VSL Sklep II Cp 589/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2025-04-01

Barbka Močivnik Škedelj (preds.), Brigita Markovič (poroč.), Gregor Špajzer

sprejem na zdravljenje brez privolitve - pogoji za zdravljenje osebe v oddelku pod posebnim nadzorom brez privolitve - pogoji za zadržanje na zdravljenju brez privolitve - pravica do osebne svobode - pravica do varstva duševne integritete - pravica do prostovoljnega zdravljenja - izvedensko mnenje - ogrožanje življenja - hujše ogrožanje zdravja ali premoženja - duševna motnja - odklanjanje zdravljenja

Le v primeru konkretnega ogrožanja in ne posplošenega predvidevanja o verjetnem ogrožanju življenja ali zdravja, sme sodišče v skladu s 3. alinejo prvega odstavka 39. člena ZDZdr odrediti zdravljenje v oddelku pod posebnim nadzorom brez privolitve osebe.

V konkretnem primeru tudi zavračanja zdravljenja ni mogoče šteti za ogrožanje zdravja v smislu 1. alineje prvega odstavka 39. člena ZDZdr, saj dejanske ugotovitve ne omogočajo sklepa, da se udeleženec zaradi svoje duševne motnje sploh ne zaveda dejanskih prvin svojega stanja in zato nanj ne more svobodno pristati.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje v tč. I izreka spremeni tako, da se predlog zavrne in udeleženca odpusti z oddelka pod posebnim nadzorom PB A.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje odločilo, da se udeleženec B. B. zadrži na zdravljenju v oddelku pod posebnim nadzorom Psihiatrične bolnišnice A. do 14. 4. 2025 in da stroški tega postopka bremenijo proračun.

2. Zoper sklep se pritožuje udeleženec. Navaja, da se z odločitvijo ne strinja, ker pogoji, ki so navedeni v 3. točki obrazložitve sklepa, niso izpolnjeni. Nikoli ni zavestno ali na kakršenkoli drug način katerikoli osebi škodoval življenjsko ali zdravstveno. Želel bi se poglobljeno pogovoriti z zdravnikom. Pripravljen je prostovoljno ostati na opazovanju do 11. 4. 2025.

4. Zdravljenje v psihiatrični bolnišnici na oddelku pod posebnim nadzorom, ki se izvaja brez privolitve osebe, predstavlja prisilni ukrep, ki močno posega ustavno pravico do osebne svobode (1. odst. 19. čl. Ustave), pa tudi v pravico do varstva duševne integritete (35. čl. Ustave) in do prostovoljnega zdravljenja (51. čl. Ustave). Tak ukrep je zato dopusten le v primeru, ko so izkazane zakonske predpostavke, ki jih določa 39. čl. ZDZdr

in jih je povzelo tudi sodišče prve stopnje v 3. tč. sklepa.

5. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja da ima udeleženec duševno motnjo (verjetno paranoidno psihozo) in da ima zaradi te motnje hudo moteno presojo realnosti in sposobnost obvladovati svoje ravnanje, pa tudi to, da drugačna oblika zdravljenja v tem trenutku ne bi bila primerna. Pri udeležencu gre namreč za akutno fazo bolezni (ki po ugotovitvah sodišča terja bolnišnično zdravljenje), treba je opraviti potrebno diagnostiko ter uvesti terapijo, ki jo je treba spremljati in po potrebi prilagajati glede na uspeh zdravljenja. Ker imajo te ugotovitve podlago v mnenju izvedenca, pritožnik pa jim le pavšalno nasprotuje, pritožbeno sodišče očitek o neizpolnjenosti predpostavke po 2. in predpostavke po 3. alineji 1. odst. 39. čl. ZDZdr zavrača.

6. Pritožbeno sodišče pa pritrjuje očitku pritožnika, da ni izpolnjena predpostavka po 1. alineji 1. odst. 39. čl. ZDZdr - da slednji v posledici ugotovljene duševne motnje ogroža svoje življenje ali življenje drugih ali huje ogroža svoje zdravje ali zdravje drugih ali povzroča hudo premoženjsko škodo sebi ali drugim.

7. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje, ki v pritožbenem postopku niso izpodbijane, tako izhaja, da udeleženec, ki je prvič hospitaliziran, doslej ni huje ogrožal svojega zdravja niti svojega življenja, prav tako ni povzročal škode. Tudi ogrožanje koga drugega ni ugotovljeno. Dejstvo, se je udeleženec odmaknil od družine in se umaknil k teti ter dejstvo, da je pred začetkom zdravljenja doma intenzivno pospravljal, drugačnega sklepa niti ne omogočata. Predvidevanje izvedenca, da ob dani bolezenski simptomatiki pri udeležencu lahko pride tudi do agresivnih izbruhov proti drugim osebam ali samemu sebi, ki pa v konkretno ugotovljenih dejstvih nima podlage, zato za zaključek, da je ta zakonski pogoj izpolnjen, ne zadošča. Le v primeru konkretnega ogrožanja in ne posplošenega predvidevanja o verjetnem ogrožanju življenja ali zdravja, sme sodišče v skladu s 3. alinejo 1. odstavka 39. člena ZDZdr odrediti zdravljenje v oddelku pod posebnim nadzorom brez privolitve osebe.

8. Glede na povzete ugotovitve sodišča prve stopnje zato pogoji za pridržanje in zdravljenje proti volji udeleženca niso podani. Pritožbeno sodišče ob tem dodaja, da v konkretnem primeru tudi zavračanja zdravljenja ni mogoče šteti za ogrožanje zdravja v smislu 1. alineje 1. odst. 39. čl. ZDZdr, saj dejanske ugotovitve ne omogočajo sklepa, da se udeleženec zaradi svoje duševne motnje sploh ne zaveda dejanskih prvin svojega stanja in zato nanj ne more svobodno pristati.

9. Pritožba je glede na obrazloženo utemeljena. Pritožbeno sodišče ji je zato ugodilo in na podlagi 3. tč. 365. čl. ZPP

izpodbijani sklep sodišča prve stopnje v tč. I spremenilo tako, da je predlog za sprejem na zdravljenje v oddelek psihiatrične bolnišnice pod posebnim nadzorom brez privolitve v nujnem primeru zavrnilo in odločilo, da se udeleženca s takega zdravljenja odpusti.

10. Pritožbeno sodišče ob tem dodaja, da vse povedano ne pomeni, da v realnem življenju pri pritožniku ni podana potreba po hospitalizaciji. Zanj bi bilo zato v vsakem primeru v največjo korist, da bi, kot navaja v pritožbi, prostovoljno sprejel zdravniško pomoč in ostal na zdravljenju.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 19, 19/1, 35, 51

Zakon o duševnem zdravju (2008) - ZDZdr  - člen 39, 39/1-1, 39/1-2, 39/1-3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.