VSM Sodba III Kp 75919/2023
Sodna praksa višjih sodišč, 2025-03-04

Bernard Tajnšek (preds.), Melita Puhr (poroč.), Barbara Debevec

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kaznivo dejanje spolnega napada na osebo, mlajšo od petnajst let - zahteva za izločitev sodnika pritožbenega sodišča - očitno neutemeljena zahteva - razpravna sposobnost - ugotavljanje prištevnosti - nasprotna izvedenska mnenja - dopolnitev izvedenskega mnenja - prosta presoja dokazov

Že zavzeto stališče sodnika o obstoju utemeljenega suma, ni ovira za njegovo meritorno odločanje o obtožbi.

Tudi predhodno sodelovanje člana pritožbenega senata pri odločanju o (posebni) pritožbi zoper sklep o izločitvi dokazov, ne ogroža videza nepristranskosti in torej ni razlog za izločitev.

Ker je sodišče z izčrpnim zaslišanjem in soočenji izvedencev glede nasprotij v njihovih mnenjih odpravilo dvom o njihovi (ne)pravilnosti, ter kot edino strokovno argumentirano in prepričljivo sprejelo mnenje Komisije, ni bilo nobene potrebe za pribavljanje še dodatnih novih mnenj drugih izvedencev (258. člen ZKP).

Pri kaznivem dejanju spolnega napada na osebo, mlajšo od petnajst let, ni treba iskati in dokazovati poškodbenih prepovedanih posledic v fizičnem ali psihičnem smislu, temveč je relevanten oziroma v ospredju napad na spolno integriteto mladoletnega oškodovanca.

Za obstoj zakonskih znakov obravnavanega kaznivega dejanja ni pomembno niti dejstvo, kdo je dal pobudo za spolni odnos.

I. Pritožba zagovornikov obdolžene A. A. se kot neutemeljena zavrne in sodba sodišča prve stopnje potrdi.

II. Obdolženko se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Mariboru je z izpodbijano sodbo obdolženo A. A. spoznalo za krivo storitve kaznivega dejanja spolnega napada na osebo, mlajšo od petnajst let, po prvem odstavku 173. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in ji po istem zakonskem določilu izreklo kazen tri leta zapora, v katero se ji všteje čas pridržanja oziroma pripora od 13. 10. 2023 od 9.53 ure dalje. Po četrtem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obdolženko oprostilo povrnitve stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena tega zakona.

2. Zoper sodbo so se pritožili obdolženkini zagovorniki iz razlogov 1., 3. in 4. točke prvega odstavka 370. člena ZKP, kot navajajo uvodoma, s predlogom višjemu sodišču, da obdolženko oprosti obtožbe.

3. Glede na zahtevo zagovornikov je višje sodišče slednje in obe stranki obvestilo o seji senata, vendar se je pravilno obveščena obdolženka - kot to izhaja iz njene lastnoročno napisane in podpisane izjave z dne 3. 3. 2025, posredovane višjemu sodišču s strani Zavoda za prestajanje kazni zapora Ig - ni želela udeležiti. V skladu s četrtim odstavkom 378. člena ZKP je bila zato seja opravljena kljub njeni odsotnosti, po zaslišanju navzočih državnega tožilca in substitutke zagovornikov oziroma z njunim soglasjem pa na podlagi šestega odstavka 378. člena v zvezi s prvim odstavkom 295. člena ZKP, iz istih razlogov kot že pred sodiščem prve stopnje, ob izključeni javnosti.

Glede zahteve za izločitev članov pritožbenega senata

5. Zagovorniki so dan pred sejo pritožbenega senata višjemu sodišču posredovali zahtevo za izločitev članov senata, višjih sodnikov B. B. in C. C., ker da obstaja upravičen dvom o njuni nepristranskosti, torej iz razloga po 6. točki prvega odstavka 39. člena ZKP. Ker sta navedena sodnica in sodnik že odločala v tem kazenskem postopku o pritožbah obrambe v petih taksativno naštetih primerih, po mnenju zagovornikov obstaja upravičen dvom v njuno nepristranskost, saj sta z obrazložitvami izdanih sklepov o priporu in kasneje podaljšanjem pripora glede odločanja o utemeljenem sumu in pripornih razlogih že zavzela pristransko in za obdolženko obremenilno stališče. To kaže na bojazen, da sta v pritožbenem postopku zavzela enako stališče, ki kaže na njuno odločenost o vsebini primera. Še večji dvom v nepristranskost po mnenju zagovornikov izkazuje odločitev višjega sodišča v tej zadevi v sklepu V Kp .../2023 z dne ..., s katerim je bila zavrnjena pritožba zoper sklep sodišča prve stopnje, da se zahteva za izločitev dokazov zavrne. Slednje nedvomno pomeni, da je odločitev o pritožbi že vnaprej znana oziroma je sodnica B. B. o zadevi že prepričana vnaprej, zato je povsem jasno, da ne more biti nepristranska.

6. Zahteva za izločitev sodnikov se nanaša na pravico do nepristranskega sojenja pred sodiščem druge stopnje zaradi predhodnega odločanja (dveh) istih višjih sodnikov v isti kazenski zadevi. Okvir za presojo ponuja ustaljena praksa Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP), ki sprejema stališče, da sodnikovo sodelovanje v isti zadevi pred sojenjem ne more samo po sebi utemeljiti dvoma v njegovo nepristranskost. Odločilna za presojo sta obseg in narava predhodno sprejete odločitve.

7. Višje sodišče je za potrebe presoje pregledalo vsebino predhodnih odločitev, citiranih v zahtevi, pri sprejemu katerih sta v tej kazenski zadevi že sodelovala navedena višja sodnika. S sklepi z dne ..., ..., ... in ... so bile zavrnjene pritožbe zagovornikov zoper odločitve sodišča prve stopnje v zvezi s podaljšanjem oziroma nadaljnjim vzdrževanjem predhodno pravnomočno odrejenega pripora zoper obdolženko. Upoštevaje ustavno (20. člen Ustave Republike Slovenije, v nadaljevanju Ustava) in zakonsko (prvi odstavek 201. člena ZKP) podlago ter v tej zvezi nedvomno utrjeno stališče sodne prakse, pomeni presoja primarnega zakonskega pogoja za pripor zgolj presojo obstoja dokaznega standarda utemeljenega suma - ki je podan, če je stopnja verjetnosti, da je oseba storila kaznivo dejanje, večja od verjetnosti, da ga ni storila - ne pa dokazne ocene vrednosti in verodostojnosti zbranih dokazov (s stopnjo gotovosti). Navedeno izhaja tudi iz vsebine problematiziranih odločitev višjega sodišča, kar pomeni, da senat pri odločanju v nobeni od teh zadev ni zavzel nobenega stališča o obdolženkini krivdi. Obseg in narava teh predhodno sprejetih odločitev tako po presoji pritožbenega senata ne moreta utemeljiti objektivno upravičenega dvoma v nepristranskost z zahtevo izločanih višjih sodnikov, kar je upoštevaje ustaljeno procesno prakso in stališča glede vodenja in odločanja v kazenskih postopkih

, zagovornikom nedvomno znano. Že zavzeto stališče sodnika o obstoju utemeljenega suma, torej ni ovira za njegovo meritorno odločanje o obtožbi.

8. Da tudi predhodno sodelovanje člana pritožbenega senata pri odločanju o (posebni) pritožbi zoper sklep o izločitvi dokazov, ne ogroža videza nepristranskosti in torej ni razlog za izločitev, je ob sklicevanju na ustaljeno prakso ESČP prav tako že poudarilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.

Zato sodelovanje sodnice B. B. kot poročevalke v zadevi V Kp .../2023 z dne ..., s katero je bila potrjena odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi zahteve zagovornikov za izločitev dokazov, po oceni pritožbenega senata očitno ni razlog za njeno izločitev iz sojenja v tem pritožbenem postopku.

9. Glede na navedeno, in ko zagovorniki tudi sicer navajajo zgolj povsem posplošene in nekonkretizirane razloge, ki sami po sebi objektivno ne vzbujajo dvoma v videz nepristranskosti sojenja navedenih višjih sodnikov, in ker je skladno z določbo 15. člena ZKP sodišče dolžno preprečiti namen očitnega zavlačevanja postopka, je pritožbeni senat zahtevo za izločitev navedenih višjih sodnikov, na podlagi petega odstavka 42. člena ZKP, kot očitno neutemeljeno zavrgel.

Glede zatrjevane kršitve šestega odstavka 492. člena ZKP

10. Sodišče prve stopnje je glede na podatke v spisu že v fazi predobravnavnega naroka s pomočjo izvedencev psihiatrov preverjalo obdolženkino razpravno sposobnost v tem postopku in njeno prištevnost v času izvršitve očitanega ji kaznivega dejanja. Glede na ugotovitve in neposredno izpovedbo izvedenca Č. Č. na predobravnavnem naroku, da se je simptomatika psihotične bolezni pri obdolženki od izdelave izvedenskega mnenja stopnjevala, da sicer lahko razume česa je obtožena, ni pa zmožna oceniti zakaj bi naj kaj narobe počela in tudi ne ve točno kaj bi ji lahko škodovalo v postopku in kaj ne in je njena voljnost ukinjena, prav tako pa v času izvršitve očitanega dejanja ni imela v oblasti svojega ravnanja in je bila njena zmožnost razumevanja lastnih dejanj ukinjena, je sodišče ugodilo dokaznemu predlogu državnega tožilca, ki je (v skladu z določbo drugega odstavka 492. člena ZKP) predlagal za izdelavo izvedenskega mnenja Komisijo za fakultetna izvedenska mnenja (v nadaljevanju Komisija). Specialist psihiater dr. D. D. je v pisnem izvedenskem mnenju Komisije Medicinske fakultete v Ljubljani zapisal in v neposredni izpovedbi v nadaljevanju predobravnavnega naroka vztrajal, da je obdolženka sposobna aktivno sodelovati v postopku, vendar ob navzočnosti zagovornika, z omejitvijo trajanja naroka glavne obravnave na največ štiri ure in občasnimi odmori. V zvezi z obdolženkino sposobnostjo razumevanja pomena svojega dejanja in zmožnostjo obvladovanja svojega ravnanja v času izvršitve očitanega kaznivega dejanja pa je Komisija navedla, da sta bili ti dve sposobnosti zmanjšani, a ne bistveno. Na tej podlagi, upoštevaje še lastne zaznave in vtis o obdolženki in njenem funkcioniranju tekom predobravnavnega naroka, je sodišče postopek z obtožnico nadaljevalo na glavni obravnavi, vse do izreka sodbe (točke 3-9 in 42 obrazložitve izpodbijane sodbe).

11. Povzeto procesno dogajanje pokaže, da je sodišče postopek ves čas vodilo na podlagi vložene obtožnice državnega tožilstva, saj slednje, razen na predobravnavnem naroku izraženega dokaznega predloga za izdelavo izvedenskega mnenja Komisije v zvezi z možnostjo izreka varnostnega ukrepa obveznega psihiatričnega zdravljenja obdolženki, formalnopravno oziroma dejansko predloga za uporabo tega varnostnega ukrepa (nikoli) ni vložilo. Neutemeljene so zato pritožbene navedbe zagovornikov, da bi sodišče po prejemu in ugotovitvi "nasprotnega" izvedenskega mnenja moralo v skladu s šestim odstavkom 492. člena ZKP predlog državnega tožilca s sklepom zavrniti. Ker takšnega predloga torej sploh ni bilo, sodišče logično o njem ni oziroma niti ni moglo odločati. Neizdaja sklepa o zavrženju (in ne zavrnitvi) predloga za uporabo varnostnega ukrepa, zato ne more pomeniti pritožbeno zatrjevane kršitve določb kazenskega postopka, pravice do pritožbe in ustavno varovanih pravic obdolženke iz 2. in 22. člena Ustave, kot brez podlage navajajo zagovorniki.

12. Enako v tej zvezi velja za obdolženki nedvomno dano možnost izbire, da ji v postopku sodi senat ali sodnica posameznica. Iz zapisnika o predobravnavnem naroku dne ... namreč nedvo(u)mno izhaja obdolženkina odpoved pravici do zbornega sojenja, na tej podlagi pa, upoštevaje še izjavo državnega tožilca, skladno z določbo 2. točke drugega odstavka 285.f člena ZKP sklep predsednice senata o opravi glavne obravnave pred sodnico posameznico okrožnega sodišča.

13. Ker sodišče prve stopnje glede na zgoraj povzeto procesno dogajanje sploh ni izvajalo postopka po 492. členu ZKP in torej ni imelo nobene podlage za izdajo sklepa po določbi šestega odstavka 492. člena ZKP, posledično tudi ni bilo nobene (na zakonu temelječe) potrebe, da bi morala biti obdolženki pred začetkom glavne obravnave še enkrat oziroma ponovno dana možnost izbire, da ji v postopku po 492. členu sodi senat ali sodnik posameznik, kot neutemeljeno navajajo zagovorniki.

14. Ob tem, ko o spolnem odnosu med obdolženko in mladoletnim oškodovancem v obravnavani noči po obtožbi tudi za obrambo ni dvoma, pa je po pritožbenih navedbah zagovornikov sporna ugotovitev prištevnosti obdolženke v času storitve tega dejanja. Navajajo, da je sodišče po tekočem traku odrejalo izvedenska mnenja, vse dokler ni pridobilo potrebnega za obsodbo. Povzemajo zaključke vseh izvedencev glede (ne)prištevnosti obdolženke v času izvršitve dejanja, poudarjajo "kolizijo" izvedenskih mnenj ter trdijo, da sodišče močno preferira za obdolženko obremenilno mnenje, v ničemer pa ne upošteva razbremenilnih. Jasno je, da se osnovno (po dr. D. D.) in dopolnilno mnenje Komisije (po še dveh dodatnih izvedencih) ne bosta razlikovali, saj gre za istega izvedenca oziroma zaključke sodelavcev. Ob tako očitni koliziji mnenj bi zato sodišče po mnenju zagovornikov moralo v večji meri upoštevati mnenji Č. Č. in E. E., saj gre za ločeni mnenji dveh neodvisnih strokovnjakov, glede na bistvene razlike vseh treh izvedenskih mnenj pa odrediti novo izvedenstvo. Ker tega ni storilo, je bilo po pritožbenih navedbah kršeno načelo domneve nedolžnosti.

15. Sodišče prve stopnje je zaradi obstoja dvoma v prištevnost obdolženke ob storitvi očitanega kaznivega dejanja, kot že omenjeno, odredilo izdelavo izvedenskih mnenj, sprva Č. Č. in nato Komisiji Medicinske fakultete v Ljubljani (izdelal dr. D. D.). Ker so si zaključki teh izvedenskih mnenj nasprotovali in nasprotij ni bilo mogoče odpraviti s soočenjem izvedencev, je sodišče - ko zaradi dejanskih ovir ni bilo mogoče pridobiti mnenja Komisije pri Medicinski fakulteti v Mariboru - odredilo izdelavo izvedenskega mnenja E. E. Njeno mnenje je bilo drugačno od obeh predhodno pridobljenih in pri njem je vztrajala tudi ob zaslišanju, zato je sodišče zahtevalo dopolnitev izvedenskega mnenja od Komisije Medicinske fakultete v Ljubljani v razširjeni sestavi najmanj dveh strokovnjakov psihiatrov (točka 41 obrazložitve izpodbijane sodbe). V točkah 43-45 obrazložitve sodbe je sodišče natančno, jasno in izčrpno povzelo bistvene ugotovitve in končna mnenja vseh izvedencev, ter na tej podlagi v točki 46 prepričljivo utemeljilo zaključek, da so vsi izvedenci enotni v tem, da so bile pri obdolženki v času izvršitve kaznivega dejanja prisotne (diagnosticirane) tri duševne motnje: nediferencirana shizofrenija, neuravnovešena osebnostna motnja - impulzivni tip, ter sindrom odvisnosti od psihoaktivnih substanc - PAS (biološka komponenta), da pa si izvedenska mnenja nasprotujejo v zaključku o fazi teh psihičnih motenj (ali so v akutni fazi ali ne oziroma njihovi klinični sliki) in njihovem vplivu na obdolženkin intelektualni in voljni vidik funkcioniranja. V tej zvezi so bila na zadnjem naroku opravljena (ponovna) zaslišanja vseh izvedencev, razen druge predstavnice Komisije - dr. F. F. zaradi njene opravičene odsotnosti.

16. V točkah 47-49 obrazložitve sodbe je sodišče prve stopnje skladno z vsebino prepisa zvočnega posnetka izpovedb izvedencev na naroku, strnjeno, jedrnato in razumljivo povzelo njihove bistvene ugotovitve in argumente, na tej podlagi pa nadalje v točki 50 obrazložitve izčrpno, jasno in prepričljivo utemeljilo svojo oceno, da je izključno Komisija, kot edina, poleg biološkega elementa, natančno, argumentirano in jasno razložila tudi zavestni in voljni vidik (torej psihološka elementa) pri obdolženki, oziroma vpliv ali ne-vpliv bioloških elementov nanju, zato je verjelo njenim zaključkom kot pravilnim. Tem izčrpnim in argumentiranim zaključkom, ki jim zagovorniki v posplošenem nasprotovanju ugotovljeni prištevnosti obdolženke niti ne konkretizirano oporekajo, višje sodišče v celoti pritrjuje. Ponavljanje teh razlogov, ki rezultira v končno oceno sodišča, da izvedenski mnenji Č. Č. in E. E. nista zadostno strokovno argumentirani in prepričljivi, ter se je sodišče zato oprlo na mnenje Komisije, je tako povsem odveč. Upoštevaje strokovno argumentirano in prepričljivo mnenje Komisije je sodišče prve stopnje utemeljeno in pravilno zaključilo, da sta bili v času obdolženkinega spolnega napada na oškodovanca njeni sposobnosti razumevanja pomena svojega dejanja in obvladovanja svojega ravnanja le nebistveno zmanjšani zaradi vpliva čustveno neuravnovešene osebnostne motnje - impulzivni tip, drugi dve duševni motnji pa na njeno funkcioniranje v tem času nista imeli relevantnega vpliva. Dvoma v prištevnost obdolženke v času storitve kaznivega dejanja torej več ni bilo.

17. Kot vsi drugi dokazi, se tudi mnenje izvedencev presoja po načelu proste presoje dokazov (prvi odstavek 18. člena ZKP), torej med njimi v kazenskem postopku ni nobene hierarhije. Za sprejem izvedenskega mnenja s strani sodišča so odločilne samo strokovna utemeljitev ter logičnost in prepričljivost izvedenčevih argumentov, ne pa, kdo ga je podal. Vsako mnenje izvedenca mora sodišče kritično presoditi - tako če ga sprejme, kot če ga zavrne. Potek obravnavanega dokaznega postopka in v tej zvezi obrazložitev izpodbijane sodbe glede ugotavljanja morebitne neprištevnosti obdolženke pokaže, da je sodišče prve stopnje tem zahtevam v celoti zadostilo, s skrbno in vestno presojo odločilnih dejstev, skladno z določbo 17. člena ZKP. Neutemeljen je zato pritožbeni očitek preferiranja obremenilnega mnenja in v tej zvezi (šele pritožbeno) zavzemanje za odreditev novega izvedenca, ki ga sicer zagovorniki tekom sojenja pred sodiščem prve stopnje - razen izraženega nestrinjanja z mnenjem Komisije - niti niso (konkretizirano) predlagali. Ker je sodišče z izčrpnim zaslišanjem in soočenji izvedencev glede nasprotij v njihovih mnenjih odpravilo dvom o njihovi (ne)pravilnosti, ter kot edino strokovno argumentirano in prepričljivo sprejelo mnenje Komisije, ni bilo nobene potrebe za pribavljanje še dodatnih novih mnenj drugih izvedencev (258. člen ZKP). Slednje posledično hkrati izključuje možnost opiranja odločitve na najugodnejše mnenje za obdolženko, kot brez uspeha predlagajo zagovorniki in v tej zvezi sodišču prve stopnje neutemeljeno očitajo kršitev načela domneve nedolžnosti. V točki 51 obrazložitve sodbe je sicer sodišče prve stopnje prepričljivo in razumno odgovorilo tudi na pomisleke obrambe o pristranskosti izvedenk v okviru dopolnilnega mnenja Komisije. Tem razlogom glede na posplošene pritožbene navedbe o "zaključkih sodelavcev, ki sami sebi ne bodo porušili izvedenskega mnenja" (drugi odstavek na strani 3 pritožbe), ni kaj dodati.

Obstoj kaznivega dejanja in relevantne dejanske ugotovitve

18. Da pri kaznivem dejanju spolnega napada na osebo, mlajšo od petnajst let, ni treba iskati in dokazovati poškodbenih prepovedanih posledic v fizičnem ali psihičnem smislu, temveč je relevanten oziroma v ospredju napad na spolno integriteto mladoletnega oškodovanca, je v točki 27 obrazložitve sodbe pravilno utemeljilo že sodišče prve stopnje.

Zato odsotnost znakov travmatiziranosti pri slednjem, kot izhaja iz ugotovitev sodne izvedenke klinične psihologije, na obstoj kaznivega dejanja nima nobenega relevantnega vpliva. Enako velja za v tej zvezi pritožbeno sklicevanje na izpovedbi prič G. G. in H. H. z izraženim mnenjem, da oškodovanec spolni odnos prej doživi pozitivno, kot negativno in ohranitve njegovega istega razpoloženja v Centru po dogodku, saj da ni bilo zaznati labilnih čustev ali potrtosti zaradi dogodka. Razpoloženje, čustvovanje in siceršnje funkcioniranje mladoletnega oškodovanca po storjenem dejanju obdolženke - ko ni dvoma, da gre za mladostnika z zmerno motnjo v duševnem razvoju in zato po izpovedbah uslužbencev Centra in mnenju izvedenke klinične psihologije za njegovo specifično dojemanje in odzivanje na življenjske situacije - torej ni (pravno) relevantno.

19. Pravilno je sodišče prve stopnje v točki 30 obrazložitve sodbe utemeljilo tudi, da za obstoj zakonskih znakov obravnavanega kaznivega dejanja ni pomembno niti dejstvo, kdo je dal pobudo za spolni odnos.

Pritožbene navedbe, češ da je mladoletni oškodovanec spolno občevanje želel, so zato pravno nerelevantne, v dejanskem pogledu pa je tak zagovor obdolženke sodišče prve stopnje s celovito presojo in argumentacijo v točki 30 obrazložitve sodbe prepričljivo ovrglo. Poudarilo je, da so takšne navedbe obdolženke v nasprotju z njenim celotnim ravnanjem tekom bivanja v hiši staršev mladoletnega oškodovanca, preostalim delom njenega zagovora in prepričljivo izpovedbo oškodovanca, da ga je obdolženka prisilila v spolni odnos, ki ga do tedaj še ni imel. Razumno je utemeljilo svojo presojo očitnega, da je obdolženka zgolj poskušala prevaliti del "odgovornosti" za spolni odnos na mladoletnega oškodovanca, sebe pa prikazati kot nemočno žrtev.

20. Brez uspeha je zato pritožbeno spraševanje glede motivov in namenov mladoletnega I. I., in celo, ali ni slednji tudi v zli naravi izkoristil trenutek absolutne duševne nesposobnosti obdolženke, kot v neutemeljenem opiranju na mnenje izvedenca Č. Č., brez podlage v podatkih kazenskega spisa in absolutno pretirano navajajo zagovorniki.

21. Upoštevaje sam zagovor obdolženke, izpovedbe prič J. J., mld. K. K. in mld. L. L., ter vsebino pogovorov med obdolženko in oškodovancem preko Messengerja, je sodišče prve stopnje v točkah 28 in 29 obrazložitve sodbe prepričljivo utemeljilo tudi nedvomno oceno, da je obdolženka vedela za kronološko starost oškodovanca in se tudi zavedala, da z njim ne sme imeti spolnih odnosov, ter nikakor ni bila v zmoti, kot je poskušala prikazati. Te logične presoje posplošena pritožbena navedba, češ da je bila obdolženka v dejanski zmoti glede starosti I. I., ne more v ničemer omajati, še manj ovreči.

22. Enako velja za pritožbeno poudarjanje eksperimentalne narave mladostnikov pri spolnem občevanju s starejšo osebo; predvsem pa tudi zatrjevanje nelogičnosti zakona v zvezi s starostno omejitvijo štirinajst letnika glede kazenske odgovornosti, ki je po drugi strani absolutno nesposoben pri tej starosti spolno občevati. S tovrstnimi navedbami in dodatnim poudarkom nekdanje zakonske ureditve glede starostne meje oškodovancev za obravnavano kaznivo dejanje, zagovorniki ne uveljavljajo nobenih kršitev zakona, ki bi lahko vplivale na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe, temveč gre za njihovo lastno vrednotenje primernosti in ustreznosti sicer veljavne zakonske materije.

23. Kot že rečeno, je bistvo obravnavanega kaznivega dejanja napad na spolno integriteto mladoletnega oškodovanca, in v okviru tega v tem postopku obravnavano spolno občevanje obdolženke z mladoletnim I. I.. Ker o slednjem - tudi po zagovoru obdolženke - ni nobenega dvoma, je povsem nepomembno, ali sta se pred oziroma med dejanjem tudi poljubljala. V tej zvezi pritožbeno sklicevanje na izpovedbo priče mld. K. K. tako ne more biti v ničemer upoštevno, kar velja tudi za navajanje nejasnosti njenega besednega izražanja reprodukcije dogodkov, zaznanih v sobi mlajšega brata I. I., kot izpostavljajo zagovorniki. S kakšnimi besedami je mladoletna sestra K. K. opisala neposredno zaznani spolni odnos mladoletnega oškodovanca z obdolženko starejšemu bratu J. J., je namreč za presojo odločilnih dejstev in krivde obdolženke povsem nepomembno.

24. Izrečeno kazen obdolženki zagovorniki izpodbijajo z navedbami, da je ta nesorazmerna in neprimerna. Obdolženka ima zdravstvene težave, kar ne potrjuje takšne stopnje njene družbene nevarnosti, da je sorazmeren omejevalni ukrep pripor (glede na fazo postopka in zavzemanje za izrek milejše kazenske sankcije imajo zagovorniki najbrž v mislih zapor).

25. Sodišče prve stopnje je obdolženki izrečeno kazen tri leta zapora izčrpno, argumentirano in prepričljivo utemeljilo v točki 53 obrazložitve sodbe. Pri tem, poleg predhodne neobsojenosti obdolženke za kazniva dejanja, ni prezrlo, da sta bili njena sposobnost razumevanja pomena svojega dejanja in sposobnost obvladovanja svojega ravnanja v času storitve kaznivega dejanja nebistveno zmanjšani zaradi vpliva čustveno neuravnovešene osebnostne motnje, kar od nje za zakonito ravnanje terja več napora od povprečnega človeka. Kljub navedenima olajševalnima okoliščinama, pa je pri izbiri vrste in odmeri višine kazenske sankcije obdolženki utemeljeno in pravilno kot obteževalne okoliščine upoštevalo dejstvo njenega védenja, da oškodovanec ni le mlajši od petnajst let, temveč tudi mladostnik z zmerno motnjo v duševnem razvoju; ter tudi njeno ravnanje po storitvi kaznivega dejanja, ko je praktično takoj zatem, v dveh zaporednih dneh z vsiljivim prizadevanjem poskušala ponovno navezati stik z oškodovancem, ga prepričati, da z njo pobegne in nadaljuje z intimnim razmerjem, ob tem pa mu še grozila, da ga bo ubila, če bo komu povedal o njunem razmerju. Ob navedenem tudi ni mogoče spregledati samega načina in okoliščin storitve kaznivega dejanja, kot izhaja iz celote razlogov izpodbijane sodbe, da se je obdolženka v hiši oškodovančevih staršev naselila že isti dan ob začetku prijateljevanja z njegovim komaj polnoletnim bratom (v ponedeljek 2. 10. 2023), s katerim je najprej imela spolni odnos, po sporu z njim pa konec tedna (v noči iz 6. na 7. 10. 2023) prespala v sobi mladoletnega in duševno manj razvitega oškodovanca - vključenega v posebni program vzgoje in izobraževanja, kar je vedela - ter imela spolni odnos tudi z njim. Vse navedene okoliščine, ob odsotnosti zakonskih pogojev iz 50. člena KZ-1, tudi po presoji višjega sodišča ne dajejo podlage za omiljeno sankcioniranje, temveč je obdolženki izrečena kazen zapora na spodnji zakonsko predpisani meji treh let ustrezna, primerna in pravična sankcija za njen protipravni poseg v spolno nedotakljivost mladoletnega, še posebej ranljivega in do takrat spolno neizkušenega oškodovanca.

26. Posplošene in z ničemer podkrepljene pritožbene navedbe oziroma po vsebini že kar resni očitki Zavodu za prestajanje kazni zapora Ig, da se obdolženko tam psihično muči, uničuje in mori, nimajo podlage v podatkih kazenskega spisa. Po določbi prvega odstavka 213.d člena ZKP sicer nadzorstvo nad ravnanjem s priporniki in izvrševanjem pripora izvršuje predsednik pristojnega okrožnega sodišča, ki je dolžan ukreniti vse potrebno, da se odpravijo morebitne zapažene nepravilnosti pri obisku zavoda. Ob tem, ko slednjih zagovorniki zgolj s posplošenimi in prekomernimi očitki (nedopustnega) ravnanja z obdolženko v zavodu torej niso z ničemer izkazali, tudi ni odveč poudariti, da se je po podatkih kazenskega spisa pripor zoper obdolženko tekom sojenja pred sodiščem prve stopnje večinoma de facto izvrševal na Enoti za forenzično psihiatrijo UKC ... - prvič v obdobju od 30. 10. 2023 do 21. 12. 2023, v nadaljevanju pa kontinuirano oziroma neprekinjeno ves čas od 24. 1. 2024 dalje, vse do razglasitve izpodbijane sodbe in tudi še v času, ko je obdolženka prejela pisni odpravek njene obrazložitve. Tudi zato so povzeti očitki zagovornikov v zvezi z izvrševanjem pripora zoper obdolženko pravzaprav (povsem) brez podlage, neresni in pretirani.

27. Po obrazloženem, in ker zagovorniki glede odločilnih dejstev in okoliščin ne navajajo ničesar drugega, kar bi terjalo posebno presojo in odgovor višjega sodišča, prav tako pa slednje pri preizkusu izpodbijane sodbe ni ugotovilo kršitev zakona, ki jih mora upoštevati po uradni dolžnosti (383. člen ZKP), je njihovo pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (391. člen ZKP).

28. Iz istih razlogov, kot že sodišče prve stopnje, je tudi višje sodišče obdolženko oprostilo plačila sodne takse, kot stroška pritožbenega postopka, ki bi jo bila sicer dolžna plačati zaradi neuspešne pritožbe (prvi odstavek 98. člena v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP).

Prim.: sodbi VS RS I Ips 3140/2017 z dne 30. 12 .2021 in I Ips 39535/2019 z dne 26. 10. 2023.

Preizkus utemeljenosti odreditve in podaljšanja pripora že v fazi predkazenskega postopka, nadalje po določbi drugega odstavka 205. člena ZKP in nato še ob vložitvi obtožnice se lahko preverja tudi pred Vrhovnim sodiščem, ki v končni fazi kot hierarhično najvišje redno sodišče - tudi s sodelovanjem istih sodnikov - odloča še v postopku izrednih pravnih sredstev zoper končno meritorno sodbo.

Prim. sodba VS RS XI Ips 44415/2010 z dne 22. 6 .2010, tč. 17.

Prim. Korošec D. in drugi v Veliki znanstveni komentar posebnega dela Kazenskega zakonika, Ljubljana 2018, 1. knjiga, 173. člen, str. 1014, tč. 16.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 173, 173/1

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 18, 18/1, 39, 39/1, 39/1-6, 42, 42/5, 391, 492, 492/6

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.