možnost uveljavljati tudi samostojno brez posredovanja stečajnega upravitelja, pa te možnosti ni izkoristila. Ker gre za pravico, ki je izrecno zapisana v zakonski določbi, ki je javno objavljena in za katero velja neizpodbojna pravna domneva, da je z njo seznanjen vsakdo, se na njeno nepoznavanje tožnica ne more uspešno sklicevati.

I. Pritožba se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje v izpodbijani II. točki izreka potrdi.

II. Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje pravdni postopek zaradi umika tožbe ustavilo (I. točka izreka) in sklenilo, da je tožnica dolžna povrniti toženčeve stroške tega pravdnega postopka, ki bodo po višini odmerjeni po pravnomočnosti tega sklepa s posebnim sklepom, in sicer do 23. 4. 2025 nastale stroške neposredno tožencu, po 23. 4. 2025 nastale stroške tožene stranke pa v proračun Republike Slovenije na račun sodišča (II. točka izreka).

2. Zoper sklep se pravočasno pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP

. Vztraja, da je imela pravni interes za tožbo, saj je zoper njo tekel kazenski postopek zaradi goljufije, ki naj bi jo storila s podpisom notarskih zapisov, čeprav naj bi vedela, da dolga ne bo mogla povrniti in je nato celo predlagala osebni stečaj. Če bi bila spoznana za krivo, ji obveznost ne bi mogla biti odpuščena, sodišče pa bi ugodilo tudi premoženjskopravnemu zahtevku. Posledično je imela pravni interes, da s tožbo zahteva ugotovitev ničnosti notarskih zapisov, ki naj bi bili temelj za izterjavo neobstoječih obveznosti. Stališče sodišča, da interesa ni imela, je zmotno. V kazenskem postopku ni dokazovala le, da ni storila kaznivega dejanja, temveč tudi, da tožencu ne dolguje ničesar, saj so bile okoliščine sklepanja notarskih zapisov take, da je več kot očitno, da ne moreta ostati v pravni veljavi. Razloge za to je ugotovilo tudi kazensko sodišče, ki pa seveda ni moglo potrditi odločitve o njuni ničnosti. Do oprostilne sodbe je prišlo šele po vložitvi tožbe, pred tem ni mogla vedeti, kakšna bo odločitev kazenskega sodišča. Po odločitvi je tožbo umaknila, vztrajala pa je pri povrnitvi pravdnih stroškov. Odločitev, da tožnica sama krije svoje pravdne stroške in da mora tožencu povrniti njegove stroške, je v nasprotju z dejanskim stanjem. Sodišče priznanje terjatve v stečajnem postopku napačno enači s pripoznavo zahtevka v pravdi. Priznanje terjatve v stečaju namreč opravi stečajni upravitelj, priznanje zahtevka v pravdi pa osebno stranka. Tožnica v stečaju ni bila poučena, da bi lahko prerekala terjatve, o tem je ni poučil stečajni upravitelj, katerega dolžnost bi bila, da tožnico obvesti, katere terjatve namerava priznati, oziroma jo napoti na ustrezno pravno pot, če se s priznanjem ne strinja. Tožnica je bila nasprotno zavedena, da ne more storiti ničesar in da je vse v rokah upravitelja. Če bi jo sodišče o tem zaslišalo, bi tudi dobilo ustrezne podatke za pravilno ugotovitev dejanskega stanja. Predlaga spremembo sklepa tako, da se pravdne stroške naloži v plačilo tožencu, podredno pa njegovo razveljavitev in vrnitev zadeve v novo odločanje. Priglaša pritožbene stroške.

3. Toženec v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev in priglaša stroške.

5. Pritožbeno sodišče je izpodbijani sklep preizkusilo v okviru zatrjevanih pravno pomembnih pritožbenih razlogov in razlogov, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena ZPP. Glede na pritožbene navedbe in naravo odločitve je štelo, da tožnica sklep izpodbija le v stroškovnem delu, to je v II. točki izreka (prvi odstavek 350. člena ZPP).

6. Tožnica je s tožbo zahtevala ugotovitev ničnosti notarskih zapisov SV 1201/2014 z dne 14. 11. 2014 in SV 281/2015 z dne 18. 3. 2015. Na naroku 29. 5. 2025 je tožbo umaknila, vztrajala pa je, da ji je toženec dolžan povrniti pravdne stroške, ki so bili po njenem mnenju upravičeni, ker je imela pravni interes za vložitev tožbe. Slednjega je utemeljevala z dejstvom, da je zoper njo tekel kazenski postopek II K 22595/2022 zaradi goljufije, saj naj bi ob sklepanju notarskih zapisov tožencu prikrila svoje slabo finančno stanje in šla kmalu po podpisu drugega notarskega zapisa tudi v stečaj, kjer je dosegla odpust obveznosti in se s tem okoristila, ker prejetega denarja ni vrnila. Morebitna kazenska obsodba bi pomenila, da v stečajnem postopku dosežen odpust obveznosti na terjatev po spornih notarskih zapisih ne bi učinkoval (drugi odstavek 408. člena ZFPPIPP

7. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da tožnica s temi navedbami ni uspela izkazati pravnega interesa za vložitev tožbe in posledične upravičenosti do povrnitve stroškov. Pritožbeno sodišče temu pritrjuje in ugotavlja, da je tožničino nasprotno pritožbeno vztrajanje neutemeljeno.

8. Kot je pravilno ugotovljeno v izpodbijanem sklepu, je toženec terjatev po spornih notarskih zapisih prijavil v postopek osebnega stečaja nad tožnico (prijava na prilogi B7 v spisu) in mu je bila s sklepom stečajnega sodišča o preizkusu terjatev St 000/2015 z dne 6. 11. 2015 tudi v celoti priznana (priloge B8 do B10 v spisu).

Priznanje terjatve v stečajnem postopku ima glede na ustaljeno in enotno sodno prakso enak učinek kot pripoznava tožbenega zahtevka v pravdi

, o terjatvi je na ta način odločeno z učinkom pravnomočnosti

. Zaradi pravila res iudicata pa ponovno odločanje o (ne)obstoju terjatve, o kateri je že pravnomočno odločeno, ni dopustno (drugi odstavek 319. člena ZPP). Navedeno stališče je jasno, sodišče prve stopnje ga je pravilno razlagalo in uporabilo, zato je neutemeljena pritožbena graja o njegovi napačni razlagi. Dejstvo, da je v stečaju terjatev priznal stečajni upravitelj in ne osebno tožnica, namreč ne pomeni odločilnega razlikovalnega elementa, saj je bil stečajni upravitelj zakoniti zastopnik tožnice kot stečajne dolžnice

in je vsa dejanja opravljal v njenem imenu in za njen račun, kot da bi jih opravila sama (prvi in drugi odstavek 386. člena ZFPPIPP).

9. Neutemeljeno je tudi pritožbeno sklicevanje, da tožnica v stečajnem postopku ni imela vpliva na priznanje spornih terjatev, da o svojih možnostih ni bila poučena in da je bila zavedena, da je to v pristojnosti stečajnega upravitelja. Tožnica je bila namreč kot stečajna dolžnica stranka stečajnega postopka (1. točka prvega odstavka 385. člena ZFPPIPP) in je v tej vlogi imela na voljo ustrezne mehanizme in pravna sredstva, predvsem možnost prerekanja prijavljene sporne terjatve, kot to določa prvi odstavek 64. člena ZFPPIPP, in možnost vložitve pritožbe zoper sklep o preizkusu terjatev. V tem oziru njena procesna sposobnost v stečajnem postopku ni bila omejena in je imela svoje interese in pravice možnost uveljavljati tudi samostojno brez posredovanja stečajnega upravitelja

, pa te možnosti ni izkoristila. Ker gre za pravico, ki je izrecno zapisana v zakonski določbi, ki je javno objavljena in za katero velja neizpodbojna pravna domneva, da je z njo seznanjen vsakdo, se na njeno nepoznavanje tožnica ne more uspešno sklicevati.

Posledično je neutemeljeno tudi pritožbeno razlogovanje, da bi moral tožnico v stečajnem postopku stečajni upravitelj posebej poučevati o njenih zakonsko predvidenih pravicah in možnostih njihovega uveljavljanja, sodišče prve stopnje pa zato v zvezi s tem ni imelo podlage za tožničino zaslišanje.

10. Ker je bilo o terjatvah iz spornih notarskih zapisov z njihovim priznanjem v stečajnem postopku pravnomočno odločeno že pred vložitvijo predmetne tožbe, priznanja terjatve v stečajnem postopku pa tožnica v tem pravdnem postopku ne more izpodbijati, je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da tožnica že ob vložitvi tožbe zanjo več ni imela pravnega interesa in se ne more uspešno sklicevati na to, da naj bi njen pravni interes odpadel šele s pravnomočnim zaključkom kazenskega postopka (ki je lahko vplival le še na ugotovitev obsega odpuščenih obveznosti, ne pa na ugotovitev njihovega (ne)obstoja). Prav tako na obstoj njenega pravnega interesa za vložitev tožbe ne morejo vplivati zatrjevane toženčeve grožnje o prodaji terjatve mafiji - kot je pravilno pojasnjeno v izpodbijanem sklepu, je za obstoj že pravnomočno ugotovljene terjatve pravno nepomembno, kdo je upravičen zahtevati njeno izpolnitev.

11. Tožnica torej pravnega interesa za tožbo že ob njeni vložitvi ni več imela, zato se že iz tega razloga neutemeljeno zavzema, da je upravičena do povrnitve stroškov. Poleg tega 158. člen ZPP, ki ureja to vprašanje, v prvem odstavku izjemo od splošnega pravila o obveznosti povrnitve stroškov ob umiku tožbe predvideva le za primer umika zaradi izpolnitve zahtevka. Ker je izjeme treba razlagati restriktivno, je tudi zato ni mogoče širiti in je za primer umika tožbe zaradi izgube (neobstoja) pravnega interesa treba uporabiti splošno pravilo, ki stroškovno posledico nalaga tožnici.

12. Odločitev, da je tožnica dolžna povrniti toženčeve pravdne stroške, je torej pravilna. Ker pritožbeno sodišče tudi ni našlo kršitev, na katere po drugem odstavku 350. člena ZPP pazi po uradni dolžnosti, je njeno neutemeljeno pritožbo zavrnilo in sklep sodišča prve stopnje v izpodbijani II. točki izreka potrdilo (2. točka 365. člena ZPP).

13. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 154. člena ZPP). Svoje stroške odgovora na pritožbo sam krije tudi toženec, saj z odgovorom ni pripomogel k odločitvi in ne gre za potrebne stroške (prvi odstavek 155. člena ZPP).

Zakon o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 26/99, s spremembami in dopolnitvami.

Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju, Ur. l. RS, št. 126/07, s spremembami in dopolnitvami.

Prerekana je bila terjatev v znesku 136,40 EUR, ki pa ne predstavlja terjatve po notarskem zapisu, temveč odvetniški strošek priglasitve terjatve v stečaj.

Prim. npr. VSL Sklep II Cpg 495/2018, VSL Sklep II Cp 85/2017, VSL Sklep I Cpg 902/2016, VSL Sklep I Cpg 130/2014, VSL Sklep I Cpg 1691/2013 in drugi.

Prim. VSRS Sklep II DoR 443/2024 z dne 7. 5. 2025.

Ignorantia iuris nocet oz. nepoznavanje prava škoduje.

Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (2007) - ZFPPIPP  - člen 64, 64/1, 385, 385/1, 385/1-1, 386, 386/1, 386/2, 408, 408/2

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 158, 319, 319/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.