VSL Sodba I Cp 410/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-12

Barbka Močivnik Škedelj (preds.), Brigita Markovič (poroč.), mag. Renata Cerar

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ODVETNIŠTVO

odvetniška poklicna etika - kršitev kodeksa odvetniške etike - odkup terjatve - odvetnik kot pogodbena stranka - izterjava cedirane terjatve - ničnost - nemoralnost pogodbe

Tožnica je svoje trditve o ničnosti pogodbe utemeljevala na dejstvu, da je prva toženka odvetnica, ki opisanega pravnega posla, zaradi zavezanosti višjim moralnim standardom, ne bi smela skleniti. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da zloraba odvetniškega poklica ni bila zatrjevana (in še manj izkazana).

Enako kot sodišče prve stopnje je tudi Komisija presodila, da v konkretni zadevi prva toženka ni ravnala v nasprotju s pravili in načeli odvetniškega poklica in v nasprotju s Kodeksom. Odkup terjatve (t. j. cesija po 417. členu OZ) namreč sam po sebi ne pomeni pridobivanja neupravičene koristi, za dolžnico pa tudi ne ustvarja nove obveznosti oz. kakorkoli poslabšuje njenega obstoječega pravnega položaja. Takšnega enkratnega pravnega posla ni šteti za komercialno udejstvovanje prve toženke. Tudi odvetniki lahko nastopajo v pravnem prometu in sklepajo dopustne pravne posle, tega jim ne prepoveduje ne Kodeks ne ZOdv. Za presojo etičnosti poslovanja pa je bistveno, da pri tem ravnajo transparentno, pošteno in brez zlorabe svojega položaja oz. strokovnega znanja na škodo druge stranke. V konkretni zadevi, kot je bilo že pojasnjeno, ravnanje v nasprotju z navedenim niti ni bilo zatrjevano. Zgolj uveljavljanje pravice do odkupa obstoječe, s hipoteko zavarovane terjatve, ne predstavlja nepoštenega oz. nemoralnega ravnanja, še zlasti ne takšnega, ki bi opravičeval sankcijo ničnosti

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba sodišča prve stopnje potrdi.

II. Tožeča stranka je dolžna drugi toženki povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku 20 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne poteka roka za prostovoljno izpolnitev dalje do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek in tožnici naložilo povrnitev pravdnih stroškov prve in druge toženke.

2. Zoper sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku

pritožuje tožnica. Predlaga, da se pritožbi ugodi in sodbo spremeni tako, da se tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno, da se sodbo razveljavi in vrne v ponovno odločanje. Priglaša pritožbene stroške.

Sodišču prve stopnje očita, da je pomanjkljivo obrazložilo, zakaj šteje, da Pogodba o potrditvi odstopa terjatve z dne 4. 6. 2021 (v nadaljevanju Pogodba) ni nična. Njena sklenitev predstavlja nemoralen pravni posel. Ključno je namreč, da je prva toženka takrat (in še zdaj) opravljala odvetniški poklic in da je v času sklenitve pogodbe vedela, da je odkupljena terjatev zavarovana s stanovanjem, ki predstavlja dom tožnice, ki ga bo morala po nakupu terjatve prisilno izprazniti. Kodeks odvetniške poklicne etike (v nadaljevanju Kodeks) takšna ravnanja, ki huje kršijo moralne norme, izrecno prepoveduje. To je prva toženka vedela, a je vseeno zasledovala svojo premoženjsko korist. Tako 8. in 12. člen Kodeksa obravnavata nezdružljivost takšnega pravnega posla (nakup in izterjava terjatve, katere posledica je brezdomstvo tožnice) s častjo in neodvisnostjo odvetnika. Takšen pravni posel predstavlja komercialno udejstvovanje, ki škoduje ugledu odvetništva. Hujša kršitev moralnih načel Kodeksa pa gotovo predstavlja kršitev po 86. členu Obligacijskega zakonika.

Sodišče prve stopnje se do obširnih navedb o hujših kršitvah Kodeksa, ni opredelilo. Pomanjkljiva obrazložitev in pomanjkanje razlogov o odločilnih dejstvih pa konstituirajo absolutno bistveno kršitev 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

Ne drži, da ni šlo za zlorabo poklica, saj je prva toženka ob vedenju, da gre za tožničin dom, svoje pravno znanje vseeno izkoristila. Dejstva, da je ob sklenitvi pogodbe vedela, da je stanovanje dom tožnice in da si ta ne more priskrbeti drugega, sodišče prve stopnje ni ugotavljalo in je zato dejansko stanje nepopolno ugotovilo. Prav to dejstvo je tožnica dokazovala s predlogom za lastno zaslišanje in zaslišanje bivšega moža, vendar ga je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo. Odločalo je pristransko in nezakonito, svojo odločitev pa oprlo na irelevantne in napačne ugotovitve o dolgovih tožnice.

3. Na pritožbo sta odgovorili obe toženki. Obe sta pritožbene navedbe prerekali, predlagali zavrnitev pritožbe in priglasili stroške.

5. Očitane (absolutne) bistvene kršitve pravil pravdnega postopka niso bile storjene. Sodba vsebuje jasne, tehtne in pravilne razloge o pravno odločilnih dejstvih. Odločitev je zato mogoče vsebinsko preizkusiti. Sodišče se do vseh navedb pravdnih strank tudi ni dolžno opredeliti. Ta dolžnost velja za tiste, ki so za presojo konkretnega primera odločilne. Pri tem je odgovor na navedbe lahko konkludentno razviden tudi iz konteksta celotne obrazložitve.

6. Sodišče prve stopnje je tako v točkah 39 - 48 obrazložitve sodbe pojasnilo, zakaj ničnostni zahtevek ni utemeljen. Pritožbeno sodišče s temi razlogi soglaša in jih ne ponavlja. Dodaja pa naslednje. Pogodba, ki nasprotuje ustavi, prisilnim predpisom ali moralnim načelom, je nična, če namen kršenega pravila ne odkazuje na kakšno drugo sankcijo ali če zakon v posameznem primeru ne predpisuje kaj drugega (prvi odstavek 86. člena OZ). Namen povzete načelne določbe je preprečiti protiustavne, nezakonite in nemoralne pogodbe oziroma njihovo učinkovanje. Ničnost, kot skrajna oblika neveljavnosti pogodbe, se vedno presoja glede na konkretne okoliščine posameznega primera, ob sočasni razlagi zakona in drugih predpisov. Pri tem sledi vzpostavitvi stanja, ki ga kršena norma zasleduje, upoštevajoč tudi intenzivnost posega v splošne (družbene) in posamezne interese.

V konkretni zadevi je bistveno, da je tožnica svoje trditve utemeljevala na dejstvu, da je prva toženka odvetnica, ki opisanega pravnega posla, zaradi zavezanosti višjim moralnim standardom, ne bi smela skleniti. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da zloraba odvetniškega poklica ni bila zatrjevana (in še manj izkazana). Pri tem je za nesporna in (izrecno) neprerekana dejstva sprejelo: da je tožnica hipotekarna dolžnica v izvršilnem postopku, kjer prva toženka izterjuje terjatev, odkupljeno od pravnega prednika druge toženke; da je prva toženka Pogodbo sklenila kot fizična oseba; da se pri sklenitvi le-te ni sklicevala na odvetniški poklic; da pred Pogodbo ni poznala ne tožnice in ne sopogodbenika (pravnega prednika druge toženke) in da z njima nikoli ni vstopila v kakršnokoli poslovno ali mandatno razmerje. V pritožbenem postopku ni sporno, da s hipoteko zavarovana (prenesena in odkupljena) terjatev izvira iz tožničine sfere (zadolževanja njenega družinskega podjetja) in zato v hipotekarno dolžniški položaj oz. k plačilu zavezuje njo. Zakonodaja vsakemu upniku z veljavnim izvršilnim naslovom omogoča prisilno izterjavo dolga oz. vložitev predloga za izvršbo (tudi) na (zastavljenih) nepremičninah, ne glede na to, ali je nepremičnina prazna ali zasedena.

Dejstvo, ali je prva toženka vedela, da zastavljena nepremičnina predstavlja tožničin dom (upoštevajoč trditveno podlago in nesporno ugotovljena dejstva), posledično ni pravno odločilno in je sodišče prve stopnje dokazni predlog za njegovo ugotavljanje upravičeno zavrnilo.

7. Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo tudi materialno pravo in 8. ter 12. člen Kodeksa ustrezno razlagalo. V tem delu je na (ponavljajoče se) pritožbene očitke odgovorjeno že v sami sodbi. Pritožbeno sodišče se sklicuje na razloge sodišča prve stopnje in njegovo pravilno interpretacijo Kodeksa. Na tem mestu pa opozarja še na kasneje sprejeto in javno objavljeno Mnenje Komisije za etiko pri Odvetniški zbornici Slovenije o skladnosti ravnanja odvetnice z načeli in pravili Kodeksa št. 1602/2024 z dne 13. 5. 2025. Enako kot sodišče prve stopnje je tudi Komisija presodila, da v konkretni zadevi prva toženka ni ravnala v nasprotju s pravili in načeli odvetniškega poklica in v nasprotju s Kodeksom. Odkup terjatve (t. j. cesija po 417. členu OZ) namreč sam po sebi ne pomeni pridobivanja neupravičene koristi, za dolžnico pa tudi ne ustvarja nove obveznosti oz. kakorkoli poslabšuje njenega obstoječega pravnega položaja. Takšnega enkratnega pravnega posla ni šteti za komercialno udejstvovanje prve toženke. Tudi odvetniki lahko nastopajo v pravnem prometu in sklepajo dopustne pravne posle, tega jim ne prepoveduje ne Kodeks ne Zakon o odvetništvu (ZOdv). Za presojo etičnosti poslovanja pa je bistveno, da pri tem ravnajo transparentno, pošteno in brez zlorabe svojega položaja oz. strokovnega znanja na škodo druge stranke. V konkretni zadevi, kot je bilo že pojasnjeno, ravnanje v nasprotju z navedenim niti ni bilo zatrjevano. Zgolj uveljavljanje pravice do odkupa obstoječe, s hipoteko zavarovane terjatve, ne predstavlja nepoštenega oz. nemoralnega ravnanja, še zlasti ne takšnega, ki bi opravičeval sankcijo ničnosti po 86. členu OZ.

8. Pritožba je glede na obrazloženo neutemeljena. Ker pritožbeno sodišče ni ugotovilo niti kršitev, na katere v obsegu 2. odstavka 350. člena ZPP pazi po uradni dolžnosti, jo je zavrnilo in izpodbijano sodbo na podlagi 353. člena ZPP potrdilo.

9. Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Tožnica, ki s pritožbo ni uspela, svoje pritožbene stroške krije sama, nasprotni stranki pa je dolžna povrniti njene potrebne stroške pritožbenega postopka. Prva toženka, ki je odgovor na pritožbo podala preko odvetnice, zaposlene v njeni odvetniški pisarni, pravice do nagrade po odvetniški tarifi v lastni stvari, nima.

Drugi toženki pa je pritožbeno sodišče po prostem preudarku priznalo priglašene administrativne stroške na podlagi stroškovnika na koncu odgovora na pritožbo, in sicer v višini 20 EUR. Čeprav druga toženka računov ali drugih listin, ki bi izkazovali nastanek administrativnih stroškov (za papir, črnila za tiskalnik, za kuverto, za poštnino in pisarniški material) ni priložila, pritožbeno sodišče o njihovem nastanku in višini, ne dvomi. Tožnica jih je dolžna drugi toženki poravnati v 15 dneh, kot izhaja iz II. točke izreka te sodbe.

Uradni list RS, št. 73/2007 - UPB-3 in nadaljnji, v nadaljevanju ZPP.

Uradni list RS, št. 83/01, v nadaljevanju OZ.

A. Polajnar Pavčnik, Obligacijski zakonik (splošni del) s komentarjem, GV založba, Ljubljana, 2003, str. 506 - 512.

Na drugi strani pa so (hipotekarnemu) dolžniku znotraj izvršilnega postopka omogočena ustrezna pravna sredstva in postopkovna varstva.

N. Betetto, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, Uradni list, GV Založba, Ljubljana, 2006, str. 26. Glej tudi sodno prakso VSL II Cp 1033/94, VSL I Cp 3535/2014, in druge.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 86, 86/1, 417

Zakon o odvetništvu (1993) - ZOdv  - člen 11, 11/2

Kodeks odvetniške poklicne etike (1994) - člen 8, 12

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.