VSL Sodba I Cpg 500/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-22

Renata Horvat (preds.), Đorđe Grbović (poroč.), mag. Sonja Ilovar Gradišar

prodajna pogodba - podjemna pogodba - pogodbena kazen - zmanjšanje pogodbene kazni - zmanjšanje pogodbene kazni -pogodbena kazen in odškodnina - enakopravnost udeležencev v obligacijskih razmerjih - načelo enake vrednosti dajatev - popolna odškodnina

Pri zmanjševanju pogodbene kazni v zadevah, kot je ta, se zlasti upošteva, ali je dokazano, da je upnikova škoda znatno nižja od dogovorjene kazni, njena primerna velikost pa se glede na to razmerje oceni in lahko zniža na raven upnikove škode.

I. Pritožbi se zavrneta in se izpodbijana sodba potrdi.

II. Pravdni stranki trpita vsaka svoje stroške v tem pritožbenem postopku.

1. Sodišče prve stopnje je toženki naložilo, naj tožnici plača 40.000 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, tekočimi od 8. 6. 2020 do plačila (I. točka izreka). Tožbeni zahtevek, naj ji plača še nadaljnjih 110.000 EUR z enakimi obrestmi, in zahtevek za plačilo zakonskih zamudnih obresti od prisojenih 40.000 EUR za zgodnejše obdobje 12. 5.-7. 6. 2020, je zavrnilo (II. točka izreka). Glede pravdnih stroškov je sklenilo, naj tožnica povrne 73 % toženkinih, toženka pa 27 % tožničinih (III. točka izreka).

2. Pritožujeta se obe stranki, vsaka zoper zanjo neugodni del. Na pritožbo druga druge odgovarjata s predlogom, naj se zavrne.

3. Izpodbijana sodba je iz ponovljenega sojenja po sklepu pritožbenega sodišča I Cpg 59/2023 z dne 25. 1. 2024. Sodišče prve stopnje jo je oprlo na naslednje ugotovitve:

- Pravdni stranki sta 24. 3. 2020 sklenili Kupoprodajno pogodbo. Ta se v delih, pomembnih za to pritožbeno sodbo, glasi:

[Tožnica] se obvezuje, da bo dobavil[a] [toženki] 99 % etanol v količini 25.000 kg. […]"

Pogodbeni stranki se dogovorita, da bo delo in plačilo potekalo po sledeči dinamiki:

- če blago iz 1. člena te pogodbe [tožnica] dobavi v sredo, 25. 3. 2020, se [toženka] zavezuje, da bo v ponedeljek 30. 3. 2020 pripravil[a] za dostavo blaga za vsaj 27.000 kos, pakiranega v embalaži na push-up pokrovček, 0,5 l na kos, preostanek 27.000 kos pa najkasneje do 31. 3. 2020 (skupaj minimalno 54.000 kosov (60 palet)), s kemijsko sestavo 70 % etanola in namembnostjo produkta - razkužila za roke.

- [tožnica] ima prednostno pravico vse izdelane produkte iz prodane surovine odkupiti od kupca nazaj, in sicer po ceni 4,5 EUR/kos."

V primeru, da [toženka] na dogovorjeni dan ne dostavi zgoraj omenjene količine blaga, se zavezuje plačati pogodbeno kazen v višini 150.000,00 EUR na prvi poziv [tožnice]."

- Tožnica je toženki 25. 3. 2020 izročila 22.740 kg etanola.

- Družba A., d. d., je za toženko izdelala 54.000 kosov razkužila, pri čemer jih je bilo 46.000 za prevzem pripravljenih 31. 3. 2020, 8000 pa 1. 4. 2020, tožnica pa je nato vse prevzela 2. 4. 2020.

4. Sodišče prve stopnje je presodilo, da tožnici iztoževana pogodbena kazen, dogovorjena za zamudo, ne pripada, ker toženka z izročitvijo razkužil ni zamudila: ugotovilo je, da sta pravdni stranki soglasno spremenili prvotno dogovorjeni datum dobave na 2. 4. 2020.

5. Glede pogodbene kazni za delno neizpolnitev pa je presodilo, da tožnici pripada. S pomočjo sodne izvedenke je ugotovilo, da bi iz 22.740 kg dobavljenega etanola skrben strokovnjak lahko pripravil 66.664 kosov razkužila, če bi bile (pričakovane) izgube pri proizvodnji 10 %, 70.367 kosov, če bi bile 5-odstotne, in 72.590, če bi bile 2-odstotne - v vsakem primeru bistveno več kot dostavljenih 54.000. Sledeč kriteriju iz zgoraj navedenega sklepa I Cpg 59/2023 je bilo to premalo. Kriterij je bil naslednji:

"13. Odgovor pritožbenega sodišča o dolžni količini razkužila po Kupoprodajni pogodbi je torej naslednji. Ne more biti numerično eksakten, pač pa bi bila morala toženka pritožnici zagotoviti toliko več razkužila od minimalnega števila enot (tega bi bilo treba tudi prilagoditi glede na nesporno nižjo dostavljeno količino etanola od pogodbeno dogovorjene, kot je že bilo nakazano), kolikor bi jih bilo mogoče pričakovati od skrbnega strokovnjaka, izdelovalca (ali prodajalca) razkužil (in to srednje kakovosti; prim. prvi odstavek 286. člena OZ). To ne pomeni nujno teoretično največjega možnega števila (vendar po drugi strani pomeni točno to število, če ga povprečno skrbni strokovnjak s tega področja navadno dosega, tj. če je običajna tehnologija do te mere učinkovita). Končno število (ali morda še bolj verjetno: razpon) je nadalje lahko odvisen tudi od drugih dejavnikov, kot je le redčenje etanola z 99 na 70 %[.]"

Sodišče prve stopnje je sprejelo izvedenkine razloge, da bi ob ustreznem obvladovanju postopka priprave, natančnem doziranju v embalažo in izvajanju ukrepov za varstvo pri delu lahko pričakovali izgube na ravni nekaj odstotkov. S tem se je potrdila tožničina trditev, oprta na njenega predpravdnega izvedenca, da so lahko realne izgube 2-5 %.

6. Je pa sodišče ugodilo toženkinemu ugovoru, da je pogodbena kazen 150.000 EUR nesorazmerno visoka glede na vrednost in pomen predmeta obveznosti, in jo je zmanjšalo na 40.000 EUR. Tako je razsodilo, upoštevajoč zlasti razlike med dobavljeno količino razkužil in zgoraj navedenimi ocenjenimi dosegljivimi količinami ter ugotovitev, da je tožnica imela možnost vso količino preprodati družbi B., d. o. o., po ceni 7,20 EUR/kos, medtem ko ji je toženka jamčila ceno 4,50 EUR/kos (gl. zg. citirano drugo točko 2. člena njune pogodbe), na podlagi katerih je sklepalo, da bi bil tožničin izgubljeni prihodek 50.193 EUR (če se upošteva izguba 2 %), 44.190,90 EUR (ob izgubi 5 %) oziroma 34.192,80 EUR (če bi bila izguba 10 %).

7. Razlog za zavrnitev dela obrestne obveznosti od prisojenih 40.000 EUR je bil, da je po ugotovitvah sodišča tožnica toženko pozvala k plačilu pogodbene kazni z dopisom, ki ga je toženka prejela 29. 5. 2020 in v katerem ji je tožnica podelila osemdnevni rok za plačilo. Glede na to je prišla v zamudo 8. 6., od takrat pa ji je naložilo tudi zamudne obresti, za zgodnejše obdobje pa obrestni zahtevek zavrnilo.

8. Tožnica je plačilo iztoževala tudi na odškodninski podlagi, kot izgubljeni dobiček. Izhajala je iz že navedene razlike v svojih nakupni in prodajni ceni (7,20 - 4,50 EUR/kos). Zahtevek je bil zavrnjen, ker tožnica ni podala, čeprav je to njo bremenilo, tudi navedb o stroških, ki bi jih imela s preprodajo. Ni torej ustrezno zatrjevala svojega izgubljenega dobička, temveč izgubljen prihodek, ki je nekaj drugega in po definiciji večji, saj ne upošteva navedenih stroškov.

9. Tožnica se pritožuje, da sodišče prve stopnje pri presoji sorazmernosti pogodbene kazni naj ne bi upoštevalo, da pogodbena kazen delno pomeni odškodnino zaradi kršitve pogodbe in delno kazen zaradi pogodbene nediscipline.

10. Za odgovor na ta očitek je treba upoštevati preplet naslednjih določb Obligacijskega zakonika (OZ) in poiskati ustrezno ravnovesje pravnih posledic, ki jih predpisujejo za vse možne primere, za konkretni primer. Po najosnovnejši določbi se pogodbenika lahko dogovorita za pogodbeno kazen - najpogosteje v obliki dolžnikove obveznosti plačila določenega zneska upniku - bodisi za slučaj, da dolžnik ne bo izpolnil svoje nedenarne pogodbene obveznosti, bodisi da je ne bo izpolnil pravočasno (prim. prvi in tretji odstavek 247. člena). Res se v teoriji poudarja dvojna funkcija pogodbene kazni, kot sredstva utrditve obveznosti in zagotavljanja pogodbene discipline ter na drugi stranki kot sredstva zagotovitve povrnitve škode zaradi kršitve pogodbe in razbremenitve upnika dokazovanja nastanka in velikosti te škode.

Sodišče pa lahko zmanjša pogodbeno kazen, če je glede "na vrednost in pomen predmeta obveznosti" nesorazmerno visoka (252. člen OZ). Medtem ko je prvi od teh kriterijev razmeroma določen, je "pomen predmeta obveznosti" pomensko bolj odprt.

Nekateri menijo, da ta določba pomeni, da je poleg v denarju izražene vrednosti obveznosti, v zvezi s katero je bila določena pogodbena kazen, pomembna tudi morebitna (potencialna) škoda.

Drugi, podobno, da je kriterij vsakršna upnikova škoda, poleg tega pa še druge okoliščine, kot so, ali lahko upnik najde nadomestek za izpolnitev, kolikšna je dolžnikova krivda in celo kakšne so njegove premoženjske razmere.

Enotnost obstaja zlasti glede kriterija zmanjšanja pogodbene kazni na mero upnikove škode, nekateri pa menijo, da gre upniku še nekaj (malo) več. To utemeljujejo z nadaljnjim pravilom, da sme upnik zahtevati pogodbeno kazen, tudi če ta presega škodo, ki mu je nastala, in celo če mu ni nastala nobena škoda (prvi odstavek 253. člena OZ).

Nekateri vidijo protislovnost med praviloma iz 252. člena in iz prvega odstavka 253. člena - kakšen naj bi bil namreč smisel zniževanja kazni na vrednost in pomen predmeta obveznosti (kot ekvivalenta upnikove škode), če naj bi hkrati upnik smel zahtevati to kazen, tudi če ni utrpel nobene škode?

Ena od ponujenih razrešitev je, da ker zakon tudi še določa, da upnik ne more zahtevati pogodbene kazni, če je do neizpolnitve ali zamude prišlo iz vzroka, za katerega dolžnik ne odgovarja (250. člen OZ), upnikova pravica zahtevati kazen tudi v odsotnosti škode obstaja samo v primeru dolžnikove krivde, morda samo če je ta v težji obliki, za neizpolnitev ali zamudo.

11. Preden pojasni svoje stališče za primer pod presojo, pritožbeno sodišče kot pomembno poudarja načelno Cigojevo svarilo, da kolikor pogodbena kazen ne us­treza odškodninski zavezi, temveč jo presega, prekoračuje meje civilnopravnih razmerij in se v civilnem pravu lahko tolerira le pod strogimi pogoji.

Se pravi, v tej razsežnosti naj se civilna kazen uporablja restriktivno. Tega izhodišča se je treba držati, saj civilno pravo temelji na prirejenosti njegovih udeležencev in ekvivalenci vzajemnih dajatev (prim. temeljna načela iz 4. in 8. člena OZ), česar odsev na odškodninskem področju

je načelo popolne odškodnine - takšne, ki us­treza škodi in ni od nje ne večja ne manjša, ampak taka, da spravi upnika v položaj, kot da škodnega dogodka ne bi bilo (prim. 169. in 246. člen OZ). Iz teoretskega okvira je končno pomembno še opažanje, da se pogodbena kazen določa vnaprej, preden je upniku zaradi neizpolnitve ali zamude nastala kakršnakoli škoda, medtem ko se o povrnitvi škode odloča, potem ko je ta že nastala, zaradi česar se prvo in drugo pogosto ne bo ujemalo.

12. Stališča iz prejšnjih točk obrazložitve je po presoji pritožbenega sodišča mogoče izraziti še drugače, da ohranijo obe temeljni funkciji pogodbene kazni, hkrati pa ne gredo premočno preko izravnalne pravičnosti civilnega prava - ter odpravijo naslednji paradoks. Določeno napetost je namreč mogoče zaznati med stališčem, naj pogodbena kazen ne gre preko odškodnine (ali ne dosti), in stališčem, da je funkcija pogodbene kazni v lajšanju upnikovega položaja, da mu nastanka in obsega škode ni treba dokazovati: če ne vemo, kolikšna je škoda, kako naj vemo, ali jo civilna kazen (malo ali močno) presega? A je protislovje le navidezno. Pogodbena kazen, kot je bila dogovorjena (

ne bo sodišča prepričal, tj. trdil in dokazal (njeno zniževanje je po 252. členu OZ mogoče le na njegov ugovor), da presega dejansko nastalo ali predvidljivo upnikovo škodo, gledano s časovne perspektive sojenja (

). Že sam takšen dolžnikov procesni položaj za primer, da pride do spora, je v funkciji utrjevanja obveznosti in zagotavljanja pogodbene discipline, obenem pa dodatno varuje upnika, saj bo lažje kot sicer povrnil svojo škodo (oziroma vsaj del nje: če je je imel kaj več od zneska pogodbene kazni, ima po izrecni določbi drugega odstavka 253. člena OZ pravico iztožiti ves presežek do polne odškodnine).

13. Po oceni pritožbenega sodišča gre nadalje "pomen predmeta obveznosti" (za up­nika) v smislu 252. člena OZ v nekaterih primerih lahko preko "vrednosti predmeta obveznosti",

vendar se v gospodarskem pravnem prometu oba kriterija praviloma stapljata: v poslovanju gospodarskih družb tipično ni pomena predmeta obveznosti, ki bi presegal vrednost predmeta obveznosti, če se slednji pojem razume širše, in sicer ne le kot (nakupna) cena blaga ali storitve (ta bi bila "vrednost predmeta obveznosti" v ožjem smislu), temveč kot sredstvo za ustvarjanje presežne vrednosti (prihodka, dobička).

14. Končno, sodišče prve stopnje se je upravičeno sklicevalo na sodbo Višjega sodišča v Ljubljani I Cpg 117/2020 z dne 20. 1. 2021, da gre pri določanju primerne višine pogodbene kazni "

za oceno, za verjetnostni približek, zaradi katerega ni potrebno, da se dejstva, na katera sodišče opre svojo oceno, ugotovijo s popolno natančnostjo

To se dobro ujema z že razloženim, da je funkcija pogodbene kazni olajšati upnikov dokazni položaj. Kljub zgoraj pojasnjeni premestitvi dokaz­nega bremena na dolžnika, pa bi zgolj ta premestitev lahko spodkopala navedeno funkcijo, če bi dolžnik le z zanikanjem nastanka tolikšne upnikove škode, kakršna je bila dogovorjena kazen, upnika silil, da škodo dokazuje. Vse navedeno vodi k temu, da se pri zmanjševanju pogodbene kazni v zadevah, kot je ta, zlasti upošteva, ali je dokazano, da je upnikova škoda znatno nižja od dogovorjene kazni, njena primerna velikost pa se glede na to razmerje oceni in lahko zniža na raven upnikove škode.

15. Iz teh izhodišč pritožbeno sodišče ocenjuje, da je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko se je pri določitvi pogodbene kazni za delno neizpolnitev osredotočilo predvsem na izgubljen tožničin prihodek zaradi nemožnosti preprodaje nedobavljene količine razkužila. Utemeljeno je tudi opozorilo, da je toženka dostavila pogodbeno določeni minimum 54.000 enot, čemur pritožbeno sodišče dodaja, da ga je pravzaprav dostavila še več, saj je tožnica priskrbela manj kot predvidenih 25 ton vhodne surovine. Iz tega je mogoče sklepati, da na toženkini strani ni bilo nikakršne poudarjene krivde za delno neizpolnitev. (Pritožbeno sodišče prvostopenjskemu ne sledi, ko je k dejavnikom, ki znižujejo pogodbeno kazen, uvrstilo to, da toženka razkužil ni izdelovala sama, zaradi česar ni imela neposrednega vpliva na izdelano količino, saj je toženka v celoti odgovorna za svoje sodelavce oziroma za svojo izpolnitev; vendar pa upoštevanje tega dejavnika na siceršnjo pravilnost izpodbijane sodbe nič ne vpliva.) Glede na dopustno izgubo etanola v proizvodnji razkužila pod 5 % je sodišče prve stopnje utemeljeno ocenilo primerno višino pogodbene kazni na 40.000 EUR. Kljub višjemu ugotovljenemu izgubljenemu tožničinemu prihodku (50.193 EUR ob izgubi 2 % in 44.190,90 EUR ob izgubi 5 %) je namreč treba upoštevati, da izgubljeni prihodek še ni njena škoda, saj prihodek znižujejo stroški, potrebni, da se prihodek ustvari. Ti stroški v tej zadevi ostajajo neznani, vendar že če se izhaja iz konzervativne predpostavke, da so na ravni 5-10 % prihodkov, je pogodbeno kazen 40.000 EUR mogoče razumeti kot znesek, ki dosega (ob izgubi etanola v proizvodnji 2 %) ali presega (ob izgubi 5 %) dejansko škodo, s čimer ne zdrsne v nedopustno civilno kaznovanje.

16. Očitek o neupoštevanju funkcije zagotavljanja pogodbene discipline potemtakem ni utemeljen.

17. Ni utemeljen niti očitek o pretiranem 70-odstotnem znižanju kazni glede na prvotno določeno. Ta očitek zanemari, da je bila pogodba vendar v veliki meri izpolnjena.

18. Pritožbeno zatrjevanje, da je družba A. dejansko izdelala več razkužila, kot ga je toženka izročila tožnici,

ter da je toženka s tem zlorabila svoje pravice, špekulirala in se želela okoristiti (da je sama družbi B. ponujala enaka razkužila "brez posrednikov" in "po ugodnejših cenah"), odstopa od dejanske podlage izpodbijane sodbe (v njej takšnih ugotovitev ni). Ker tožnica konkretno ne prikaže, da bi kaj takšnega pred sodiščem prve stopnje zatrjevala in dokazovala, ono pa prezrlo (v tem primeru bi šlo za kršitev po 8. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku, ZPP), gre za nedovoljene pritožbene novote (337. člen ZPP). Bistveno enako velja za pritožbeno zatrjevanje, da je tožničino prihodnje poslovanje z njeno kupovalko družbo B. trpelo zaradi le delne izpolnitve po zadevni Kupoprodajni pogodbi (ta trditev je nekako nakazana), ter za trditev, da bi bila tožnica družbi B. in tretjim lahko razkužilo prodala še dražje. Iz pritožbe namreč ni jasno, ne komu in zlasti ne za koliko.

19. Končno ni utemeljen niti podredni pritožbeni očitek, da potem ko je sodna izvedenka pojasnila, da kot kemičarka-toksikologinja nima dovolj znanja s področja kemijske tehnologije, da bi podajala točen odstotek dopustnih izgub pri proizvodnji razkužila za roke, sodišče zmotno ni sledilo predlogu, da se njeno mnenje dopolni z izvedencem kemijskega inženirstva oziroma tehnologije. Prvič, pritož­nica zanemarja, da je izvedenka v dopolnitvi svojega mnenja na str. 4 svoje stališče jasno umestila v kontekst, da ji podrobnosti priprave razkužil sicer niso znane, da pa je v interesu proizvajalca, da so izgube čim manjše, ter da po končnem izdelku lahko sklepa, da so zanj potrebni enostavnejši tehnološki postopki, in je naštela nekaj možnih virov izgub (pomanjkljivosti pri obvladovanju postopka priprave, pri natančnem doziranju v embalažo in pri izvajanju ukrepov za doseganje varnega delovnega okolja). To je sodišče prve stopnje utemeljeno sprejelo kot zadostno podlago za svojo odločitev. Drugič, za pravilno uporabo materialnega prava, kot je bila razložena in potrjena zgoraj, eksaktna določitev dopustnega odstotka izgub ni odločilna, kar je pravilno pojasnilo že sodišče prve stopnje. In tretjič, z izvedenkinim stališčem o dopustnih izgubah je bila potrjena (dokazana) ravno (pri)tožničina trditev, ki jo je ta povzela po svojem predpravdnem izvedencu (dopustne izgube so bile na ravni nekaj odstotkov).

20. Pritožbeno sodišče ne pritrjuje tej pritožnici, da sta pravdni stranki dogovorili pogodbeno kazen le za zamudo, ne pa tudi za (delno) neizpolnitev. Temu nasprotuje že sam zapis zgoraj citiranega 9. člena pogodbe, da kazen velja, tako če toženka blaga ne dostavi tako "na dogovorjeni dan" kot izrecno tudi "zgoraj omenjene količine". Količine, ki je bila opredeljena zlasti z 2. členom pogodbe in njegovo razlago, kot je bila podana v 13. točki sklepa I Cpg 59/2023, kar je bilo že vse citirano zgoraj.

21. Pritožbeno sodišče se s pritožnico ne strinja niti glede njenih stališč o pravilni uporabi materialnega prava. Svoja stališča je podrobno razložilo v 5.-12. in jih strnilo v 13. točki obrazložitve sklepa I Cpg 59/2023 (ta točka je zgoraj v najpomembnejšem delu citirana), pritožnica pa jim ne doda nič novega. Ne drži, da bi bilo sodišče prve stopnje pri iskanju skupnega interesa pogodbenic (v smislu drugega odstavka 82. člena OZ) upoštevalo le tožničin ekonomski interes. Če bi izdelala več razkužila, bi tudi toženka zaslužila več. Ni tudi res, da sodišče prve stopnje ni pripisalo nobene teže dejstvu, da je tožnica toženki dostavila manj surovine, kot pa sta bili dogovorjeni. Sodišče je sprejelo izvedenkino mnenje, ki je izračunala, koliko razkužila je mogoče pripraviti iz dejansko dobavljenega etanola.

22. Nedovoljena pritožbena novota (prim. zg.) je v toženkini pritožbi navajanje, da je tožnica 5. 5. 2020 odklonila odkup dodatnih razkužil, kar naj bi pomenilo, da ker le mesec dni po dobavi 54.000 enot razkužila tožnica tega interesa ni imela, toženki ni mogoče očitati, da je dostavila premajhno količino. (Argument je sicer logično pomanjkljiv, saj med drugim ne govori o ceni razkužila, ki naj bi ga bila tožnica tistega maja ne želela kupiti.) Pritožnica očita sodišču, da se do tega dejstva ni opredelilo, kar pa ne pomeni kršitve po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP (zanjo je značilna nemožnost preizkusa odločbe, kar za izpodbijano sodbo nikakor ne velja). Lahko bi šlo za kršitev po 8. točki tega odstavka, vendar nanjo pritožbeno sodišče ne pazi samo (drugi odstavek 350. člena ZPP), zaradi česar mora pritožnik natančno navesti, kdaj in kje je kaj navajal ali predlagal, sodišče pa to prezrlo. Toženka tega v svoji pritožbi ni storila.

23. Da bi dejansko stanje ostalo povsem neraziskano zato, ker se sodišče prve stopnje ni izrecno opredelilo do izvedenkinega pojasnila, da ker so bili pri izdelavi razkužila za roke uporabljeni bolj enostavni tehnološki postopki, je bila pričakovana izguba na ravni nekaj odstotkov, pri čemer je upoštevala tudi pričevanja o manjši prečrpani količini in težavah pri prečrpavanju, se pritožbeno sodišče s pritožnico ne strinja. Gre za obrobno podrobnost v mnenju, ki ga je sodišče natančno analiziralo v točki 19 obrazložitve na 9. in 10. strani izpodbijane sodbe, pritožbeno sodišče pa to analizo sprejema.

24. Glede enake graje o napaki zaradi neangažiranja še dodatnega izvedenca kemijske tehnologije pritožbeno sodišče odgovarja enako kot zgoraj. Pritožbeno zatrjevanje specifičnih okoliščin proizvodnje v času epidemije kovida, obremenjenosti proizvodnje zaradi enormnega povpraševanja, kaotičnih razmer, nepredvidene 24-urne prisilne ustavitve tovarne pred dobavo zadevnih razkužil - vse to so ravno tako nedovoljene pritožbene novote, ker pritožnica ni konkretizirala, da bi bila to na prvi stopnji pravočasno zatrjevala in dokazovala, pa bi sodišče to spregledalo.

25. Zmotno je pritožbeno sklicevanje, da ker se je sodišče prve stopnje sklicevalo na 630. člen OZ, ki določa enako podjemnikovo odgovornost, če posel opravi sam, kot če ga zaupa sodelavcem (podizvajalcem), medtem ko naj bi v resnici šlo za dvojno prodajo, toženka ni dolžna plačati pogodbene kazni na podlagi že zgoraj navedenega 250. člena OZ, po katerem ni pogodbene kazni, če je do neizpolnitve prišlo iz vzroka, za katerega dolžnik ne odgovarja, kar naj bi veljalo tudi v tem primeru, saj je razkužilo izdelala družba A. Neoziraje se na kvalifikacijo pogodbe pa je toženkina odgovornost enaka. Za svojo izpolnitev je odgovarjala v vsem, kot se je glasila (prvi odstavek 9. člena OZ), razbremenila bi se je lahko le pod pogoji iz 240. člena OZ (ta določa, da je dolžnik prost odgovornosti za škodo, če dokaže, da ni mogel izpolniti svoje obveznosti oziroma da je zamudil z izpolnitvijo obveznosti zaradi okoliščin, nastalih po sklenitvi pogodbe, ki jih ni mogel preprečiti, ne odpraviti in se jim tudi ne izogniti), h katerim pa to, da je angažirala drugo družbo, da ji izdela razkužila, ne spada.

26. Pravočasnost uveljavljanja pogodbene kazni je pomembna le pri pogodbeni kazni zaradi zamude (peti odstavek 251. člena OZ), toženki pa je bilo z izpodbijano sodbo naloženo plačilo pogodbene kazni za delno neizpolnitev, zato sodišče ni moralo posebej in izrecno odgovarjati na toženkin ugovor nepravočasnosti. Očitane procesne kršitve zato ni.

27. Ta pritožnica graja znižanje pogodbene kazni na 40.000 EUR s sklicevanjem na dejstvo, ki je bilo nekaj točk višje v tej obrazložitvi označeno kot pritožbena novota (domnevna tožničina nevoljnost, da mesec po pogodbi kupi še dodatna razkužila). S tem zato ne more uspeti.

28. Ker pritožbeni očitki obeh pritožnic niso utemeljeni in ker samo ni našlo napak, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP obe pritožbi zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo.

29. Pritožnici sta bili s svojima pritožbama in odgovoroma na pritožbo enako (ne)uspešni zato vsaka sama trpi svoje stroške v tem pritožbenem postopku (drugi odstavek 154. člena in 165. člen ZPP).

Redakcijski popravki pritožbenega sodišča so minimalni.

Nina Plavšak v Miha Juhart, N. Plavšak, urednika: Obligacijski zakonik s komentarjem (splošni del), 2. knjiga, GV, Ljubljana 2003, str. 231-232, Boris Strohsack: Obligacijska razmerja III, Druga spremenjena in dopolnjena izdaja, ČZ Uradni list, Ljubljana 1996, str. 37-38, Stojan Cigoj: Komentar Zakona o obligacijskih razmerjih, ČZ Uradni list, Ljubljana 1984, str. 964, str. 677, Strezo Strezovski v Borislav Blagojević in Vrleta Krulj, urednika: Komentar Zakona o obligacionim odnosima, Savremena administracija, Beograd 1980, str. 677, Boris Vizner: Komentar Zakona o obveznim (obligacionim) odnosima, knjiga 2, Zagreb 1978, str. 1094.

Enako Strezovski, navedeni komentar, str. 685.

Plavšak, str. 244. Podobno Strezovski, navedeni komentar, str. 686, in Strohsack, str. 39-40.

Prim. Cigoj, str. 977-978, in Vizner, str. 1102-1103.

Vizner, prav tam. Po stališču pritožbenega sodišča zadnjenavedena določba OZ nudi določeno oporo za stopnjo krivde kot enega od kriterijev za presojo (ne)sorazmernosti po 252. člen OZ iz okvira pomensko odprtega kriterija "pomena predmeta obveznosti" (za upnika).

Kamor nenazadnje določbe o pogodbeni kazni spadajo, tj. pod 1. odsek 1. oddelka III. poglavja OZ.

En tip položajev je nepremoženjska škoda za kršitev pogodbe, o kateri gl. Damjan Možina: Nepremoženjska škoda za kršitev pogodbe, Podjetje in delo, št. 2/2016.

Le v "rezimeju" očitkov zoper znižanje pogodbene kazni pritožnica navrže, da je priča C. C. izpovedal, da je družba A. izdelala večjo količino razkužil, kot jih je toženka dobavila tožnici. Z 12. strani prepisa posnetka zaslišanja te priče 26. 9. 2022 je jasno, da ni vedela, koliko etanola je dobavila tožnica (

) niti koliko razkužila so iz tega etanola izdelali (

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 4, 8, 82, 169, 246, 247, 247/1, 247/3, 250, 251, 252, 253, 253/1, 253/2, 630

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 339, 339/2, 339/2-8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.