VSL Sodba II Cp 1156/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-20

Matjaž Voglar (preds.), Polona Marjetič Zemljič (poroč.), Anton Panjan

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

dokazna ocena - delo izvedenca - pravno relevantna dejstva - bolnišnično zdravljenje - popolno in pravilno ugotovljeno dejansko stanje - dokazno breme - dokazna ocena izpovedbe prič

Ali sta se tožnica in medicinska sestra na hodniku videli, je znano le navedenima oseba. Za to ugotovitev kakršnokoli posebno strokovno znanje ni potrebno.

Jok - sploh dolgotrajen in v nočnem času - je gotovo okoliščina, ki bi se jo tožnica lahko spomnila že prej, jo navedla v tožbi ali o njej vsaj izpovedala že ob prvem zaslišanju.

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

Oris zadeve in odločitev sodišča prve stopnje:

1. Tožnica je s tožbo zahtevala plačilo škode, ki ji je nastala, ker ji takoj po utrpeli možganski kapi (kap je utrpela ponoči v času bolnišnične obravnave na kardiološkem oddelku toženca) ni bila nudena ustrezna medicinska pomoč. V tožbi je zatrjevala, da je bila v času, ko je doživela možgansko kap, budna, da je nato s težavo vstala iz postelje, se odpravila na hodnik, kjer je srečala medicinsko sestro A. A. Želela jo je opozoriti na roko, ki je bila zvita, in na svoje težave z govorjenjem, vendar ji je medicinska sestra le nakazala, naj gre nazaj v sobo. V sobi je budna ležala na postelji. Da je ponoči utrpela možgansko kap, je bilo ugotovljeno šele zjutraj po menjavi izmen. Takrat je že preteklo časovno okno za izvedbo zdravljenja s trombolizo, tožnica pa je zato po lastnih trditvah utrpela katastrofalne posledice. Glavni tožbeni očitek se torej nanaša na delo medicinske sestre v nočnem času, ki se naj ne bi tožnici posvetila dovolj, da bi prepoznala znake možganske kapi in ustrezno ukrepala.

2. Sodišče prve stopnje je zahtevek zavrnilo, ker je ugotovilo, da je bila tožnica obravnavana strokovno ter da je bilo ravnanje zdravstvenega osebja ustrezno. Ugotovilo je, da je tožnica možgansko kap prespala (in na hodnik sploh ni prišla), ali pa je na hodnik prišla, vendar tam medicinske sestre ni srečala, zato se je vrnila v posteljo in zaspala do jutra. Ob takem ravnanju tožnice medicinsko osebje ni moglo biti seznanjeno s tem, da je tožnica utrpela možgansko kap in jim ni mogoče očitati nestrokovnega ravnanja.

3. Zoper sodbo se pritožuje tožnica in med drugim navaja, da je sodišče nestrokovno degradiralo izvedensko mnenje prof. dr. B. B. Izvedenca Komisije za fakultetna izvedenska mnenja C. sta izhajala izključno iz dokumentacije, ki jo je pripravil toženec. Mnenji sta nestrokovni in pristranski, na kar je tožnica pravočasno opozorila. Sodišče je napačno ugotovilo dejansko stanje glede tožničinega prihoda na hodnik. Medicinski sestri verjame zgolj zato, ker je medicinska sestra. Izpovedovala je na splošno in ne glede konkretnih dejanj v kritični noči, ki se jih ni spomnila. Medicinske sestre so bile na sestanku pri tožencu poučene, kako morajo pričati. Sodišče je napačno zaključilo, da tožnica ponoči ni jokala. Dokazno ni ovrednotilo izpovedb medicinske sestre in njenega partnerja. Sodišče ni ovrednotilo verodostojnosti vsake od prič oziroma je to storilo neargumentirano, z neenakimi kriteriji.

4. Toženec in stranski intervenient na pritožbo nista odgovorila.

O pravno relevantnih dejstvih v obravnavanem postopku in o izvedenskih mnenjih:

6. Tožnica v pritožbi nasprotuje ugotovitvi sodišča prve stopnje, da takoj po utrpeli možganski kapi na hodniku ni srečala oziroma videla medicinske sestre. Prav vprašanje, ali sta tožnica in medicinska sestra ponoči na hodniku komunicirali oziroma prišli v kontakt, je glavno sporno dejstvo v obravnavani zadevi. Ali sta se tožnica in medicinska sestra na hodniku videli, je znano le navedenima oseba. Za to ugotovitev kakršnokoli posebno strokovno znanje ni potrebno. Izvedenci, ki so bili postavljeni v tem postopku, so o tem dejstvu lahko podali le strokovno oceno o tem, ali je nasploh mogoče, da osebe po utrpeli možganski kapi vstanejo iz postelje in samostojno hodijo. Z izvedenci pa ni bilo mogoče ugotoviti, ali je tožnica v kritični noči vstala in odšla na hodnik (tega ni mogoče ugotoviti niti na podlagi izvedenskega mnenja prof. dr. B. B.). Sodišče je na podlagi vseh izvedenih dokazov ugotovilo, da je možno, da je tožnica po utrpeli možganski kapi odšla na hodnik (24. točka obrazložitve izpodbijane sodbe). Pri ugotavljanju tega dejstva se na mnenje Komisije za fakultetna izvedenska mnenja, ki mu tožnica očita pristranskost in nestrokovnost, sploh ni sklicevalo.

7. Tožnica ravnanju izvedencev Komisije za fakultetna izvedenska mnenja očita, da sta izhajala izključno iz listinske dokumentacije toženca in njegovih navedb, da sta sodišče le prepričevala, da tožnica ponoči ni prišla na hodnik, in da nista odgovorila na vsa vprašanja sodišča oziroma tožnice. Pri tem ne zatrjuje, da je mnenje izvedencev glede ravnanja toženca v jutranjih urah po ugotovljeni možganski kapi bilo nestrokovno, pomanjkljivo ali pristransko. Ker so to edina dejstva v tem postopku, ki jih sodišče zaradi pomanjkanja strokovnega znanja s področja medicine ni moglo ugotoviti samo,

in ker tožnica v tem delu ni podala argumentiranih pripomb na izvedensko mnenje Komisije, je sodišče postopalo pravilno, ko je predlog za postavitev novega izvedenca zavrnilo in pri tem ni zagrešilo očitane kršitve po 8. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku.

8. Ugotovitve sodišča prve stopnje temeljijo na obširni in prepričljivi dokazni oceni, v kateri je sodišče upoštevalo navedbe in dokaze obeh strank in jih kritično presodilo. Sodnica res ni neposredno zaslišala nobene priče, vendar so stranke s tem soglašale in sodišču ni mogoče očitati postopkovne kršitve. Sodišče prve stopnje je natančno primerjalo vse pravno relevantne navedbe pravdnih strank in ocenilo posamezen dokaz tudi v zvezi z drugimi izvedenimi dokazi. Sodišče je tako že odgovorilo na večji del navedb, ki jih tožnica ponavlja v pritožbi. Pritožbeno sodišče bo zato v nadaljevanju predvsem dopolnilo to, kar je tožnici že pojasnilo sodišče prve stopnje.

9. Ne drži trditev tožnice, da je sodišče prve stopnje medicinski sestri A. A. verjelo zgolj zato, ker se od medicinskih sester ne pričakuje neskrbnega ravnanja. Sodišče prve stopnje je opravilo dokazno oceno sestrine izpovedbe ter ocenilo in primerjalo njeno pripovedovanje tudi z drugimi izvedenimi dokazi. Izpovedovanje medicinske sestre, ki se več let po dogodku na zadnjem zaslišanju v obravnavani zadevi

ni spomnila, da bi tožnica prišla na hodnik in je po trditvah tožnice izpovedovala "na splošno" (torej ne o sebi in o svojem ravnanju v obravnavani noči, ampak o vseh medicinskih sestrah in o njihovih obveznostih in delu), je razumljivo in prej kaže na verodostojnost medicinske sestre: izredno nenavadno bi bilo, če bi sestra izpovedovala, da se tudi po skoraj petih letih natančno spominja obhoda po sobah, da se spominja, kako je tožnica ležala v postelji, kdo je bil s tožnico v sobi, kakšne tablete je jemala tožnica ...

A. A. je sicer v prejšnjih zaslišanjih izpovedala, da bi tožnico, če bi jo ponoči opazila na hodniku, vprašala, zakaj je prišla na hodnik, kot vsakega drugega bolnika. Da je medicinska sestra sicer skrbna in vestna pri opravljanju svojih nalog, pa izhaja tudi iz drugih dokazov, kar je sodišče prve stopnje obrazložilo v 11. točki obrazložitve.

10. Tožnica del pritožbe nameni tudi opisovanju okoliščin glede ure na hodniku.

Sodišču ni jasno, na kakšen način naj bi ugotovljena dejstva o tem lahko vplivala na ugotovitev sodišča, ali je tožnica v kritični noči prišla na hodnik in tam bila v kontaktu z medicinsko sestro. Sodišče prve stopnje se je ustrezno opredelilo do dejstva, da tožnica ni uporabila zvonca ob postelji, da ni o svojem stanju poskusila obvestiti bolnice na sosednji postelji ali medicinske sestre ob vsakem njenem nočnem prihodu:

ker tožnica ob morebitnem prihodu na hodnik ni uspela vzbuditi pozornosti sestre, bi bilo v njenem stanju (tožnica sama opisuje, da je bila zelo prestrašena) pričakovano, da bi pomoč vsaj poskušala priklicati tudi na kak drug način. Ker tega ni storila, sodišče zaključuje, da je tožnica po možganski kapi spala (oziroma je zaspala po tem, ko na hodniku ni srečala sestre) in zato ni uporabila drugih sredstev za priklic pomoči. Nenazadnje je nepomembno, zakaj tožnica ni uporabila drugih sredstev za priklic pomoči in ali bi jih bila sposobna uporabiti

- v obravnavanem primeru je pomembno le to, da pomoči ni poskušala priklicati, zaradi tega pa ni že ponoči uspela vzbuditi pozornosti medicinskega osebja. Med spanjem oziroma ponoči med ležanjem v postelji tudi ob običajni in pričakovani skrbnosti medicinsko osebje praviloma ne more zaznati, da je oseba pred kratkim utrpela možgansko kap. To dodatno utrjuje že v izpodbijani sodbi ugotovljeno dejstvo, da tudi sestre v jutranji izmeni pri prižgani luči in neposrednem, tudi fizičnem stiku s tožnico utrpele možganske kapi niso zaznale takoj.

11. Verodostojnost zaslišane priče A. A. poskuša pritožba izpodbiti s ponovnim opozarjanjem na sestanek, ki so ga pri tožencu imele medicinske sestre z namenom priprave na pričanje. Sodišče prve stopnje je pomen sestanka ustrezno ovrednotilo v 20. točki obrazložitve izpodbijane sodbe. Pritožbeno sodišče k tej obrazložitvi dodaja le to, da ni nerazumno, da medicinsko osebje, ki vsak dan skrbi za več deset bolnikov, pred zaslišanjem dobi informacije vsaj o tem, glede katere zadeve oziroma katerega bolnika bo zaslišanje potekalo in kaj je vsebina očitkov. Da bi se pričam med podajanjem takih informacij sugeriralo, kako naj odgovarjajo, pa iz zaslišanja prič ne izhaja. Kot je pravilno obrazložilo sodišče prve stopnje, se toženec gotovo zaveda protipravnosti vplivanja na priče in če bi to res počel, bi pričam tudi zabičal, naj o sestanku molčijo. Priče so brez zadržkov izpovedale o sestanku in tudi o njegovi vsebini,

kar kaže na to, da na sestanku niso bile poučene o tem, kako naj v nasprotju s svojimi opažanji izpovedujejo na sodišču.

12. Tožnica v pritožbi izpostavlja, da je celo noč jokala in da je sodišče na podlagi drugih dokazov napačno ugotovilo dejansko stanje (da je ponoči tožnica spala). Pritožbeno sodišče lahko glede teh očitkov le povzame izčrpno obrazložitev sodišča prve stopnje, ki je ugotovilo, da tožnica celonočnega joka v tožbenih navedbah sploh ni izpostavila in je navedeno izpovedala šele potem, ko sta o tem, da sta tožnico našli objokano, izpovedali sestri, ki sta delo opravljali v jutranji izmeni. Jok - sploh dolgotrajen in v nočnem času - je gotovo okoliščina, ki bi se jo tožnica lahko spomnila že prej, jo navedla v tožbi ali o njej vsaj izpovedala že ob prvem zaslišanju (sploh ob upoštevanju dejstva, da je bila vprašana o tem, kaj je počela po tem, ko se je s hodnika vrnila v posteljo; odgovorila je, da ne ve).

13. Sodišče prve stopnje je tudi povsem pravilno ugotovilo, da se medicinska sestra A. A. v obravnavani noči ni prepirala s svojim partnerjem in to ni bil razlog za njeno s strani tožnice očitano neskrbnost. Pritožbene navedbe take ugotovitve ne uspejo izpodbiti: tako A. A. kot njen partner sta izpovedala, da se v obravnavani noči nista kregala (takrat sta bila par šele kratek čas in se v tistem začetnem obdobju zveze nista prepirala), partner, ki je delal na Pošti, pa je v obravnavani noči z delom začel ob treh zjutraj in je tako - kot je ugotovilo sodišče prve stopnje in to ni pritožbeno sporno - z veliko verjetnostjo nekje do dveh zjutraj spal (natančno obrazložitev je sodišče podalo v 21. točki obrazložitve izpodbijane sodbe). Pritožba poskuša prikazati, da je partner A. A. neverodostojna priča in da je neverodostojno izpovedovala tudi sama A. A., vendar je sodišče v povezavi z vsemi ostalimi dokazi v spisu pravilno ocenilo njuni izpovedbi. Pritožba A. A. očita, da v nasprotju z izpovedbo svojega partnerja izpoveduje, da se z njim ni pogovarjala o tej zadevi in da se je ob zaslišanju vznemirila in jokala, vendar se je sodišče prve stopnje ustrezno opredelilo do njene verodostojnosti, ki tudi po mnenju pritožbenega sodišča zaradi vsaj nemoralnega ravnanja njenega partnerja

ne more biti omajana. Dejstvo, da sta glede podrobnosti o medsebojnih pogovorih o sami zadevi izpovedovala delno drugače, ne more kazati na to, da je A. A. lagala o tem, da tožnice na hodniku ni srečala, njen jok ob zaslišanju o odnosu s partnerjem in glede skupnega otroka pa je glede na v zadnjem času turbulenten odnos mogoče razumeti in ne kaže na to, da bi priča bila vznemirjena zaradi samega laganja v tej zadevi (A. A. je v povezavi s tem med zaslišanjem tudi izpostavila, da gre za osebne stvari in da ne razume, zakaj jo odvetnica to sprašuje).

14. Ko se verodostojnost posameznega dokaza presoja tudi z vidika drugih dokazov in celotnega ravnanja tožnice in prič v postopku, je očitno, da so vsi pritožbeni očitki, ki se nanašajo na nepravilno ugotovljeno dejansko stanje glede srečanja tožnice z medicinsko sestro, neutemeljeni. Drugih kršitev tožnica argumentirano ne zatrjuje. Upoštevajoč navedeno pritožbeno sodišče ugotavlja, da je odločitev sodišča prve stopnje pravilna. Ker pritožbeno sodišče ni ugotovilo zatrjevane zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ali bistvenih kršitev določb pravdnega postopka (sodišče pa tudi ni ugotovilo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti - drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbo zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo (353. člen ZPP).

Sodišče je že tekom postopka zavzelo stališče, da za ugotavljanje dejstva, ali je tožnica ponoči na hodniku komunicirala z medicinsko sestro, izvedenca ne potrebuje in o tem obvestilo stranke (tudi pisno, list. št. 639-641).

Uradni list RS, št. 26/99 in nadaljnji, v nadaljevanju ZPP.

A. A. je bila zaslišana kar trikrat; pritožba izpostavlja predvsem izpovedovanje iz zadnjega zaslišanja, ki je bilo od dogodka najbolj časovno oddaljeno.

V povezavi s tem je po drugi strani nenavadno, da se tožnica (tudi s pretekom časa) spomni več podrobnosti, npr. da je celo noč jokala, da je bolnica na sosednji postelji prejela pomirjevalo, da so bili zvonci zavozlani ...

Priča A. A. je izpovedala, da se ura na hodniku izpred tožničine sobe ne vidi, tožnica pa je izpovedala, da je ob prihodu na hodnik videla uro. Ne glede na to, ali je tožnica uro (lahko) videla ali ne, je sodišče prve stopnje kot možno ugotovilo, da je tožnica prišla na hodnik. Podrobnejše raziskovanje okoliščin glede ure na hodniku pa za obravnavano zadevo ni relevantno.

Ugotovljeno je, da medicinske sestre opravljajo obhode po sobah ponoči na vsako uro.

Tožnica v pritožbi obširneje povzema stališča izvedencev o pričakovanem stanju po možganski kapi. Ne glede na stanje tožnice po možganski kapi ne moremo medicinskemu osebju pripisati odgovornosti za nepravočasno zdravljenje, če ni vedelo, da je tožnica utrpela možgansko kap in je zato zdravljenje sploh potrebno.

Da s tožnico ni vse v redu, ni zaznala sestra, ki ji je zjutraj vzela kri, ampak šele sestra, ki je do tožnice prišla nekaj minut kasneje.

Priči A. A. se o tem ni "zareklo", kot to navaja pritožba, ampak je o tem prosto izpovedovala, k pooblaščenki toženca pa je pogledovala, ker je bila ona prisotna ne sestanku.

Priča A. A. je bila sicer tekom postopka zaslišana trikrat, sestanek se je odvil le pred prvim predvidenim zaslišanjem (ki je bilo zaradi prestavitve naroka prestavljeno). Če bi toženec želel preveriti, ali bo priča še izpovedovala po njegovih navodilih, bi z njo v tej smeri lahko opravil razgovor neposredno pred vsakim zaslišanjem, česar ni storil.

Partner A. A. je tekom postopka sam stopil v kontakt s tožnico in ji predlagal, da ji lahko pomaga tako, da bo na sodišču pričal, da se je v obravnavani noči prepiral z A. A. in je bila slednja zato nepozorna v službi. Tožnica je ob klicu prepoznala, da je partner maščevalen; preko sms sporočila mu je posredovala kontaktne podatke svoje odvetnice. Pred sodiščem pa je partner A. A. izpovedal, da je tožnico poklical zaradi želje po maščevanju A. A., ker sta se v času njegovega kontakiranja tožnice resnično kregala in jo je želel oblatiti.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 8, 339, 339/2, 339/2-8, 340

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.