VSM Sklep III Cp 1054/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-22

Milena Šteharnik (preds.), dr. Andrej Ekart (poroč.), Mirjana Klobasa

začasna odredba o varstvu otrok - stopnja verjetnosti - pravica do družinskega življenja - odvzem mladoletnega otroka - načelo najmilejšega ukrepa - časovne meje pravnomočnosti

Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da bistvena razlika med pogoji za izdajo začasne odredbe in izrekom ukrepa trajnejšega značaja ni le v dokaznem standardu pri oceni ogroženosti otroka, ki mora biti pri izdaji začasne odredbe izkazana s stopnjo verjetnosti, pri izdaji ukrepa trajnega značaja pa s stopnjo prepričanja, ampak tudi v stopnji ogroženosti otroka. Kajti nižji kot je dokazni standard (verjetnost), bolj tehtni morajo biti razlogi za poseg države v pravico do družinskega življenja (iz 54. člena Ustave in 8. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic) z odvzemom otroka (huda ogroženost). Zato lahko do odvzema otrok staršem praviloma pride zgolj na podlagi odločitve o glavni stvari po 174. členu DZ (kjer zadošča "navadna" ogroženost ob dodatnem upoštevanju načela najmilejšega ukrepa iz 156. člena DZ), zgolj izjemoma (v primeru s standardom verjetnosti izkazane hude akutne ogroženosti otroka) je mogoče mld. otroka odvzeti staršem z začasno odredbo.

Glede na vse navedeno je sodišče druge stopnje presodilo, da predlagatelj ni s stopnjo verjetnosti izkazal, da sta mladoletna A. A. in B. B. v matični družini tako hudo ogrožena, da so hudo ogroženi cilji njune socializacije in njunega razvoja v samostojno in hkrati družabno bitje, kar bi upravičevalo izdajo sporne začasne odredbe pred odločitvijo o predlagateljevem predlogu za izrek ukrepa trajnejšega značaja. Začasna odredba o odvzemu otrok staršem je namreč izjemen, nujen ukrep, ki ga ni dopustno izdati zgolj zato, da bo se otroku zagotovila največja korist ali zato, ker je izkazana zgolj njegova "navadna" (ne pa huda) ogroženost.

I. Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep v I. točki izreka spremeni tako, da se glasi:

"I. Ugovoru prve nasprotne udeleženke z dne 19. 3. 2025 se ugodi in se sklep o začasni odredbi III N 62/2025 z dne 5. 3. 2025 razveljavi ter se predlog predlagatelja za izdajo začasne odredbe z dne 2. 3. 2025 zavrne."

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo ugovor prve nasprotne udeleženke z dne 19. 3. 2025 zoper sklep Okrožnega sodišča na Ptuju III N 62/2025 z dne 5. 3. 2025

(I. točka izreka) in odločilo, da se odločitev o stroških pridrži za končno odločbo (II. točka izreka).

2. Zoper I. točko izreka citiranega sklepa sodišča prve stopnje se pravočasno pritožuje prva nasprotna udeleženka, in sicer iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP) ter predlaga, da sodišče druge stopnje pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da njenemu ugovoru zoper sklep o začasni odredbi ugodi in slednjega spremeni tako, da predlog predlagatelja za izdajo začasne odredbe zavrne oziroma podredno, da pritožbi ugodi, izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje, vse s stroškovno posledico za predlagatelja. Uveljavlja procesno kršitev, ker sodišče prve stopnje ni pridobilo mnenje otroka. Meni, da je strokovni zavod neustrezno določen v sklepu o začasni odredbi oziroma, da sta bila mld. otroka v Strokovni center B. nameščena brez pravne podlage. Opozarja, da so številni dogodki, na podlagi katerih predlagatelj (Center za socialno delo - CSD) utemeljuje izdajo začasne odredbe o odvzemu otroka z dne 5. 3. 2025, že zajeti s časovnimi mejami pravnomočnosti sklepa sodišča prve stopnje IV N 142/2024 z dne 21. 8. 2024, s katerim je nasprotnima udeležencema v skladu z 171. členom Družinskega zakonika (v nadaljevanju: DZ) omejilo starševsko skrb z nadzorom CSD nad izvajanjem starševske skrbi. Meni, da očitki predlagateljici in otrokoma (npr. hoja v šolo, zamujanje v šolo, šolske potrebščine, opravljanje šolskega dela, fizični napadi v šoli, vedenjski in čustveni izpadi v šoli, avtoagresivno in destruktivno vedenje v šoli, težave s pisanjem in branjem, izostanki od dopolnilnega pouka, pomanjkanje zapiskov, (ne)sodelovanje prve nasprotne udeleženke s šolo, prepoved uporabe pametne ure, zavrnitev dviga bolnega otroka v šoli, skrb za psa, pomanjkanje nadzora nad otrokoma, pomanjkljiva higiena otrok, pomanjkljiva zdravstvena oskrba, preživljanje časa po pouku, pretirana uporaba mobilnih telefonov, skrb za mlajšega brata, obdarovanje otrok, onemogočanje stikov z očetom, skrb za prehrano in ogrevanje itd.) ne kažejo na tako hudo ogroženost obeh mladoletnih otrok, da bi bil odvzem otrok z začasno odredbo utemeljen še pred odločitvijo o glavni stvari, pri čemer izpodbija tudi dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje v zvezi s temi dogodki.

3. Predlagatelj se v odgovoru na pritožbo zavzema za zavrnitev le-te kot neutemeljene in predlaga potrditev izpodbijanega sklepa sodišča prve stopnje.

5. Pritožbeno sodišče preizkusi sklep sodišča prve stopnje v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa pazi po uradni dolžnosti na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava (drugi odstavek 350. člena ZPP). Določbe ZPP so uporabljene na podlagi 42. člena Zakona o nepravdnem postopku (v nadaljevanju ZNP-1).

6. Pritožbeni preizkus pokaže, da je sodišče prve stopnje ni zagrešilo uradoma upoštevnih absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, je pa delno zmotno ugotovilo dejansko stanje in delno zmotno uporabilo materialno pravo, kot bo podrobneje obrazloženo v nadaljevanju tega sklepa.

7. Pregled zadeve pokaže, da sta nasprotna udeleženca bivša zunajzakonska partnerja in starša mladoletnih sinov A. A. in B. B., v času izdaje izpodbijanega sklepa starih 12 in 10 let. Iz podatkov spisa izhaja, da je nasprotni udeleženec izvajal nasilje v družini, zaradi česar je skupnost nasprotnih udeležencev razpadla, mladoletna otroka pa sta bila zaupana v varstvo in vzgojo prvi nasprotni udeleženki (materi), z drugim nasprotnim udeležencem (očetom) pa so bili določeni stiki, ki se niso redno izvajali. Po razpadu njune skupnosti je prva nasprotna udeleženka našla novega partnerja, s katerim sta se skupaj z mladoletnima otrokoma jeseni 2024 preselila iz A. v C., z družino pa živi tudi najstarejši sin prve nasprotne udeleženke, polbrat A. A. in B. B., ki je že odrasel. S sklepom z dne 21. 8. 2024 je sodišče prve stopnje nasprotnima udeležencema izreklo ukrep trajnejšega značaja, in sicer omejitev starševske skrbi po 171. členu DZ za obdobje enega leta. Sodišče prve stopnje je nato na podlagi predloga predlagatelja z dne 2. 3. 2025 izdalo sklep o začasni odredbi z dne 5. 3. 2025, ki se v celoti prekriva s predlogom odločitve o glavni stvari po 174. členu DZ (odvzem otrok in namestitev v zavod), o katerem še ni odločeno. Sodišče prve stopnje je ugodilo predlagateljevemu predlogu in pri izdaji začasne odredbe v celoti sledilo navedbam predlagatelja, ki je opisoval posamezne dogodke od začetka šolskega leta 2024/2025 do februarja 2025, na podlagi katerih je ocenil, da sta mladoletna otroka ogrožena.

8. Zoper sklep o začasni odredbi je prva nasprotna udeleženka vložila ugovor, ki ga je sodišče prve stopnje s sklepom z dne 17. 4. 2025 zavrnilo, vendar je bil navedeni prvostopenjski sklep vsled pritožbe nasprotne udeleženke razveljavljen s sklepom Višjega sodišča v Mariboru III Cp 783/2025 z dne 30. 9. 2025 in vrnjen sodišču prve stopnje v nov postopek. Razlogi za razveljavitev so bili procesne narave, saj se sodišče prve stopnje ni konkretizirano opredelilo do pravno relevantnih ugovornih navedb prve nasprotne udeleženke niti ni posebej dovolj skrbno utemeljilo, zakaj sta mld. otroka tako hudo ogrožena, da ni mogoče počakati do konca postopka o glavni stvari in ju je treba že ob samem začetku postopka odvzeti staršema (oziroma prvi nasprotni udeleženki, kateri sta bila zaupana v varstvo in vzgojo).

9. V ponovljenem postopku je sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom ugovor prve nasprotne udeleženke zoper sklep o začasni odredbi znova zavrnilo, pri čemer je sledilo napotkom pritožbenega sodišča in se konkretizirano opredelilo do ugovornih navedb. Nosilni razlogi sodišča prve stopnje za izdajo izpodbijanega sklepa so, da prvotni ukrep omejitve starševske skrbi po 171. členu DZ ni dosegel želenega učinka, da prva nasprotna udeleženka obveznosti po navedenem sklepu ni v celoti spoštovala, da je vzgojno nemočna, da se je pri obeh mladoletnih otrocih pojavilo avtoagresivno in destruktivno vedenje ter da imata oba otroka številne težave v šoli, pri čemer je vero poklonilo izpovedbi strokovne delavke CSD, ki je bila podkrepljena z listinskimi dokazi. Izpodbijani sklep torej ima razloge o odločilnih dejstvih in se da preizkusiti, zato pritožbeno zatrjevana absolutna bistvena kršitev določb nepravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana.

10. Sodišče druge stopnje o tej zadevi odloča drugič. Prva nasprotna udeleženka izpodbijani sklep sicer napada iz vseh pritožbenih razlogov, vendar sodišče prve stopnje ugotavlja, da je mogoče pritožbi ugoditi že iz razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava. Pri tem pojasnjuje, da je že v razveljavitvenem sklepu III Cp 783/2025 z dne 30. 9. 2025 natančno opredelilo stroge pogoje, pod katerimi je mogoče izdati sklep o začasni odredbi o odvzemu otroka (in namestitvi v zavod), pri čemer je ob sklicevanju na sodno prakso Ustavnega sodišča in Evropskega sodišča za človekove pravice poudarilo, da so ti pogoji podani zgolj v primeru akutne

hude ogroženosti mld. otrok (stopnjevana ogroženost), zlasti ker lahko odločitev o začasni odredbi (ki je izdana zgolj na podlagi dokaznega standarda verjetnosti, ne pa na podlagi dokaznega standarda prepričanja) ostaja v veljavi dlje časa in ima velik neposreden vpliv na končno odločitev, ter da za izdajo začasne odredbe ne zadošča niti "navadna" ogroženost otroka, ki je podlaga za izdajo ukrepa trajnejšega značaja (in kjer sodišče o glavni stvari odloča s stopnjo prepričanja), niti, da je izrečena začasna odredba v korist otroka, prav tako pa je primeroma navedlo primere hude ogroženosti otroka, ki utemeljujejo odvzem otroka na podlagi sklepa o začasni odredbi (16. in 17. točka obrazložitve sklepa Višjega sodišča v Mariboru III Cp 783/2025 z dne 30. 9. 2025).

11. V obravnavani zadevi je predlagatelj hkrati s predlogom za izdajo začasne odredbe podal tudi vsebinsko isti predlog za izrek ukrepa trajnejšega značaja odvzema otroka staršem po 174. členu DZ, ki ga je mogoče izreči le, če je otrok ogrožen in je mogoče le z odvzemom v zadostni meri zavarovati njegove koristi in če okoliščine primera kažejo, da bodo starši po določenem času ponovno lahko prevzeli skrb za njegovo vzgojo in varstvo. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da bistvena razlika med pogoji za izdajo začasne odredbe in izrekom ukrepa trajnejšega značaja ni le v dokaznem standardu pri oceni ogroženosti otroka, ki mora biti pri izdaji začasne odredbe izkazana s stopnjo verjetnosti, pri izdaji ukrepa trajnega značaja pa s stopnjo prepričanja, ampak tudi v stopnji ogroženosti otroka. Kajti nižji kot je dokazni standard (verjetnost), bolj tehtni morajo biti razlogi za poseg države v pravico do družinskega življenja (iz 54. člena Ustave in 8. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic) z odvzemom otroka (huda ogroženost). Zato lahko do odvzema otrok staršem praviloma pride zgolj na podlagi odločitve o glavni stvari po 174. členu DZ (kjer zadošča "navadna" ogroženost ob dodatnem upoštevanju načela najmilejšega ukrepa iz 156. člena DZ), zgolj izjemoma (v primeru s standardom verjetnosti izkazane hude akutne ogroženosti otroka) je mogoče mld. otroka odvzeti staršem z začasno odredbo.

12. Že iz napotkov v razveljavitvenem sklepu III Cp 783/2025 z dne 30. 9. 2025 je bilo razvidno, da je za utemeljenost odvzema otroka na podlagi začasne odredbe v prvi vrsti odločilna teža očitkov, ki kažejo na hudo ogroženost otroka, ne pa številčnost očitkov (kar seveda pomeni, da mora sodišče kritično presoditi navedbe predlagatelja - CSD in oceniti, ali izpolnjujejo standard akutne hude ogroženosti mld. otrok). Pregled izpodbijanega sklepa pa pokaže, da se je sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu osredotočilo zlasti na številčnost očitkov prvi nasprotni udeleženki in mld. otrokoma, pri čemer so nekateri očitki takšni, da lahko pritožbeno sodišče že v okviru uradnega preizkusa pravilne uporabe materialnega prava (brez preverjanja pritožbenega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja) ugotovi, da so (očitno) neutemeljeni, ker ne kažejo na tako hudo ogroženost mld. otrok, da bi utemeljevala odvzem otrok staršem z začasno odredbo pred odločitvijo o glavni stvari. Gre za naslednje očitke:

- neupravičena odsotnost obeh otrok od pouka na OŠ A. v trajanju 3 dni (od 7. 10. 2024 do 10. 10. 2024) in se nanaša na čas, ko se je družina preselila iz A. v C. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa ne izhaja, da naj bi otroka po tem še kdaj izostala od pouka oziroma da naj bi k pouku redoma zamujala, zato je sodišče druge stopnje prepričano, da zgolj 3-dnevna odsotnost od pouka ne predstavlja take hude ogroženosti otrok, ki bi upravičevala izdajo sporne začasne odredbe;

- A. A. skrb za mačko in psa. Občasna skrb za domačo žival namreč za 12 let starega otroka ne pomeni prekomerne obremenitve, kot to zmotno meni sodišče prve stopnje, ampak predstavlja normalno vzgojo otroka, ki se mora naučiti tudi odgovornega in skrbnega ravnanja z domačimi živalmi, kot to utemeljeno izpostavlja pritožba;

- očitek, da se je zaradi odprtih vrat otroških sob lahko maček neovirano gibal po hiši in motil spanec otrok;

- uporaba pametne ure v šoli, ki jo je mld. A. A. po opozorilu učiteljice pospravil. Sodišče prve stopnje je sicer zapisalo, da to ni bil nosilni razlog za oceno ogroženosti otroka (28. točka obrazložitve), pri čemer je navrglo, da "ugovorno marginaliziranje navedenega dogodka s strani prve nasprotne udeleženke kaže na določeno mero nespoštovanja šolske avtoritete" (kar samo po sebi prav tako ni razlog, ki bi kazal na hudo ogroženost otrok);

- očitek o igranju s plastično pištolo z gumastimi naboji. Takšna igra je namreč za otroka, ki sta stara 10 in 12 let, nekaj povsem običajnega,

- A. A. gledanje televizijskih vsebin (TV-serij o umorih) skupaj z materjo (gre za 12-letnega otroka);

- očitek, da prva nasprotna udeleženka mld. otrok ne obdaruje za praznike in rojstne dneve;

- A. A. skrb za mlajšega (10-letnega) brata, ker mu pripravi zajtrk. Sodišče druge stopnje pritrjuje pritožbenim navedbam v smeri, da je priprava zajtrka za 12 let starega otroka povsem primerno opravilo, če želimo, da otrok odraste v samostojnega in odgovornega človeka. Nenazadnje pa tudi sodišče prve stopnje samo zapiše, da sta otroka medsebojno izrecno povezana in se imata rada, zaradi česar sodišče druge stopnje ne dvomi, da je A. A. pripravljanje zajtrka za brata odraz bratske ljubezni in prej vedno pohvale, kot graje.

13. V nadaljevanju se pritožbeno sodišče osredotoča na ostale nosilne razloge sodišča prve stopnje, ki so pritožbeno grajani, tako z vidika zmotne ugotovitve dejanskega stanja kot z vidiki zmotne uporabe materialnega prava.

14. Sodišče druge stopnje po pregledu spisa sicer ne dvomi, da sta oba mladoletna otroka ogrožena, saj slednje izhaja že iz sklepa sodišča prve stopnje IV N 142/2024 z dne 21. 8. 2024 o omejitvi starševske skrbi, s katerim je bil odrejen nadzor CSD nad izvajanjem starševske skrbi, meni pa, da predlagatelj ni izkazal tolikšne stopnje ogroženosti, da bi ta upravičevala izdajo sporne začasne odredbe še pred končno (meritorno) odločitvijo o predlagateljevem predlogu za izrek ukrepa trajnejšega značaja po 174. členu DZ.

15. Iz predlagateljevega predloga za izdajo začasne odredbe (in predloga za izrek ukrepa trajnejšega značaja) namreč izhaja, da bi naj huda ogroženost obeh mladoletnih otrok izhajala predvsem iz dogodkov povezanih z osnovno šolo (npr. hoja v šolo, zamujanje v šolo, šolske potrebščine, opravljanje šolskega dela, fizični napadi v šoli, vedenjski in čustveni izpadi v šoli, avtoagresivno in destruktivno vedenje v šoli, težave s pisanjem in branjem, izostanki od dopolnilnega pouka, pomanjkanje zapiskov, (ne)sodelovanje prve nasprotne udeleženke s šolo, prepoved uporabe pametne ure, zavrnitev dviga bolnega otroka v šoli) in le deloma iz dogodkov povezanih z družinskim življenjem (npr. skrb za psa, pomanjkanje nadzora nad otrokoma, pomanjkljiva higiena otrok, pomanjkljiva zdravstvena oskrba, preživljanje časa po pouku, pretirana uporaba mobilnih telefonov, skrb za mlajšega brata, obdarovanje otrok, onemogočanje stikov z očetom, skrb za prehrano in ogrevanje). Ob tem sodišče druge stopnje še izpostavlja, da predlagatelj in sodišče prve stopnje iste dogodke neutemeljeno navajata za dokazovanje več razlogov, ki bi naj utemeljevali hudo ogroženost otrok, in da sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku ni upoštevalo opozoril sodišča druge stopnje iz razveljavitvenega sklepa III Cp 783/2025 z dne 30. 9. 2025, da so okoliščine, ki so bile podlaga za izdajo prvostopenjskega sklepa IV N 142/2024 z dne 21. 8. 2024 o omejitvi starševske skrbi, s katerim je bil odrejen nadzor CSD nad izvajanjem starševske skrbi, že zajete z njegovimi časovnimi mejami pravnomočnosti, zato te iste okoliščine ne morejo biti podlaga za izdajo začasne odredbe v obravnavanem sodnem postopku (13. točka obrazložitve sklepa Višjega sodišča v Mariboru III Cp 783/2025 z dne 30. 9. 2025).

16. V nadaljevanju sodišče druge stopnje v zvezi z razlogi za izdajo sporne začasne odredbe pojasnjuje, da dejstvo, da prva nasprotna udeleženka po prejemu klica iz šole, da se A. A. slabo počuti ni prišla po njega, tudi ni okoliščina, ki bi kazala na akutno hudo ogroženost mld. A. A.. Kot je namreč prva nasprotna udeleženka pojasnila, je šlo za enkratni in nepredviden dogodek, ki se je zgodil v času, ko je bila sama v bolniškem staležu zaradi operacije, v posledici katere je imela prepoved gibanja in je morala mirovati. Ker je bila slabost A. A. nenadna in nepredvidena, tudi ni mogla v naprej poskrbeti za prevoz otroka iz šole. Upoštevajoč navedeno in dejstvo, da sta bila njen mož in najstarejši sin v službi, pa slednja A. A. tudi nista mogla nemudoma pobrati, zato je dala soglasje, da lahko gre A. A. sam domov. V kolikor bi se A. A. res tako slabo počutil, ga šola tudi ne bi smela spustila samega domov, ampak bi moral poklicala nujno medicinsko pomoč ali ga zadržala do prihoda svojcev, kar pa očitno ni bilo potrebno. V danem primeru je tako šlo za nepričakovan dogodek, ki se v vseh običajnih družinah rešuje sproti, kot to utemeljeno opozarja pritožba in ki v ničemer ni hudo ogrožal otroka.

17. Smiselno enako velja tudi za očitke v smeri o pomanjkljivih šolskih potrebščinah A. A. (slabo pripravljeni torbi, pomanjkanju copatov in športne opreme) ter njegovem nerednem opravljanju šolskih nalog. A. A. je namreč na šoli zagotovljena dodatna strokovna pomoč svetovalke C. C., dodatno pomoč pa okviru programa Laične pomoči družinam oba otroka prejemata tudi na domu. D. D. namreč dvakrat tedensko z otrokoma opravlja domače naloge ter se z njima uči (vsakič po uro in pol), kar vse se kaže v razmeroma dobrih šolskih ocenah obeh otrok (prilogi spisa B9 in B10, ki ju sodišče prve stopnje ni dokazno ocenilo). Nenazadnje sta oba otroka tudi uspešno izdelala 3. in 5. razred, kar pomeni, da so tudi očitki o B. B. težavah z branjem in pisanjem, izostanki iz dopolnilnega pouka ter pomanjkljivih zapiskih neutemeljeni. Iz navedenih razlogov tako otroka prav tako nista hudo ogrožena do te mere, da bi to opravičevalo izdajo sporne začasne odredbe.

18. V zvezi z očitki o fizičnih napadih A. A. na šoli sodišče druge stopnje pojasnjuje, da je prav tako šlo za osamljena dogodka, ki sta medsebojno neločljivo povezana. Kot namreč to izhaja iz Poročila učiteljev in strokovnih delavcev o dogodku za učenca z dne 16. 12. 2024 (priloga spisa A7), se namreč oba dogodka nanašata na situacijo z dne 16. 12. 2024, ko je bil A. A. močno prizadet zaradi zbadanja sošolca z izjavo, da ni človek. Zaradi te zbadljivke je v afektu neprimerno reagiral, vendar ni nikogar poškodoval. Drugi dogodek z dne 17. 12. 2024 je neposredno povezan s prvim, saj se je isti učenec, ki je A. A. dan prej zbadal želel slednjemu opravičiti, pri čemer pa A. A. opravičila ni želel sprejeti in je spet neprimerno reagiral, saj ga je zbadanje, da ni človek, očitno hudo prizadelo. Iz navedenega poročila z dne 16. 12. 2024 (priloga A7) ne izhaja, da A. A. tudi sicer ogroža druge učence, kot to zmotno zapiše sodišče prve stopnje, ki se v zvezi z neprimernim vedenjem A. A. neupravičeno sklicuje tudi na listino z dne 16. 6. 2024 (priloga spisa A30), saj je bila slednja kot dokaz že upoštevana pri izdaji ukrepa trajnejšega značaja z dne 21. 8. 2024. Očitek, da A. A. sošolce iznenada prime za noge in jih podre na tla, tudi ne vzdrži sodne presoje, saj se Poročilo razredničarke z dne 14. 2. 2025 (priloga spisa A12), na katerega se sklicuje sodišče prve stopnje, glede podiranja sošolcev na tla nanaša na B. B. in ne A. A., kot to utemeljeno opozarja pritožba.

19. V zvezi z dogodkom z dne 16. 12. 2024 je povezan tudi očitek o avtoagresivnem in destruktivnem vedenju A. A.. Navedenega dne je namreč A. A. po sošolčevi žaljivki, da ni človek, v afektu zapustil šolo in na avtobusno postajo odšel mimo prehoda za pešce, pri čemer je ob tem kričal, da mu je vseeno, če ga povozi avto in da upa, da ga bo povozil. V danem primeru namreč ne gre za avtoagresivno in destruktivno vedenje, kot to zmotno meni sodišče prve stopnje. Slednje sicer uvodoma pravilno zapiše, da se pojma avtoagresije in avtoagresivnosti nanašata na agresijo, ki je usmerjena proti sebi, kot je na primer samopoškodovanje z namenom, da se zmanjša psihološka stiska, vendar ob tem spregleda, da se A. A. kritičnega dne ni (samo)poškodoval, niti ni imel tega namena. S kričanjem je le zmanjšal svojo psihološko stisko. Nič od povedanega pa ne velja za B. B., kateremu predlagatelj sploh ne očita avtoagresivnega in destruktivnega vedenja.

20. Nesporno je, da sta imela A. A. in B. B. občasne vedenjske in čustvene izbruhe (žaljenje, preklinjanje, metanje ključev in pisal v tla, samovoljno ravnanje, nespoštovanje avtoritete, motenje učnega procesa), katerih vzrok pa je bila po njunih navedbah čustvena stiska zaradi grožnje, da bosta izločena iz matične družine in nameščena v zavod ter zaradi onemogočanja prešolanja na OŠ C. V OŠ A. imata namreč občutek, da se jima godi krivica in da nihče ne najde razumevanja za njune težave. Vse navedeno pa po prepričanju sodišča druge stopnje ne izkazuje njune hude ogroženosti do te mere, da je potreben takojšnji odvzem obeh otrok staršem, še preden sodišče odloči o odvzemu otroka kot o glavnem vprašanju.

21. Neutemeljen je tudi pavšalni očitek glede pretirane uporabe mobilnih telefonov. Zgolj dejstvo, da je B. B. razredničarka otroka videla, da sta dne 19. 11. 2024 na poti domov pri hoji proti avtobusni postaji gledala vsak v svoj telefon, še ne pomeni, da ga pretirano uporabljata in da sta zaradi tega hudo ogrožena. Enako velja tudi za pavšalni očitek glede domnevno pomanjkljivega nadzora prve nasprotne udeleženke nad B. B.. V tej zvezi sodišče prve stopnje namreč zgolj pavšalno zapiše, da "vsi do sedaj navedeni listinski dokazi" nasprotujejo navedbam prve nasprotne udeleženke, pri čemer teh dokazov ne konkretizira in ne navede, kaj iz posameznega listinskega dokaza izhaja, zato ta očitek ni izkazan.

22. Sodišče prve stopnje je sicer pravilno presodilo, da je osebna higiena obeh otrok pomanjkljiva (neprijeten telesni vonj, slaba ustna higiena, večdnevno nošenje istih oblačil, vidno ušesno maslo), saj to jasno izhaja iz Zapisnika timskega sestanka z dne 14. 11. 2024 (priloga spisa A3). Vendar v danem primeru ne gre za tako težke pomanjkljivosti, na podlagi katerih bi lahko s stopnjo verjetnosti zaključili, da sta otroka tako hudo ogrožena, da je potreben njun takojšnji odvzem staršem, še preden sodišče odloči o odvzemu otrok kot o glavnem vprašanju. V tej zvezi sodišče druge stopnje še dodaja, da je sklicevanje sodišča prve stopnje na Obvestilo učencu z dne 24. 5. 2024 (priloga spisa A23) in na Poročilo o učencu z dne 19. 5. 2023 (priloga spisa A45) neutemeljeno, saj so okoliščine, ki izhajajo iz navedenih dokazil, že bile podlaga za izdajo sklepa o omejitvi starševske skrbi z dne 21. 8. 2024, kot je to že pojasnjeno zgoraj.

23. V zvezi z očitki o neurejeni frizuri otrok sodišče druge stopnje pojasnjuje, da dejstvo, da starš sam striže otroka doma nedvomno ne predstavlja zanemarjanja ali opustitve starševske skrbi, kot to nenazadnje pravilno ugotavlja tudi sodišče prve stopnje samo.

24. Glede hoje v šolo sodišče druge stopnje pojasnjuje, da sta otroka stara 10 in 12 let dovolj samostojna, da v danih okoliščinah sama hodita v šolo. Od njunega doma do avtobusne postaje je namreč zgolj 50 m razdalje, od avtobusne postaje na A. do šole pa pot vodi po pločniku, zaradi česar njuna varnost ni ogrožena. Nenazadnje ima A. A. opravljen tudi kolesarski izpit in se tako zaveda cestnoprometnih predpisov, zaradi česar se tudi vede bolj odgovorno in na poti v šolo skrbi za svojega mlajšega brata, kot to izrecno izhaja iz Zapisnika timskega sestanka z dne 14. 11. 2024 (priloga spisa A3). Navedeno negira poročilo spremljevalke C. C. z dne 13. 11. 2024 (priloga spisa A2), iz katerega izhaja, da otroka po 4 tedenskem spremstvu še vedno nista sposobna samostojne poti v šolo in nazaj domov, zato sodišče druge stopnje šteje, da ta očitek ni izkazan s stopnjo verjetnosti. Zgolj dejstvo, da ju je razredničarka enkrat (dne 19. 11. 2024) videla, da pri hoji po pločniku gledata vsak v svoj mobilni telefon namreč tega ne potrjuje. Ali se na avtobusnem postajališču in na avtobusu obnašata kulturno ali ne, pa nima nič z vprašanjem njune hude ogroženosti. Nenazadnje tudi sedmi odstavek 87. člena Zakona o pravilih cestnega prometa (v nadaljevanju: ZPrCP) določa, da morajo imeti spremstvo na poti v šolo le učenci prvega razreda osnovne šole. Vsi ostali otroci pa smejo samostojno sodelovati v cestnem prometu, ko se starši, skrbniki oziroma rejniki prepričajo, da so otroci sposobni razumeti nevarnosti v prometu in da so seznanjeni s prometnimi razmerami na prometnih površinah, kjer se srečujejo s cestnim prometom, kar pa 12 letni A. A. in 10-letni B. B. sta.

25. Prav tako so neutemeljeni očitki, da sta A. A. in B. B. dne 5. 5. 2023 ostala pri sošolcu brez vedenja prve nasprotne udeleženke. Prvič se navedeni dogodek nanaša na čas pred izdajo sklepa o omejitvi starševske skrbi z dne 21. 8. 2024, kar pomeni, da je že zajet s časovnimi mejami pravnomočnosti navedenega sklepa in je zato za odločitev v predmetnem postopku irelevanten, ter drugič, s tem ni bila v ničemer ogrožena varnost otrok.

26. V zvezi z očitki o pomanjkljivi zdravstveni oskrbi obeh otrok sodišče druge stopnje pritrjuje sodišču prve stopnje, da prva nasprotna udeleženka mladoletnih otrok ni vključila v Šolo zdravega odraščanja in da ni bila ažurna pri urejanju pedopsihološke pomoči otrokoma, zaradi česar je termin v strokovnem centru za B. B. uredila njegova razredničarka, A. A. pa je bil v psihološko obravnavo pri dr. E. E. vključen 27. 5. 2025 (saj je veljavnost prve napotnice potekla), kar pa še ne pomeni, da sta bila otroka zaradi tega tako hudo ogrožena, da ni bilo mogoče počakati na odločitev o glavni stvari (nenazadnje ima sodišče pooblastilo, da uporabi milejši ukrep in samo s končno odločbo po 172. členu DZ ali z začasno odredbo po 162. členu DZ odloči o zdravljenju mld. otroka v primeru njegove ogroženosti). Podatki spisa tudi kažejo, da sta mld. otroka potrebno pedopsihološko pomoč dobila, iz očitkov predlagatelja pa ni razbrati, da bi bila zaradi nekoliko kasneje dobljene psihološke pomoči hudo oškodovana. Slednje potrjuje tudi dejstvo, da B. B. pedopsihološke pomoči sploh ne potrebuje več, A. A. pa je zaradi občasnih vedenjskih in čustvenih težav redno obravnavan pri dr. E. E..

27. Res je, kot izpostavlja sodišče prve stopnje, da prva nasprotna udeleženka ni naklonjena stikom drugega nasprotnega udeleženca z otrokoma, vendar jih ne preprečuje. Slednje potrjuje tudi dejstvo, da je na zadnji stik v mesecu decembru 2024 otroka pripeljala sama. Sprejeta stališča tako ne more spremeniti enkraten dogodek z dne 31. 3. 2025, ko je bil predlagatelj ob obisku družine na domu priča dogodku, ko otroka nista šla na stik z očetom, ker naj bi bruhala, čeprav predlagatelj ni zaznal slabega počutja otrok. Ob tem sodišče druge stopnje še dodaja, da sta otroka že od dne 19. 3. 2025 nameščena v Strokovni center B. in torej nista podvržena neposrednemu vplivu prve nasprotne udeleženke, pa se stiki otrok z očetom kljub temu ne izvršujejo, kot to utemeljeno izpostavlja pritožba. Nenazadnje pa se sodišče prve stopnje tudi v zvezi s tovrstnim očitkom sklicuje na Zapis pogovora z otrokom z dne 25. 1. 2024 (priloga spisa A40), ki ne more biti uporabljen kot dokaz v predmetnem postopku, saj se nanaša na obdobje pred izdajo sklepa o omejitvi starševske skrbi z dne 21. 8. 2024, kot je to že večkrat pojasnjeno zgoraj.

28. V zvezi z ogrevanjem stanovanjske hiše sodišče prve stopnje samo zapiše, da je prva nasprotna udeleženka v sobe, ki so bile ob vselitvi v novo stanovanjsko hišo v C. sprva brez ogrevanja, že vgradila radiatorje oziroma postavila kaloriferje in s tem zagotovila ustrezno ogrevanje prostorov, kar pomeni, da sta A. A. in B. B. bila v hladnejših mesecih na toplem. Zgolj dejstvo, da sta morala imeti otroka v vmesnem času odprta vrata, da je toplota lahko prehajala iz ene otroške sodbe v drugo, pa še ne pomeni, da sta bila slednja hudo ogrožena.

29. Posledično tudi očitki o postavljanju lastnih potreb prve nasprotne udeleženke pred potrebe otrok ne vzdržijo resne sodne presoje, saj v celoti temeljijo na predhodno ovrženih očitkih predlagatelja, do katerih se je sodišče druge stopnje že opredelilo zgoraj.

30. Glede na vse navedeno je sodišče druge stopnje presodilo, da predlagatelj ni s stopnjo verjetnosti izkazal, da sta mladoletna A. A. in B. B. v matični družini tako hudo ogrožena, da so hudo ogroženi cilji njune socializacije in njunega razvoja v samostojno in hkrati družabno bitje, kar bi upravičevalo izdajo sporne začasne odredbe pred odločitvijo o predlagateljevem predlogu za izrek ukrepa trajnejšega značaja. Začasna odredba o odvzemu otrok staršem je namreč izjemen, nujen ukrep, ki ga ni dopustno izdati zgolj zato, da bo se otroku zagotovila največja korist

ali zato, ker je izkazana zgolj njegova "navadna" (ne pa huda) ogroženost. Vsled navedenega je sodišče druge stopnje pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep spremenilo tako, da je ugovoru prve nasprotne udeleženke zoper sklep o začasni odredbi ugodilo in sklep o začasni odredbi z dne 5. 3. 2025 razveljavilo ter predlagateljev predlog za izdajo začasne odredbe zavrnilo (3. točka 365. člena ZPP). Posledično je nepotrebno odločanje sodišča o ostalih pritožbenih navedbah (npr., da bi sodišče moralo pridobiti mnenje otrok,

da sta bila mld. otroka v Strokovni center B. nameščena brez pravne podlage itd.), zato se sodišče druge stopnje o njih ni opredeljevalo.

31. Ta odločitev ne prejudicira odločitve o glavni stvari. V nadaljevanju postopka bo sodišče prve stopnje v združenih zadevah II N 39/2025 in III N 62/2025 (s sklepom z dne 13. 5. 2025 sta bili obe zadevi združeni v isto obravnavo) meritorno odločalo tako o predlogu matere glede prešolanja mld. otrok na OŠ B. kakor tudi o predlogu predlagatelja za odvzem mld. otrok in namestitev v zavod. Pri tem bo upoštevalo, da iz podatkov spisa izhaja, da večina spornih obravnavanih dogodkov izvira iz šolskega okolja na A., in v skladu z načelom najmilejšega ukrepa (156. člen DZ) ocenilo, ali bi bilo mogoče ogroženost mld. otrok odpraviti že s prešolanjem mld. otrok na OŠ B. (po podatkih spisa sta se mld. otroka, zlasti mld. A. A., načrtovanega prešolanja na OŠ B. veselila, kot izhaja npr. iz zapisov pogovorov z mld. A. A. iz prilog A 13 in A14). Prav tako, upoštevajoč, da se večina vedenjskih in vzgojnih težav nanaša na mld. A. A., ocenilo, ali je potrebno za oba otroka izreči isti ukrep trajnejšega značaja.

32. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP v zvezi z 42. členom ZNP-1).

Z navedenim sklepom je sodišče izdalo začasno odredbo, s katerim je mladoletna sinova odvzelo nasprotnima udeležencema in ju namestilo v zavod (strokovni center A), omejilo starševsko skrb v delu upravljanja in razpolaganja s preživnino, odločilo o stikih in preživnini, otroka pa glede upravljanja s preživnino postavilo pod skrbništvo predlagatelja.

Tako tudi odločba US RS Up-1630/22-43 z dne 28. 9. 2023, 23. točka, VSL sklep IV Cp 249/2024 z dne 29. 3. 2024, VSL sklep IV Cp 1953/2021 z dne 08.12.2021.

V zvezi s tem očitkom se sodišče prve stopnje sklicuje na Poročilo o učencu z dne 19. 5. 2023 (priloga spisa A45), ki je že zajeto s časovnimi mejami pravnomočnosti sklepa o omejitvi starševske skrbi z dne 21. 8. 2024, kar pomeni, da navedenih okoliščin pri izdaji sklepa o začasni odredbi z dne 5.3.2025 ne bi smeli upoštevati.

K temu sodišče druge stopnje še dodaja, da se sodišče prve stopnje ponovno sklicuje na Poročilo o učencu z dne 19. 5. 2023 (priloga spisa A45), ki je že zajeto s časovnimi mejami pravnomočnosti sklepa o omejitvi starševske skrbi z dne 21. 8. 2024, na kar je bilo prvostopenjsko sodišče že opozorjeno z razveljavitvenim sklepom III Cp 783/2025 z dne 30.9.2025.

Tako tudi sklepa VSL IV Cp 249/2024 z dne 29. 3. 2024 in IV Cp 1584/2025 z dne 30. 9. 2025.

Pri čemer sodišče druge stopnje zgolj na načelni ravni, brez da bi ocenjevalo utemeljenost tosmernih pritožbenih navedb, poudarja, da je pridobitev mnenja 10 ali 12-letnega otroka v skladu s 158. členom DZ zelo pomembna, zato ga je praviloma treba pridobiti, in četudi določba drugega odstavka 158. člena DZ dopušča, da je mogoče o začasni odredbi odločiti brez predhodno pridobljenega otrokovega mnenja, to ne pomeni nujno, da ga sodišču treba pridobiti v ugovornem postopku, ko odloča o ugovoru zoper sklep o (že izvršeni) začasni odredbi, ko so torej otrokove koristi že zavarovane in potrebe po izjemno hitrem odločanju ni (v tem smislu B. Novak in N. Pogorelčnik Vogrinc v B. Novak (ur.), Družinski zakonik s komentarjem, Uradni list, Ljubljana 2019, str. 496).

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 54

Družinski zakonik (2017) - DZ  - člen 156, 158, 158/2, 162, 171, 172, 174

Zakon o pravilih cestnega prometa (2010) - ZPrCP  - člen 87, 87/7

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) - člen 8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.