VSL Sodba I Cp 251/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-19

mag. Renata Cerar (preds.), Gregor Špajzer (poroč.), Barbka Močivnik Škedelj

odgovornost dediča za zapustnikov dolg - vrednost podedovanega premoženja - pogodba o dosmrtnem preživljanju - zapustnikov upnik - obračunska vrednost zapuščine - vračunanje daril v dedni delež - pravnomočno razsojena stvar (res iudicata) - aleatornost pogodbe - ničnost pogodbe o dosmrtnem preživljanju - razveljavitev pogodbe o dosmrtnem preživljanju - prepoved reformatio in peius

Obračunska vrednost zapuščine se ugotavlja le na zahtevo nujnega dediča zaradi izračuna vrednosti njegovega nujnega deleža. Tožnica kot zapustnikova upnica tega ne more zahtevati. Poleg tega s povišanjem obračunske vrednosti zapuščine ni višja tudi vrednost, do katere dedič odgovarja za zapustnikove dolgove. Ta odgovornost dediča je namreč omejena z višino vrednosti podedovanega premoženja.

Tožnica je le zapustnikova upnica, zapustnikovi upniki pa niso upravičenci zahteve za vračunanje daril. Poleg tega velja, da kar je dedič prejel kot darilo, ni njegova dediščina, čeprav se mu vračuna v dedni delež. Z vračunanjem darila se vrednost podedovanega premoženja in s tem odgovornost dediča za zapustnikove dolgove torej ne poveča. Dedič je za zapustnikove dolgove odgovoren le glede na vrednost tistega, kar je dejansko podedoval, torej brez upoštevanja vrednosti prejetih daril.

I. Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu potrdi.

II. Pravdni stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo in sklepom zavrnilo primarni tožbeni zahtevek za plačilo 20.000 EUR, drugi podredni tožbeni zahtevek za ugotovitev ničnosti pogodbe o dosmrtnem preživljanju v deležu, ki ustreza 20.000 EUR, in za plačilo 20.000 EUR, ter del prvega podrednega tožbenega zahtevka za plačilo 20.000 EUR (I. točka). Tožbo je zavrglo v delu prvega podrednega tožbenega zahtevka za razveljavitev pogodbe o dosmrtnem preživljanju v delu, ki se nanaša na delež nepremičnine parc. št. 625/62, k. o. X,

v vrednosti 20.000 EUR (II. točka). Zaradi delnega umika tožbe glede prvega podrednega tožbenega zahtevka je postopek ustavilo v delu, ki se nanaša na dovolitev vknjižbe lastninske pravice na nepremičnini s parc. št. 625/62 v korist tožnice do deleža 1/2 (III. točka). Odločilo je, da mora tožnica tožencu povrniti 100 % njegovih pravdnih stroškov, ki bodo odmerjeni s posebnim sklepom (IV. točka).

2. Tožnica vlaga pritožbo zoper I., II. in IV. točko izreka ter uveljavlja vse pritožbene razloge po 338. členu Zakona o pravdnem postopku

. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano odločbo spremeni, oziroma podredno, da pritožbi ugodi, odločbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Navaja, da je sodišče prve stopnje zagrešilo bistvene kršitve določb postopka po prvem odstavku in 8., 14. ter 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Dokazne predloge tožnice za zaslišanje več prič je namreč zavrnilo z obrazložitvijo, da se je že na podlagi navedb strank in izvedenih dokazov prepričalo, da je tožbeni zahtevek neutemeljen zaradi poteka prekluzivnega roka za uveljavljanje povrnitve vlaganj po 48. členu Stvarnopravnega zakonika

in zaradi res iudicata obeh podrednih zahtevkov. To pa ne drži. Sodišče je dokazne predloge zavrnilo neutemeljeno in razloge za to nepravilno obrazložilo. Neutemeljeno je zavrnilo tudi dokazni predlog po postavitvi izvedenca gradbene/nepremičninske stroke, čeprav bi ga moralo postaviti, ker ne razpolaga z znanjem glede vrednosti nepremičnin in vlaganj vanje. Razloga za njegovo zavrnitev sploh ni obrazložilo in tožnici ni znan. Ker ji ni dopustilo dokazovanja glede dejanskega stanja, ji je kršilo pravico do informacije, ki je bistvena za uresničevanje pravice do izjave.

Z zaključkom, da bi nesorazmerje med prejeto koristjo in obveznostmi po izpodbijani pogodbi o dosmrtnem preživljanju tožnica lahko uveljavljala le, če bi bila nujna dedinja po A. A., sodišče tožnico postavlja v neenakopraven položaj. V primeru ugotovljenega nesorazmerja bi se presežek namreč štel kot darilo, katerega vrednost bi se upoštevala v vrednosti podedovanega premoženja, s tem pa pri višini toženčeve odgovornosti za zapustnikove dolgove v skladu s 142. členom Zakona o dedovanju

. Ob sklenitvi sporne pogodbe sta pogodbenika vedela, da bo A. A. zaradi postavljene diagnoze najkasneje v nekaj mesecih umrl. Tožnica je že med postopkom, s sklicevanjem na VSRS sklep II Ips 92/2020, izpostavljala, da je zaradi umanjkanja aleatornosti podano očitno nesorazmerje med pogodbenimi obveznostmi. Toženec se je zavedal in bi se moral zavedati, da bodo njegove obveznosti, v zameno za katere bo dobil nepremičnino bistveno višje vrednosti, kratkoročne. A. A. je nagovoril k sklenitvi pogodbe z namenom izigrati tožnico. Potrebe po sklenitvi pogodbe sploh ni bilo, ker bi kot njegov edini zakoniti dedič nepremičnino v celoti podedoval.

3. Toženec je na pritožbo odgovoril. Izpostavlja, da je tudi zahtevek glede ugotovitve delne ničnosti res iudicata. Obširno utemeljuje, zakaj njegov odgovor na pritožbo ne predstavlja nepotrebnega stroška. Predlaga zavrnitev pritožbe.

5. Tožnica je bila od ... 12. 1997 do ... 8. 2016

v zakonski zvezi s A. A. Trdi, da sta v tem času ustvarila skupno premoženje, in sicer hišo na nepremičnini s parc. št. 625/62, v katero je tožnica vlagala svoje premoženje (tako posebno, kot tekoče dohodke). Kljub temu je A. A. 5. 2. 2015 s svojim sinom (tožencem) sklenil pogodbo o dosmrtnem preživljanju, na podlagi katere je toženec v zameno za očetovo preživljanje pridobil lastninsko pravico na celotni nepremičnini s parc. št. 625/62.

6. Tožnica v tem postopku uveljavlja več tožbenih zahtevkov. Primarno zahteva plačilo 20.000 EUR, ker naj bi se nepremičnini s parc. št. 625/62 zaradi njenih vlaganj povišala vrednost, posledično pa s tem obogatila toženca kot njenega lastnika. Podredno pa zahteva prvotno delno razveljavitev pogodbe o dosmrtnem preživljanju in plačilo 20.000 EUR, ter nato dodatno podredno ugotovitev delne ničnosti te pogodbe, ter ponovno plačilo 20.000 EUR.

7. Pritožba utemeljeno izpostavlja nepravilnost obrazložitve sodišča prve stopnje, da so bili dokazni predlogi tožnice za zaslišanje prič zavrnjeni, ker naj bi bil tožbeni zahtevek neutemeljen zaradi poteka prekluzivnega roka in zaradi res iudicata obeh podrednih zahtevkov. Kljub temu ne gre za bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ki bi vplivala na zakonitost in pravilnost izpodbijane odločitve (prvi odstavek 339. člena ZPP). Dokazni predlogi so bili namreč pravilno zavrnjeni kot nepotrebni, kar je sodišče v naslednjem stavku 40. točke obrazložitve utemeljilo z navedbo pravilnih razlogov - priče so bile namreč predlagane za ugotavljanje dejanskega stanja in dejstev, ki v postopku niso relevantna in ne bi vplivala na odločitev sodišča.

8. Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek bistvene kršitve določb postopka, češ da sodišče ni obrazložilo zavrnitve dokaznega predloga po postavitvi sodnega izvedenca. Razlogi za zavrnitev tega dokaznega predloga so ustrezno pojasnjeni v 41. točki obrazložitve.

9. V zvezi z zavrnitvijo dokaznih predlogov so neutemeljene tudi razmeroma pavšalno zatrjevane bistvene kršitve 8., 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jih pritožba ne konkretizira.

10. Iz relevantnih dejanskih ugotovitev in dokaznih zaključkov sodišča prve stopnje izhaja:

- da je Okrajno sodišče v Ljubljani v zapuščinskem postopku po A. A. 6. 3. 2018 izdalo sklep o dedovanju, na podlagi katerega je toženec kot njegov edini dedič podedoval zapuščino v vrednosti 1.343 EUR, pri čemer tožnica v obravnavani zadevi tej vrednosti ni ugovarjala;

- da je vrednost pogrebnih stroškov (1.500 EUR) presegala vrednost zapuščine, zato je čista vrednost zapuščine po A. A. negativna;

- da morebitne obveznosti iz naslova vlaganj v nepremičnino, ki jih je opravila tožnica, predstavljajo dolg A. A., ne toženca, ki za očetove dolgove na podlagi pogodbe o dosmrtnem preživljanju ni odgovoren;

- da je toženec že poplačal dolgove A. A. v višini 9.611,01 EUR;

- da tudi, če bi bilo podano nesorazmerje med prejeto koristjo in obveznostmi po sklenjeni pogodbi o dosmrtnem preživljanju, kot to trdi tožnica, bi to lahko vplivalo na njen položaj le, če bi imela položaj nujne dedinje po A. A., pri čemer tožnica sploh ni njegova dedinja.

11. Odločitev o zavrnitvi primarnega tožbenega zahtevka sodišče prve stopnje tako opira na presojo, da toženec ne more odgovarjati za dolgove iz naslova vlaganj v nepremičnino niti, če bi bilo ugotovljeno, da je tožnica vanjo dejansko vlagala, ker so dolgovi, ki jih je toženec že poravnal, presegli vrednost podedovanega premoženja (142. člen ZD).

12. Pritožba ne izpodbija ugotovitev sodišča prve stopnje o (čisti) vrednosti zapuščine, o višini odplačanega dolga in dejstva, da je toženec dolgove A. A. že poplačal v višini, ki presega vrednost podedovanega premoženja. Neutemeljena pa je pritožbena graja, da sodišče tožnico postavlja v neenakopraven položaj z zaključkom, da bi nesorazmerje med prejeto koristjo in obveznostmi po izpodbijani pogodbi o dosmrtnem preživljanju lahko uveljavljala le, če bi bila nujna dedinja. Materialnopravno zmotno je namreč pritožbeno stališče, da bi se v primeru ugotovljenega nesorazmerja presežek štel kot darilo tožencu, kar bi zvišalo vrednost podedovanega premoženja, s tem pa vrednost, do katere naj bi odgovarjal za zapustnikove dolgove.

13. Drži, da bi se v primeru, ko bi se presežek danega po pogodbi o dosmrtnem preživljanju štel za darilo, povečala obračunska vrednost zapuščine (četrti odstavek 28. člena ZD). Ta se ugotavlja le na zahtevo nujnega dediča zaradi izračuna vrednosti njegovega nujnega deleža.

Tožnica kot zapustnikova upnica tega ne more zahtevati. Poleg tega s povišanjem obračunske vrednosti zapuščine ni višja tudi vrednost, do katere dedič odgovarja za zapustnikove dolgove. Ta odgovornost dediča je namreč omejena z višino vrednosti podedovanega premoženja. Del, ki naj bi se po stališču tožnice štel za darilo tožencu, tudi v primeru ugotovljene nesorazmernosti med dajatvami po sklenjeni pogodbi, še vedno ne bi bil predmet zapuščinskega postopka. Darilo ne bi bilo vrnjeno v zapuščinsko maso. Obseg premoženja, ki ga je podedoval toženec, se torej ne bi spremenil.

14. Treba je razlikovati med institutom prištevanja vrednosti daril k čisti vrednosti zapuščine (torej izračunom obračunske vrednosti zapuščine) in institutom vračunanja daril v dedni delež.

Prejeto darilo se vračuna v dedni delež dediča le, če to zahtevajo njegovi sodediči (58. člen ZD). Tožnica nesporno ni dedinja po A. A., temveč le njegova upnica. Zapustnikovi upniki pa niso upravičenci zahteve za vračunanje daril.

Poleg tega velja, da kar je dedič prejel kot darilo, ni njegova dediščina, čeprav se mu vračuna v dedni delež. Z vračunanjem darila se vrednost podedovanega premoženja in s tem odgovornost dediča za zapustnikove dolgove torej ne poveča. Dedič je za zapustnikove dolgove odgovoren le glede na vrednost tistega, kar je dejansko podedoval, torej brez upoštevanja vrednosti prejetih daril.

15. Iz istega razloga je v zvezi s primarnim tožbenim zahtevkom neutemeljen pritožbeni ugovor o pomanjkanju aleatornosti ob sklenitvi sporne pogodbe, zaradi katerega naj bi bilo podano nesorazmerje med pogodbenimi obveznosti, presežek pa naj bi se štel za darilo tožencu.

16. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek za delno razveljavitev pogodbe o dosmrtnem preživljanju zavrglo z ugotovitvijo, da gre za res iudicata. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da navedeno ne drži. V zadevi Okrožnega sodišča v Ljubljani, I P 1511/2017, na katero se sklicuje izpodbijana sodba, je tožnica namreč uveljavljala ugotovitveni zahtevek za ugotovitev delne neveljavnosti iste pogodbe. Zahtevek za ugotovitev neveljavnosti pogodbe pa ne vsebuje tudi razveljavitvenega zahtevka.

Že navedeno narekuje sklep, da sodišče ni odločalo o isti stvari. Ni namreč podana objektivna identiteta tožbenih zahtevkov iz predhodno pravnomočno končane pravde in obravnavane zadeve. Podlage za zavrženje tega dela tožbe torej ni bilo.

17. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi sicer hkrati ugotovilo, da je tožnica zamudila rok za uveljavljanje izpodbojnosti po 99. členu Obligacijskega zakonika.

Pritožba te ugotovitve ne prereka. Ker pa pritožbeno sodišče zgolj na podlagi pritožbe ene stranke, odločitve ne sme spremeniti njej v škodo (zavrženja tožbe v zavrnitev tožbenega zahtevka), v odločitev glede zavrženja tega dela tožbe ne posega (359. člen ZPP). Odločitev glede zavrnitve dajatvenega dela prvega podrednega zahtevka pa ni obrazloženo pritožbeno izpodbijana.

18. Tožbeni zahtevek za ugotovitev delne ničnosti pogodbe o dosmrtnem preživljanju je bil zavrnjen, ker tožnica ni uspela dokazati, da je bila sklenjena z nedopustnim nagibom oziroma v nasprotju s prisilnimi predpisi in moralo.

19. V odgovor tožencu pritožbeno sodišče prvotno pojasnjuje, da v tem delu ne gre za res iudicata. Trditvena podlaga navedenega postopka je bila namreč deloma drugačna kot v zadevi Okrožnega sodišča v Ljubljani I P 1511/2017 - v njem tožnica, za razliko od obravnavane zadeve, ni zatrjevala ničnosti pogodbe zaradi pomanjkanja aleatornosti ob njeni sklenitvi.

20. V pritožbi svoje navedbe glede pomanjkanja aleatornosti ponavlja. Tako ponovno navaja, da sta ob sklenitvi pogodbe pogodbenika vedela, da bo A. A. zaradi postavljene diagnoze najkasneje v nekaj mesecih umrl. Pogodba naj bi bila namreč sklenjena po njegovi diagnozi. Sodišče prve stopnje se glede teh navedb v izpodbijani odločbi ni izrecno opredelilo, kar predstavlja procesno kršitev, ki jo pritožbeno sodišče lahko odpravi samo (6. alineja 358. člena ZPP v zvezi s 3. alinejo 358. člena ZPP). Tožničine trditve, na katere je toženec tekom postopka pred sodiščem prve stopnje podal dokazno podkrepljen odgovor, so namreč v nasprotju z listinami v spisu. Iz zdravniškega izvida z dne 18. 12. 2015 (priloga B11), glede katerega se je tožnica imela možnost izjaviti v dokaznem postopku pred sodiščem prve stopnje, tako izhaja, da je bila konkretna diagnoza, zaradi katere je A. A. pričel z zdravljenjem v novembru 2015, postavljena šele decembra 2015 - deset mesecev po sklenitvi pogodbe o dosmrtnem preživljanju. Jasno je, da pogodbenika ob sklenitvi pogodbe nista mogla oceniti, kdaj bo A. A. umrl. Element aleatornosti je bil podan.

21. Preostalih zaključkov sodišča prve stopnje glede tega, da pogodba ni bila sklenjena z nedopustnim nagibom oziroma v nasprotju s prisilnimi predpisi in moralo, pritožba obrazloženo ne izpodbija. V zvezi s tem le ponovno izpostavlja vprašanje toženčeve dobre vere in to, da naj bi toženec A. A. nagovoril k sklenitvi pogodbe, z razlogi izpodbijane odločbe pa se v tem delu ne sooči in z njimi ne vzpostavi vsebinskega dialoga. Tudi odločitev glede zavrnitve dajatvenega dela drugega podrednega zahtevka ni obrazloženo pritožbeno izpodbijana.

22. Preostale pritožbene navedbe, na katere pritožbeno sodišče ni izrecno odgovorilo, niso pravno odločilne (prvi odstavek 360. člena ZPP). Ker niso podani niti uveljavljeni niti po uradni dolžnosti preizkušeni pritožbeni razlogi (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in sodbo in sklep sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu potrdilo (353. člen ZPP).

23. Tožnica s svojo pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP). Prav tako toženec sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo. Treba je namreč ločiti pravico do podaje odgovora na pravna sredstva nasprotnika od upravičenosti do nagrade za vložen odgovor na pravno sredstvo. Do nagrade je stranka upravičena le v primerih, ko je izpolnjen zakonski dejanski stan, opredeljen v določbah ZPP, ki urejajo povračilo stroškov postopka. Pri presoji, ali je izpolnjen objektivni kriterij potrebnosti (prvi odstavek 155. člena ZPP), je potrebno izhajati iz vsebine konkretne pritožbe in odgovora nanjo. Toženec v odgovoru na pritožbo ni navajal ničesar, kar bi pripomogla k razjasnitvi zadeve. Stroški odgovora na pritožbo posledično predstavljajo nepotreben strošek. Toženčevo stališče, da se mora strošek odgovora na pritožbo v vsakem primeru šteti kot potreben strošek, je zmotno. Tudi sklep Ustavnega sodišča Up-43/10 z dne 7. 4. 2011 in odločba U-I-80/17-19 z dne 5. 12. 2018, na katera se sklicuje v svojem odgovoru na pritožbo, ga ne utemeljujeta.

Pritožbeno sodišče v nadaljevanju opušča izrecno navedbo katastrske občine, ker gre le za eno nepremičnino.

Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZPP.

Ur. l. RS, št. 87/02 s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju SPZ.

Ur. l. SRS, št. 15/76 s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZD.

Tega dne je bila zakonska zveza razvezana.

Njen zemljiškoknjižni lastnik je bil ob sklenitvi pogodbe v celoti A. A.

S. Pavlin, v: M. Čujovič, S. Kraljić (ur.), Zakon o dedovanju s komentarjem, Maribor: Založba WD, 2025, str. 177. Prim. VSC sklep Cp 407/2015 z dne 19. 11. 2015.

A. Fakin, v: M. Čujovič, S. Kraljić (ur.), Zakon o dedovanju s komentarjem, Maribor: Založba WD, 2025, str. 310.

A. Božič Penko, v: M. Čujovič, S. Kraljić (ur.), Zakon o dedovanju s komentarjem, Maribor: Založba WD, 2025, str. 592.

Prim. VSRS sklep II DoR 222/2010 z dne 21. 7. 2010, VSRS sodba II Ips 604/2007 z dne 23. 6. 2010.

Ur. l. RS, št. 83/01 s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju OZ.

Prim. VSL sodba I Cp 1723/2019 z dne 8. 1. 2020, VSL sklep II Cp 2805/2015 z dne 5. 11. 2015.

Zakon o dedovanju (1976) - ZD  - člen 28, 28/4, 58, 142

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 319, 319/2, 359

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.