VSL Sodba II Cp 1994/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-12

mag. Barbara Petrič (preds.), dr. Tadeja Jelovšek (poroč.), Matjaž Voglar

CIVILNO PROCESNO PRAVO - KMETIJSKA ZEMLJIŠČA - STVARNO PRAVO

vrednost spornega predmeta - izvedenec gradbene stroke - izvedenec geodetske stroke - elaborat za evidentiranje sprememb v zemljiškem katastru - pravno relevantne pripombe na izvedensko mnenje - relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka - gradnja na tujem kmetijskem zemljišču - kmetijsko zemljišče - prvo območje kmetijskih zemljišč - lokacijska informacija - nelegalna gradnja (črna gradnja)

V postopku je izkazano, da imajo obravnavane parcele trenutno status najboljšega kmetijskega zemljišča. Vendar pa je bilo za presojo utemeljenosti zahtevka potrebno ugotoviti, kakšen status so imela zemljišča v času tožnikove gradnje - tožnik, ki ni bil kmet, namreč z gradnjo na tujem ne bi mogel pridobiti lastninske pravice na zemljiščih, ki so bila uvrščena v prvo območje kmetijskih zemljišč. Takega statusa zemljišč pa toženki, na katerih je bilo glede na njune trditve glede statusa zemljišč dokazno breme, nista uspeli dokazati.

Toženki sta za gradnjo in kasnejšo uporabo zidanice vedeli in jo dopuščali, zato z ugovorom, da gre za črno gradnjo, v pravdnem postopku po tolikih letih ne moreta uspeti. Reševanje in rezultat inšpekcijskega postopka zaradi črne gradnje se nanaša na varovanje javnopravnega interesa in na to pravdno zadevo nima vpliva.

I. Pritožba tožene stranke se zavrne in se sodba v izpodbijanem delu potrdi.

II. Toženki morata tožeči stranki nerazdelno povrniti stroške odgovora na pritožbo v višini 279,99 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne poteka paricijskega roka dalje.

Oris zadeve in odločitev sodišča prve stopnje:

1. Tožnik je del zidanice v letu 1994 zgradil na zemljišču, ki je bilo tedaj v lasti prve toženke.

Vedel je, da gradi tudi na tujem zemljišču, prav tako sta bili s tem seznanjeni toženki, ki se gradnji zidanice nista uprli. Tožnik je želel s tožbo doseči ugotovitev lastninske pravice na delu zemljišča toženk, na katerem stoji zidanica in ki predstavlja pripadajoče zemljišče k tej zidanici. Toženki sta trdili, da tožnik z gradnjo ni mogel postati lastnik njunega zemljišča, ker je bilo kmetijsko in na takem zemljišču oseba, ki ni imela statusa kmeta, lastninske pravice ne bi mogla pridobiti, sploh pa ne z gradnjo brez ustreznih dovoljenj (t. i. črno gradnjo).

2. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožnikovemu zahtevku

in ugotovilo, da je tožnik lastnik dela parcel, na katerih stoji zidanica in ki predstavljajo za uporabo stavbe potrebno zemljišče, kot izhaja iz sodbi priloženega elaborata za evidentiranje sprememb v katastru nepremičnin.

Ugotovilo je, da so obravnavana zemljišča v času gradnje bila kmetijska zemljišča, vendar je bilo pridobivanje kmetijskih zemljišč osebam, ki nimajo statusa kmeta, onemogočeno le na prednostnih kmetijskih zemljiščih oziroma na zemljiščih, ki se nahajajo v prvem območju kmetijskih zemljišč, tak status kmetijskih zemljišč pa v obravnavani zadevi ni izkazan.

3. Zoper ugodilni del sodbe se pritožujeta toženki in v pritožbi med drugim navajata, da sodišče ni odločalo o ugovoru vrednosti spornega predmeta in je upoštevalo prenizko vrednost spora. Tožnik ni mogel originarno pridobiti lastninske pravice, ker je bilo zemljišče v času gradnje prednostno kmetijsko zemljišče. Sodišče ni ugotovilo statusa zemljišč ob izgradnji. Črna gradnja ne more imeti za posledico več pravic kot zakonita gradnja. Sodišče se je po nepotrebnem ukvarjalo z dogovorom, ki sta ga v letu 1991 sklenila tožnik in prva toženka, in ni pojasnilo, kako je ugotovilo, da gre za grivo, brežino in da so na tistem področju vikendi, zidanice. Sodba ni ustrezno obrazložena. S parcelacijo bodo nastali novi spori s sosedi; po delu sedaj tožnikove parcele je dogovorjena služnostna pot za več lastnikov objektov, asfaltiranje katere so financirali slednji. Sodišče je nalogo izvedencema naložilo brez ustrezne trditvene podlage tožnika. Površina zemljišča 2,5 m od roba napušča strehe ni površina, ki ustreza nujnemu dostopu oz. uvozu pred stavbo. Pripombe na izvedensko mnenje so bile dane pravočasno, ker je bil tek rokov zaradi razglašene epidemije COVID-19 začasno ustavljen. Sodišče je prekoračilo tožbeni zahtevek. Sodišče na zadnjem naroku ni sprejelo dokaznega sklepa, da se ostali dokazi zavrnejo.

4. Tožnik je na pritožbo odgovoril in predlagal njeno zavrnitev.

6. Sodišče prve stopnje je - v nasprotju s pritožbenimi navedbami - odločilo o vrednosti spornega predmeta, in sicer na naroku 3. 4. 2023. Vrednost spornega predmeta temelji na ugotovitvah izvedenca gradbene stroke, ki je ocenil vrednost nepremičnin, na katerih tožnik zatrjuje lastninsko pravico. Toženki nista uspeli dokazati, da imajo nepremičnine drugačno vrednost. V pritožbi sicer navajata, da je GURS vrednost stavbe ocenil na 22.578,50 EUR, vendar pri tem ne omenita, da del stavbe stoji na tožnikovi parceli in da predmet spora v tej zadevi ni celotna stavba, ampak le pridobitev lastninske pravice zaradi gradnje na tujem zemljišču. Prav tako ni relevantno, da je tožnik nepremičnino prodajal na spletu za 99.000,00 EUR; prodajal je celotno stavbo (predmet spora v tej zadevi pa je zemljišče pod stavbo in okoli nje), sicer pa je tudi očitno, da tožnik nepremičnine za tako ceno ni prodal. Sodišče prve stopnje se je na glavni obravnavi na hiter in primeren način prepričalo o vrednosti spornega predmeta, o tem izdalo sklep in tako ravnalo v skladu z določilom tretjega odstavka 44. člena Zakona o pravdnem postopku.

7. Toženki očitata sodišču prve stopnje, da je naloge izvedencema naložilo samovoljno, mimo trditvene podlage tožnika in da ni upoštevalo njunih pravočasnih pripomb na izvedensko mnenje izvedenca gradbene stroke, ki je bilo pripravljeno že v nepravdnem postopku

. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tožnik že svoji prvi vloženi vlogi (naslovljeni kot "tožba") priložil listino "izvedensko mnenje" (priloga A19), ki jo je po naročilu tožnika pripravil A. A., sicer sodni izvedenec za področje gradbeništva. Svoj prvotni tožbeni zahtevek (ki se je sicer najprej obravnaval v okviru nepravdnega postopka) je postavil ob upoštevanju in sklicevanju na to mnenje.

Sodišče prve stopnje je ob upoštevanju tega mnenja kot trditvene podlage tožnika sodnemu izvedencu gradbene stroke B. B. postavilo vprašanje o minimalni površini parcele toženk, ki po njegovi oceni predstavlja nujno potrebno površino ob stavbi. Sodišče torej ni ravnalo samovoljno in mimo zahtevka tožnika, ampak je s postavitvijo izvedenca pridobilo strokovno in nepristransko mnenje o tem, kolikšen je obseg zemljišča, ki je nujen za redno rabo stavbe. Prav na to vprašanje je tudi odgovoril imenovani izvedenec (str. 14 izvedenskega mnenja), ki je tako ravnal skladno z navodili sodišča. Izvedenec se je res opredelil tudi do predloga tožnika, da se mu omogoči dostop na parcelo po obstoječem dostopu z javne poti (južna stran),

in sicer iz izvedenskega mnenja izhaja, da ta dostop ne predstavlja zemljišča, ki bi bilo nujno za uporabo stavbe (lahko pa ga tožnik odkupi). Izvedenec torej ni ravnal po navodilih ali naročilu tožnika, kot očita pritožba, ampak je v svojem izvedenskem mnenju obrazložil in slikovno prikazal, kaj je po njegovi oceni pripadajoče zemljišče k stavbi, svoje delo pa je opravil natančno, strokovno in nepristransko.

8. O tem, da je mnenje strokovno ustrezno pripravljeno, priča tudi dejstvo, da toženki nanj nista imeli za ta postopek relevantnih pripomb. Res je, da sta na izvedensko mnenje pripombe podali pravočasno,

vendar so se te nanašale le na po mnenju toženk sporno upoštevanje pred postopkom pridobljenega mnenja A. A. (kar sta sodišče in izvedenec B. B. ustrezno upoštevala kot del tožnikove trditvene podlage), na izvedenčevo neupoštevanje dejstva, da je stavba črna gradnja, na ugotovljeno ceno za pripadajoče zemljišče oziroma na vrednost stavbnega zemljišča in na izvedenčevo obravnavo dostopne poti, ki naj bi bila v nasprotju z navodili sodišča. V obravnavani zadevi je za odločitev o zahtevku potrebno odgovoriti le na vprašanje, kolikšen je obseg zemljišča, ki je potrebno za redno rabo stavbe, in kje se to zemljišče nahaja, ugotovitvam izvedenca o obsegu in položaju pripadajočega zemljišča pa toženki nista nasprotovali. Da bi bilo pripadajoče zemljišče manjše, toženki nista zatrjevali niti po prejemu dopolnitve tožbe v pravdnem postopku niti kadarkoli do prvega naroka.

Ker pripomb na ugotovljen obseg pripadajočega zemljišča stranke niso podale (upoštevajoč tudi gornje pripombe), je sodišče prve stopnje izvedencu geodetske stroke pravilno naročilo, naj izdela elaborat parcelacije na podlagi ugotovitev izvedenca gradbene stroke.

Pri tem ni ravnalo samovoljno, ampak v okviru tožbenih navedb in zahtevka, ki se sklicujeta na izdelano izvedensko mnenje. Pritožbena trditev, da površina zemljišča 2,5 m od roba napušča strehe okoli stavbe ter v severnem delu objekta ni površina, ki ustreza nujnemu dostopu oziroma uvozu v stavbo, je tako pritožbena novota, ki nenazadnje niti ni obrazložena (toženki ne obrazložita, zakaj tak obseg pripadajočega zemljišča ne bi bil ustrezen in kolikšen bi po njunem mnenju ta obseg moral biti).

O odločanju v mejah postavljenega zahtevka:

9. Pritožba zatrjuje, da bi moralo sodišče odločati v meji postavljenega zahtevka, kot ga je tožnik postavil v vlogi z dne 19. 7. 2023. Z navedeno vlogo je tožnik svoj zahtevek uskladil z izdelanim elaboratom, v delu pa je zahtevek umaknil. Toženki sta tej spremembi tožbe oziroma umiku nasprotovali v vlogi z dne 25. 8. 2023. Tožnik je že pred tem želel umakniti tožbeni zahtevek v delu, ki se nanaša na dostopno pot za kmetijsko mehanizacijo z južnega dela, čemur sta toženki nasprotovali. Sodišče prve stopnje je v 33. točki obrazložitve zavzelo pravilno procesnopravno stališče, da je zaradi nestrinjanja toženk z delnim umikom trebaodločati o tožbenem zahtevku v celoti, kot je bil podan v tožbi. Sodišče prve stopnje je odločalo v mejah tožbenega zahtevka: ugodilo je zahtevku glede nujne površine zemljišča, kot jo je na podlagi mnenja izvedenca gradbene stroke izmeril izvedenec geodetske stroke, zavrnilo pa je del zahtevka, ki se je nanašal na nujno dostopno pot v površini 305 m2. Zahtevek v tožbi je bil dovolj določno postavljen in toženki sta lahko vedeli, kaj je predmet spora; glede obsega in lege se je tožnik skliceval na izvedensko mnenje izvedenca gradbene stroke B. B., ki je bilo v času postavitve tožbenega zahtevka že izdelano, pri čemer je iz zapisa zahtevka razvidno, da tožnik zahteva parcelo, ki bo z rezervirano parcelno številko označena v elaboratu. Razumljivo je, da tožnik pred izdelavo elaborata za evidentiranje sprememb v katastru nepremičnin svojega zahtevka ni mogel postaviti, sklicujoč se nanj, in ni mogel navesti rezerviranih parcelnih številk, je pa to moralo narediti sodišče prve stopnje, ker je s tem doseglo izvršljivost sodbe.

Pri tem zahtevka ni prekoračilo: odločilo je le o tistih delih parcel, ki jih je tožnik zahteval v tožbi. Pritožbeno sodišče ob tem še pripominja, da je že iz elaborata razvidno, da je tožnik lastnik dela parcele 923/6, katere lastnica je bila druga toženka, in dela parcele 923/5, ki je bila v solastnini obeh toženk, in ne razume, kaj je vsebina ugovora pasivne legitimacije in kdo bi po mnenju toženk moral biti tožen v obravnavani zadevi.

10. Pritožba sodišču očita, da na zadnjem naroku ni sprejelo dokaznega sklepa in zavrnilo ostalih dokaznih predlogov. S tem ni storilo nobene kršitve, saj je to storilo v izpodbijani sodbi. Pritožba ne obrazloži, katerega dokaza sodišče ni izvedlo in na kakšen način bi lahko izvedeni dokaz vplival na odločitev v tej zadevi, navaja le, da je sodišče Občini C. postavilo napačna vprašanja. Na kršitve glede napačne izvedbe dokazov toženki nista opozorili pred sodiščem prve stopnje, čeprav bi to skladno z 286.b členom ZPP morali storiti takoj, ko je to mogoče. Rezultate poizvedb z Občine C. je sodišče poslalo v vednost in izjavo pravdnim strankam (toženki tedaj na vsebino nista imeli pripomb), najkasneje s sprejemom sklepa na zadnjem naroku, da se dokazovanje zaključi, pa sta toženki tudi vedeli, da se dokazi ne bodo več izvajali oziroma da se ne bodo izvajali na drugačen način. Ker kršitve določb pravdnega postopka relativne narave toženki nista grajali takoj, ko je bilo to mogoče, je takšna graja v pritožbi prepozna in neupoštevna.

O pridobitvi lastninske pravice na kmetijskih zemljiščih z gradnjo na tujem:

11. ZTLR je v prvem odstavku 24. člena določil pogoje za pridobitev lastninske pravice z gradnjo na tujem, če je bil graditelj dobroveren,

v 25. členu pa pogoje za pridobitev lastninske pravice, če graditelj ni bil dobroveren. Toženki sta sicer zatrjevali, da bi lahko tožnik kot nedobroveren graditelj skladno z določilom prvega odstavka 25. člena ZTLR pridobil lastninsko pravico le na samem zemljišču pod stavbo, ne pa tudi na funkcionalnem zemljišču, kar pa ne drži, kot je ob sklicevanju na sodno prakso pravilno obrazložilo že sodišče prve stopnje v 8. točki obrazložitve.

12. Glavno sporno vprašanje v obravnavani zadevi je, ali je tožnik lahko bil imetnik lastninske pravice na zemljišču, na katerem je gradil, in na zemljišču, ki je nujno za redno rabo objekta - le graditelj, ki je sicer lahko imetnik lastninske pravice na zemljišču, lahko namreč skladno z določilom prvega odstavka 24. člena ZTLR postane lastnik zemljišča na podlagi gradnje na tujem. V času gradnje veljavni Zakon o kmetijskih zemljiščih

je v drugem odstavku 21. člena določal, da s pravnimi posli med živimi, občani, ki po določbah tega zakona niso kmetje, ne morejo pridobivati kmetijskih zemljišč iz prvega območja kmetijskih zemljišč. ZKZ je v prvem odstavku 11. člena ZKZ definiral prva območja kmetijskih zemljišč: zemljišča, ki so temelj proizvodnje hrane v SR Sloveniji, so trajno namenjena kmetijski proizvodnji in se v dolgoročnih in srednjeročnih planih razvrstijo v prvo območje kmetijskih zemljišč. Očitno je, da je bilo pridobivanje lastninske pravice osebam, ki niso kmetje, omejeno le na določenih kmetijskih zemljiščih. Temu je sledila tudi novejša sodna praksa Vrhovnega sodišča, na katero se je v obravnavani zadevi sklicevalo tudi sodišče prve stopnje (sklep II Ips 17/2023 z dne 10. 5. 2023). Ob nespornem dejstvu, da tožnik nikoli ni imel statusa kmeta, bi tako morali toženki zatrjevati in dokazati, da so bile obravnavane nepremičnine razvrščene v prvo območje kmetijskih zemljišč.

13. V postopku je izkazano, da imajo obravnavane parcele, na katerih ne stoji zidanica, trenutno status najboljšega kmetijskega zemljišča. Vendar pa je bilo za presojo utemeljenosti zahtevka potrebno ugotoviti, kakšen status so imela zemljišča v času tožnikove gradnje

- tožnik, ki ni bil kmet, namreč ne bi mogel pridobiti lastninske pravice na zemljiščih, ki so bila uvrščena v prvo območje kmetijskih zemljišč. Takega statusa zemljišč pa toženki - na katerih je bilo glede na njune trditve glede statusa zemljišč dokazno breme

- nista uspeli dokazati. Iz lokacijske informacije z dne 27. 11. 2023, ki jo je pridobilo sodišče (list. št. 253),

izhaja, da sta parceli št. 923/5 in 923/6, obe k. o. ..., v letu 1994 spadali v območje kmetijskih zemljišč. Kot taki sta bili opredeljeni v Srednjeročnem družbenem planu občine Novo mesto za obdobje od leta 1986 do leta 1990, dopolnjenemu za leta od 1990 do 1993. Očitno torej je, da obravnavana zemljišča niso bila razvrščena v posebej varovano in zaščiteno prvo območje kmetijskih zemljišč. Dejstvo, da imajo zemljišča trenutno status najboljših kmetijskih zemljišč, ne pomeni, da so zemljišča v času gradnje spadala v prvo območje kmetijskih zemljišč ali da bi tja morala biti razvrščena (v to območje spadajo zemljišča, ki predstavljajo temelj proizvodnje hrane - toženki nista zatrjevali, da so bila zemljišča pomembna za prehransko oskrbo

- razvrščena pa bi morala biti s srednjeročnim ali dolgoročnim planom; prvi je bil sprejet, pa Občina Novo mesto spornih parcel ni uvrstila v prvo območje kmetijskih zemljišč). To ugotovitev dodatno utrjuje v 28. in 29. točki obrazložitve izpodbijane sodbe pravilno pojasnjeno stališče, da za sosednje zemljišče sklenjena izročilna pogodba, na podlagi katere je tožnik postal lastnik parcele 923/2, kaže na to, da parcele na tem območju niso spadale v prvo območje kmetijskih zemljišč. Tudi izročilna pogodba je namreč pravni posel med živimi in na njeni podlagi tožnik, ki ni kmet, ne bi mogel pridobiti lastninske pravice na parceli, če bi ta spadala v prvo območje kmetijskih zemljišč.

14. Na tožnikovo pridobitev lastninske pravice ne vpliva niti zatrjevanje toženk, da je del parcele 923/5 dogovorjena služnostna pot za več lastnikov objektov, ki so to pot sami asfaltirali, niti pritožbeni očitek, da se je sodišče prve stopnje po nepotrebnem in preveč podrobno ukvarjalo z dogovorom, ki je bil med tožnikom in prvo toženko sklenjen v letu 1991. Na kakšen način naj bi navedeno vplivalo na tožnikovo pridobitev lastninske pravice, toženki niti ne pojasnita. Prav tako na odločanje o pridobitvi lastninske pravice ne vpliva, da je tožnik gradil brez ustreznih upravnih dovoljenj, ker takega pogoja ZTLR ne določa. Za odločanje o pridobitvi lastninske pravice na podlagi gradnje na tujem so v pravdnem postopku pomembna le določila ZTLR, iz katerih izhaja, da se gradnji (tudi črni) lastnik zemljišča lahko upre in v treh letih od dokončanja objekta zahteva, da se objekt poruši in zemljišče povrne v prvotno stanje (prvi in peti odstavek 25. člena ZTLR). Toženki sta za gradnjo in kasnejšo uporabo zidanice vedeli in jo dopuščali, zato z ugovorom, da gre za črno gradnjo, v pravdnem postopku po tolikih letih ne moreta uspeti. Reševanje in rezultat inšpekcijskega postopka zaradi črne gradnje pa se nanaša na varovanje javnopravnega interesa in na to pravdno zadevo nima vpliva, kar je pojasnilo že sodišče prve stopnje v 9. točki obrazložitve.

15. Pritožba na več mestih sodbi sodišča prve stopnje očita protispisnost in neobrazloženost, vendar pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje ustrezno in pravilno povzelo vsebino relevantnih dokazov, opravilo celovito dokazno oceno in obrazložilo za odločitev pomembna materialnopravna stališča v zvezi z ugotovljenimi dejstvi, kot je obrazloženo zgoraj. Sodišče prve stopnje je tako pravilno ugotovilo dejansko stanje, ni zagrešilo očitanih kršitev določb pravdnega postopka in ni zmotno uporabilo materialnega prava (pritožbeno sodišče pa tudi ni ugotovilo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti - drugi odstavek 350. člena ZPP), zato je pritožbo toženk zavrnilo in sodbo v izpodbijanem delu potrdilo (353. člen ZPP).

16. Ker je pritožbeno sodišče zavrnilo pravno sredstvo, mora odločiti tudi o pritožbenih stroških (prvi odstavek 165. člena ZPP). Toženki, ki s pritožbo nista uspeli, morata tožniku, ki je na pritožbo vsebinsko odgovoril, povrniti stroške pritožbenega postopka, ki obsegajo: nagrado za odgovor na pritožbo v višini 375 odvetniških točk in 2 % materialnih stroškov v višini 7,5 točk, skupaj torej 382,5 odvetniških točk, kar ob upoštevanju vrednosti odvetniške točke znaša 229,5 EUR. K temu je potrebno prišteti še 22% DDV v višini 50,49 EUR, tako da celotni tožnikovi stroški za pritožbeni postopek znašajo 279,99 EUR. Sodišče ni priznalo priglašenega stroška posveta s stranko, ker ne gre za samostojno storitev in je nagrada za to delo že zajeta v drugih priznanih stroških. Stroške sta toženki dolžni povrniti tožniku nerazdelno v 15 dneh (313. člen ZPP), v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka dalje do plačila (378. člen OZ).

Tožnik je lastnik parcele št. 923/2, ki na severnem in vzhodnem delu meji na parcelo št. 923/6 (v lasti druge toženke), ta pa na severnem delu meji na parc. št. 923/5 (v solastnini toženk). Parceli št. 923/6 in 923/5 sta bili razparcelirani leta 2021; prej sta tvorili parc. št. 923/1, ki je bila v solastnini toženk (v času tožnikove gradnje pa v izključni lasti prve toženke). Vse parcele se nahajajo v k. o. ..., zato je navajanje k. o. v nadaljevanju obrazložitve izpuščeno.

Tožbeni zahtevek je bil zavrnjen v delu, ki se je nanašal na pridobitev dela zemljišča, na katerem si je tožnik zagotovil dostop do svoje nepremičnine s kmetijsko mehanizacijo (dostop do tožnikove parcele z južne strani).

Tožnik je lastnik nepremičnin, ki sta označeni z rezerviranima parc. št. 923/8 (jugovzhodni del parcele 923/5) in 923/10 (severovzhodni del parcele 923/6).

Uradni list RS, št. 26/99 in nadaljnji, v nadaljevanju ZPP.

Sodišče prve stopnje je postopek najprej vodilo kot nepravdni postopek (na materialnopravni podlagi 47. člena Stvarnopravnega zakonika), po ugotovitvi, da je zaradi časa gradnje stavbe potrebno uporabiti določbe Zakona o temeljnih lastninskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 6/80 in nadaljnji, v nadaljevanju ZTLR), pa je nepravdni postopek ustavilo in postopek nadaljevalo po pravilih pravdnega postopka.

V pritožbi toženki navajata tudi, da tožnik ni podal navedb, da kot minimalno površino zemljišča zahteva obseg 2,5 m od roba napušča strehe ter v severnem delu glede na dejanski potek uvoza pred hišo, kar pa ne drži: kot je navedeno, tak obseg izhaja iz "izvedenskega mnenja", ki ga je pred postopkom pridobil tožnik in kot tako predstavlja del tožnikove trditvene podlage.

Izvedenec je dovoz na parcelo s severne strani štel kot pripadajoče zemljišče, opredelil pa se je tudi do tožnikovega dovoza na parcelo z južne strani, glede katerega je tožnik navedbe podal v vlogi z dne 14. 9. 2020 (tožnik je ta del uredil tako, da je pot utrdil za dostop s kmetijsko mehanizacijo).

Sodišče prve stopnje je pripombe toženk štelo za prepozne, ker je spregledalo, da je v času vročitve izvedenskega mnenja in pošiljanja pripomb toženk veljala Odredba o posebnih ukrepih iz 83.a člena Zakona o sodiščih zaradi razglašene epidemije nalezljive bolezni COVID-19 na območju Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 165/20 in nadaljnji), ki je določala, da procesni roki v nenujnih zadevah ne tečejo.

Na pripravljalnem naroku sta sicer izjavili, da oporekata izmeri funkcionalnega zemljišča; ugovarjali sta torej samemu izračunu velikosti, ne pa obsegu kot takemu. Izvedenec geodetske stroke je nato ugotovil (in sodišče je odločilo skladno z njegovo ugotovitvijo), da izmera pripadajočega zemljišča znaša 174 m2.

Napaka sodišča prve stopnje tako ni vplivala na pravilnost in zakonitost sodbe.

Vpis podatkov v kataster nepremičnin na podlagi sodne odločbe se izvede na podlagi podatkov iz v sodnem postopku izdelanega elaborata, ki omogočajo vpis sprememb podatkov v kataster nepremičnin (prim. 54. člen Zakona o katastru nepremičnin, Uradni list RS, št. 54/21 in nadaljnji).

Prim. sodbo VSL II Cp 1702/2020 z dne 25. 2. 2021.

Če zgradi nekdo, ki je lahko imetnik lastninske pravice, stavbo ali drugo zgradbo (gradbeni objekt) na zemljišču, na katerem ima nekdo drug lastninsko pravico (graditelj), pridobi lastninsko pravico tudi na zemljišču, na katerem je zgradil gradbeni objekt, ter na zemljišču, ki je potrebno za redno rabo tega gradbenega objekta, če ni vedel in tudi ni mogel vedeti, da gradi na tujem zemljišču, lastnik zemljišča pa je vedel za gradnjo in se ni takoj uprl (prvi odstavek 24. člen ZTLR).

Uradni list SRS, št. 26/73 in nadaljnji do vključno spremembe, objavljene v Ur. l. RS št. 71/93, v nadaljevanju ZKZ.

Toženki trdita, da se namenska raba prostora na tem območju od leta 1994 ni spreminjala, vendar zemljišča v letu 1994 niso mogla biti "najboljša kmetijska zemljišča", ker tedaj veljavni ZKZ tega pojma ni poznal.

Toženki zaradi selektivnega citiranja tožnikovih navedb (izpostavljata, da je tožnik trdil, da je pridobil lastninsko pravico vsaj z dnem, ko sta postali parceli 923/5 in 923/6 stavbni, ni pa prerekal, da bi šlo za prednostna kmetijska zemljišča) ne omenita, da se je pojem "prednostnega kmetijskega zemljišča oz. prvega območja kmetijskih zemljišč" v tem pravdnem postopku prvič uporabil na zadnjem naroku za glavno obravnavo, ko je sodnica strankam v okviru odprtega sojenja predstavila sodno prakso Vrhovnega sodišča; tožnik je tedaj v zaključni besedi trdil, da je, - čeprav ni bil kmet - lahko pridobil lastninsko pravico na v tem postopku obravnavanih kmetijskih zemljiščih.

Iz lokacijske informacije z dne 29. 3. 2023, ki sta jo kot dokaz predložili toženki (priloga B48), izhaja le namenska raba nepremičnin v letu 2023, ne pa v času gradnje objekta.

Toženki očitata sodišču, da je pavšalno zaključilo, da območje predstavlja grivo, brežino in da so na tistem območju vikendi in zidanice in da sami ne vesta, iz kje naj bi to izhajalo. V nadaljevanju pritožbe toženki sami navajata, da del po sodbi tožnikovega zemljišča predstavlja služnostno pot za več lastnikov objektov in omogoča dostop do več stavb, v vlogah pa sta toženki tudi sami "priznali", da je zemljišče "griva" (npr. v pripravljalni vlogi z dne 16. 2. 2023).

Obravnavana pogodba ni pogodba o izročitvi in razdelitvi premoženja po določilih takrat veljavnega Zakona o dedovanju, s katero je lahko prednik z opravilom med živimi razdelil svoje premoženje otrokom, posvojencem in svojim potomcem. Tožnik in prva toženka nista v nikakršnem sorodstvenem razmerju (celo v sami izročilni pogodbi je zapisano, da prva toženka parcelo izroči prijateljema - tožniku in njegovi ženi). Šlo je torej za obliko odplačne pogodbe, pri kateri je bila parcela "izročena" v last "prevzemnikoma" za določeno "izročnino" v višini 108.090,00 SIT. Zakaj so pogodbene stranke pogodbo naslovile kot "izročilno", pa za ta postopek niti ni pomembno.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 2, 2/1, 44, 44/3, 286b, 286b/1, 339, 339/1, 339/2, 339/2-14, 339/2-15

Zakon o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (1980) - ZTLR  - člen 24, 24/1, 25, 25/1, 25/5

Zakon o kmetijskih zemljiščih (1973) - ZKZ-73  - člen 11, 11/1, 21, 21/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.