VSL Sklep I Cpg 82/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-27

mag. Polona Mlakar Adam (preds.), mag. Gregor Klun (poroč.), Mateja Levstek

bistvena kršitev določb pravdnega postopka - prekoračitev tožbenega zahtevka - zakonske zamudne obresti - sodba nima razlogov - nejasni razlogi - pomanjkljivosti sodbe, zaradi katerih se ne more preizkusiti - razveljavitveni sklep pritožbenega sodišča - izrek sklepa

Presoja prekoračitve tožbenega zahtevka se praviloma opravi s primerjavo med tožbenim predlogom in izrekom sodbe, ne pa razlogi.

Prekoračitev tožbenega zahtevka je absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka, ki v primeru, da je kvantitativna (če je sodišče prve stopnje odločilo o nečem več, kot je tisto, kar je zahtevala tožeča stranka), utemeljuje zgolj razveljavitev presežka (brez vrnitve v novo sojenje).

I. Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba:

- v delu I. točke izreka, ki se nanaša na plačilo zakonskih zamudnih obresti, ki od 78.446,78 EUR tečejo od 28. 12. 2013 do 27. 12. 2023, razveljavi,

- v preostalem delu I. točke izreka (glede tožbenega zahtevka za plačilo 78.446,78 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 12. 2023 do plačila) in v II. točki izreka razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženki naložilo, naj tožnici plača 78.446,78 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 12. 2013 do plačila (I. točka izreka) in še 1.640,91 EUR tožničinih pravdnih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper navedeno sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje toženka, ki pritožbenemu sodišču predlaga, naj sodbo spremeni in tožbeni zahtevek zavrne, sicer pa naj jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša tudi stroške.

3. Pritožba je bila vročena tožnici, ki nanjo ni odgovorila.

5. Toženka pravilno opozarja, da izpodbijane sodbe zaradi pomanjkljive obrazložitve ni mogoče preizkusiti. Sodišče prve stopnje je iz tožničinih trditev povzelo, da s toženko sklenili več zavarovalnih polic z dodatki in da s tožbo zahteva plačilo računov na podlagi zavarovalnih polic. Povzelo je tudi toženkine trditve, da zatrjevanih zavarovalnih polic ni sklenila oziroma podpisala, ter tožničin odgovor, da podpisovanje letnih obračunov ni bilo potrebno, saj naj bi toženka soglasje za sklenitev posameznega zavarovanja podala že s podpisom osnovne pogodbe. Navedene povzetke je mogoče razumeti tako, da so predmet tožbe plačila po več zavarovalnih pogodbah (policah) oziroma plačila obračunov, ki izvirajo iz več (osnovnih) zavarovalnih polic z dodatki.

6. V nadaljevanju obrazložitve je sodišče prve stopnje navedlo razloge, ki pravkar povzetim nasprotujejo in v obrazložitev vnašajo nejasnosti, ki onemogočajo preizkus sodbe. Nasprotno kot prej je namreč zapisalo, da tožnica zahteva plačilo zavarovalnih premij zgolj na podlagi ene (osnovne) zavarovalne police (Police za zavarovanje premoženja podjetnikov št. PR... z dne 18. 11. 2021 z dodatki), tožnica pa naj bi na podlagi te (osnovne) police obračunala premije tudi po drugih posameznih zavarovalnih policah. Opisanega nasprotja sodišče prve stopnje ni razjasnilo. Toženkin ugovor, da posameznih polic ni sklenila oziroma podpisala, je zavrnilo z razlogi, da je toženka podpisala osnovno polico (torej tisto z dne 18. 11. 2021) in da je na podlagi te police že od leta 2017 dalje prejemala račune, ki jih je vselej plačevala (iz česar je sklepalo na med strankama ustaljeno prakso). Ti razlogi nasprotujejo tistim, da računi oziroma posamezne police izvirajo iz ene (osnovne) police, saj naj bi bila ta sklenjena šele leta 2021, zato na njeni podlagi izdanih računov toženka ni mogla prejemati in plačevati že štiri leta pred tem. Navedeno se bolj prilega razumevanju, da predmet tožbe niso plačila na podlagi ene (osnovne) zavarovalne police, temveč je teh polic več, med njimi očitno tudi taka, ki ni mogla temeljiti na polici iz leta 2021, saj je morala biti sklenjena več let prej.

7. Nakazanih nejasnosti ni mogoče razjasniti tudi zato, ker izpodbijana sodba ne vsebuje zadostnih razlogov o vsebini zavarovalne police, ki naj bi utemeljevala tožbeni zahtevek, pa tudi ne o (ob)računih, ki naj bi bili izdani na njeni podlagi. Sodišče prve stopnje je glede omenjene police navedlo le vrsto zavarovanja (zavarovanje premoženja podjetnikov), datum sklenitve (18. 11. 2021) in čas veljavnosti (do 18. 11. 2031), ne pa tudi drugih relevantnih podatkov, med drugim konkretnega predmeta zavarovanja, višine posameznih premij, ki naj ne bi bile plačane, in obdobja, na katera se te premije nanašajo.

8. Zaradi ugotovljenih pomanjkljivosti ni jasno, na kaj se nanaša predmet spora, poleg tega pa manjkajo odločilna dejstva in njihova povezava s pravnimi pravili, ki bi lahko omogočala preizkus v izreku izpodbijane sodbe izrečene posledice glede temelja in višine naložene glavnice ter stroškov, deloma pa tudi glede zakonskih zamudnih obresti od glavnice (ki skladno s tožbenim predlogom tečejo od 28. 12. 2023).

9. Drugače je glede prisojenih obresti, ki tečejo od zgodnejšega datuma. Čeprav izpodbijana sodba tudi v tem delu nima razlogov, je toženka v pritožbi opozorila, da je tožnica zakonske zamudne obresti od glavnice zahtevala od 28. 12. 2023, in ne že od 28. 12. 2013, kot ji jih je naložilo sodišče prve stopnje. Ker se presoja očitane prekoračitve tožbenega zahtevka opravi s primerjavo med tožbenim predlogom in izrekom sodbe (ne pa razlogi),

je preizkus tega dela izpodbijane sodbe mogoč kljub odsotnosti razlogov sodišča prve stopnje. Navedena primerjava potrjuje pritožbene navedbe, da je tožnica zakonske zamudne obresti zahtevala šele od 28. 12. 2023 (list. št. 30). Sodišče prve stopnje je zato z naložitvijo plačila zakonskih zamudnih obresti, ki od 78.446,78 EUR tečejo pred navedenim datumom (od 28. 12. 2013 do 27. 12. 2023), prekoračilo tožbeni zahtevek.

10. Prekoračitev tožbenega zahtevka je absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka, ki je v konkretnem primeru kvantitativna (saj je sodišče prve stopnje odločilo o nečem več, kot je tisto, kar je zahtevala tožnica), zato utemeljuje zgolj razveljavitev sodbe sodišča prve stopnje (brez vrnitve v novo sojenje).

Kot je bilo pojasnjeno, ima preostali del izpodbijane sodbe (druge) pomanjkljivosti, zaradi katerih ga objektivno ni mogoče preizkusiti. To pomeni, da je obremenjen z absolutno bistveno kršitvijo določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki je višje sodišče po naravi stvari ne more odpraviti. Glede na navedeno je višje sodišče presežni del izreka izpodbijane sodbe, s katerim je sodišče prve stopnje prekoračilo zahtevek, samó razveljavilo (357. člen ZPP), v preostalem delu pa jo je razveljavilo in zadevo vrnilo v novo sojenje o uveljavljanem tožbenem zahtevku (prvi odstavek 354. člena ZPP). Ta odločitev ne bo povzročila hujše kršitve pravice strank do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 23. člena Ustave Republike Slovenije (drugi odstavek 354. člena ZPP), saj se je postopek pred sodiščem prve stopnje začel pred manj kot dvema letoma.

11. Glede na razloge razveljavitve izpodbijane sodbe ni bilo treba odgovarjati na preostale pritožbene očitke. Prav tako ni treba posebej navajati napotkov za novo sojenje, saj jih je mogoče razbrati iz že pojasnjenih razlogov (predvsem tistih iz točk 5-8 obrazložitve tega sklepa).

12. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi tretjega odstavka 165. člena ZPP.

Primerjaj Zobec, J., v: Ude. L., Galič, A., Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, Uradni list in GV Založba, Ljubljana 2009, str. 422.

Isti, navedeno delo, str. 267, 442, 460 in 462.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 23

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 339, 339/2, 339/2-14, 354, 354/1, 354/2, 357

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.