VSM Sodba I Cp 1020/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-24

Marko Čagran (preds.), Milena Šteharnik (poroč.), Mirjana Klobasa

ničnost oporoke - veljavnost pravnih poslov - uporaba pravil obligacijskega prava - razdedinjenje - nujni dedič - prehod premoženja na dediče - zahtevek za ugotovitev ničnosti - oporočni dedič - zakoniti dedič

Oporoka je pravni posel civilnega prava, predpostavke za veljavnost pravnih poslov so določena v OZ. Zahtevek za ugotovitev ničnosti je torej dopusten, čeprav z 61. členom ZD ni predviden.

I. Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da glasi:

"1. Pogoji za razdedinjenje tožnice ne obstajajo, zato je A. A., EMŠO: ..., dedinja po očetu B. B.

2. V presežku, to je glede zahtevka tožnice na ugotovitev, da je oporoka zapustnika B. B. z dne 9. 2. 2015 nična, se tožbeni zahtevek zavrne.

3. Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki 50 % stroškov tega pravdnega postopka, tožeča stranka pa je dolžna povrniti toženi 50 % stroškov tega pravdnega postopka, v roku 15 dni od vročitve posebnega sklepa sodišča prve stopnje o višini stroškov, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi."

II. Tožeča stranka je dolžna plačati toženi stranki 285,00 EUR stroškov pritožbenega postopka, v 15 dneh od prejema te sodbe, kasneje skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je oporoka zapustnika B. B. z dne 9. 2. 2015, nična in nima pravnega učinka, in da ne obstajajo pogoji za razdedinjenje A. A. in je slednja dedinja po očetu B. B. (točka I). Nadalje je odločilo, da je tožena stranka (v nadaljevanju toženka) dolžna povrniti tožeči stranki (v nadaljevanju tožnica) 100 % potrebnih stroškov tega pravdnega postopka v roku 15 dni od vročitve posebnega sklepa o višini stroškov, ki bo izdan po pravnomočnosti te odločbe v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (točka II).

2. Pritožbo zoper citirano sodbo vlaga toženka iz vseh razlogov 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). V nadaljevanju se povzema bistvo obrazložene pritožbe: izpostavlja, da je sodišče spregledalo, da je v Republiki Sloveniji svoboda oporočnega razpolaganja opredeljena kot ustavno varovana pravica in se izraža prav preko načela svobodnega testiranja. Zapustnik lahko z oporoko odloča o usodi svojega premoženja za primer smrti, ne da bi se oziral na zakoniti dedni red. In prav to je z oporoko storil pokojni oče pravdnih strank, sodišče pa je iz napačnih razlogov poseglo v njegovo ustavno zagotovljeno svobodo testiranja. V nadaljevanju povzema pravno naravo oporoke kot enostranskega, strogo obličnega posla za primer smrti, opozarja, da le v delu, tako imenovanega nujnega dedovanja, prevlada načelo omejitve oporočnega razpolaganja nad testatno svobodo in je omejeno z obstojem nujnih dedičev oziroma njihovo zahtevo po nujnem dedovanju. Če je zapustnik razpolagal tudi z delom zapuščine, ki naj bi ga dobili bližnji zakoniti dediči, lahko kot nujni dediči zahtevajo, da se to razpolaganje razveljavi. Nikakor pa svoboda oporočnega testiranja ni omejena z varovanjem interesov pokojnikovih upnikov, četudi so to pokojnikovi zakoniti in nujni dediči. Varovanju interesov upnikov so namenjeni drugi instituti. Zapustnikovi dediči po določbah Zakona o dedovanju (v nadaljevanju ZD) odgovarjajo za zapustnikove dolgove do višine vrednosti podedovanega premoženja, zato nikakor ne pride do njihovega oškodovanja zaradi kakršnegakoli oporočnega razpolaganja. Iz tega razloga oporoke, kot je pokojnikova, niso nične in tudi v okviru sodne prakse ni mogoče najti niti enega primera, kot je to z izpodbijano sodbo storilo sodišče prve stopnje. Oče pravdnih strank je v oporoki jasno navedel, da želi zapustiti vse svoje premično in nepremično premoženje, ki ga ni prenesel s pogodbo o dosmrtnem preživljanju, toženki, in da želi s tem razdediniti tožnico, ker ga je od leta 2007 zmerjala z grdimi besedami, ga ustrahovala, mu grozila, konec avgusta 2010 klicala policijo, predvsem pa jo razdedinja, ker je zoper njega in ženo vložila tožbo. Sodišče je napravilo napačen zaključek dokazne ocene in jo oprlo na nepopolno in neustrezno ugotovljeno dejansko stanje. V oporoki ni ničesar nedopustnega, niti nasprotovanja prisilnim predpisom. V nadaljevanju povzema opis dogajanj, ki so privedli do zapisa oporoke. Izpostavlja, da je zapustnik že 7. 2. 2015, to je več kot leto in pol preden je tožnica postala tudi njegova upnica, zapisal oporoko. V tem delu je sodišče dejansko stanje ugotovilo napačno in nepopolno. Tožnici so bila vlaganja prisojena šele konec poletja 2016, torej več kot leto in pol po napravljeni oporoki. Šele takrat je oporočitelj postal dolžnik svoje hčerke. Ob zapisu oporoke tožnica še ni bila njegova upnica, niti ni bilo gotovo, da bo s tožbenim zahtevkom uspela. V njegovih očeh je bila nespoštljiva, predrzna in nehvaležna hči. Čeprav ima tožnica kot upnica in kot nujna dedinja na razpolago druge pravne institute za varovanje svojega pravnega položaja, jih ni pravočasno uporabila. Na takšno nepravilno in nepopolno ugotovljeno dejansko stanje je sodišče prve stopnje izvedlo napačno materialnopravno sklepanje. Povzema določbo prvega odstavka 60. člena ZD ter četrtega odstavka 39. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Nadalje navaja določbo 42. člena ZD, ki opredeljuje pogoje za razdedinjenje. Gornjim opisom ne ustreza ravnanje oporočitelja, saj nikakor ni nemoralno niti zavržno. Nagibi, ki niso del podlage, pa na veljavnost pogodbe oziroma pravnega posla ne vplivajo. Temeljni in odločilni motiv, ki ga je oporočitelj zasledoval s sporno oporoko, je izključiti tožnico, za katero je štel, da se je zoper njega huje pregrešila, od dedovanja kateregakoli njegovega premoženja. Ni pa bil namen izigrati tožnico kot upnico iz naslova povračila vlaganj, saj to ob sestavi oporoke še ni bila. Zato so materialnopravni sklepi in zaključki sodišča v izpodbijani sodbi, da naj bi oporočitelj z oporoko nemoralno želel oškodovati tožnico kot upnico, neutemeljeni in brez podlage v dejanskem stanju. Oporoka je pravno upoštevna v primeru zapustnikove smrti, zato je slabo in negotovo sredstvo zavarovanja premoženja pred upniki in tudi ni mogoče spregledati, da zapustnikovi dediči odgovarjajo za njegove dolgove do višine vrednosti podedovanega premoženja, kar zagotavlja varnost tudi zapustnikovim upnikom, brez da bi se razglašalo dovoljena oporočna razpolaganja za nična. Tako je v odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin (da je bila tožnica že 9. 2. 2015 zapustnikova upnica) in med samimi temi listinami, kar pomeni absolutno bistveno kršitev pravdnega postopka, ki je odločilno vplivala na zakonitost izpodbijane odločitve in je sodišče s tem poseglo v toženkino ustavno varovano pravico do enakega obravnavanja.

4. Sodišče druge stopnje ob uradnem pritožbenem preizkusu po drugem odstavku 350. člena ZPP ter v okviru pritožbenih navedb, ugotavlja, da je sodišče prve stopnje zmotno materialnopravno presodilo, "da je oporoka nična, ker je želel zapustnik tožnico izigrati ne samo kot dedinjo, temveč tudi kot upnico, zato je tako ravnanje nemoralno, saj je z oporoko želel zapustnik preprečiti, da bi tožnici pripadel nujni delež".

5. Pritožba pa neutemeljeno očita kršitev 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki naj bi jo sodišče prve stopnje storilo s tem, da je napačno upoštevalo, da je bila tožnica ob sestavi oporoke že zapustnikova upnica. Očitano kršitev sodišče stori, če iz listinskega gradiva v spisu napačno prenese določen podatek v obrazložitev (t.i. protispisnost), za kar pa v obravnavani sodbi ne gre. Sodišče je listinske dokaze vrednotilo, v določenem delu sicer napačno, kar bo obrazloženo v nadaljevanju.

6. Pred sodiščem prve stopnje niso bila sporna dejstva: da je zapustnik s toženko dne 7. 1. 2015 sklenil pogodbo o preužitku, s katero sta z ženo prenesla na toženko in njenega moža vso njuno premoženje, da je tožnica skupaj z možem v letu 2013 vložila tožbo zoper očeta - zapustnika in mamo, s katero je zahtevala plačilo za opravljena vlaganja v hišo staršev, da sta bila starša pravdnih strank po tej sodbi dolžna tožnici in njenemu možu povrniti znesek v višini približno 30.000,00 EUR, da starša pravdnih strank tožnici po izvršljivi sodbi nista plačala ničesar, ter da je zapustnik dne 9. 2. 2015 sestavil oporoko, s katero je vso premoženje, ki ni bilo predmet pogodbe o preužitku, zapustil toženki.

7. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da sta bila zapustnik in tožnica v času zapisa oporoke v zelo slabih odnosih: odnosi med sestrama, njunimi partnerji in staršema so se zaostrili po letu 2008, tožnica in njen mož sta se leta 2013 zato odselila, tožnica je takrat s tožbo zahtevala od očeta povrnitev svojih vlaganj, toženka je še naprej živela s staršema (zapustnikom) in se z njima dobro razumela ter jima bila v pomoč. Iz dejanskih ugotovitev sodišča tudi izhaja, da je bil zapustnik zalo razočaran, ker je tožnica vložila zoper njega tožbo. Glede na konkretni dejanski stan je zato pritrditi pritožbi, da je materialnopravno napačno sklepanje sodišča prve stopnje (v točki 17 obrazložitve), da je bilo ravnanje očeta, ki je zapisal sporno oporoko, zavržno in nemoralno.

8. Sodišče je svoje materialnopravne zaključke povzetega dejanskega stanja oprlo na določbo 8. člena ZD, da lahko oporočitelj razpolaga s svojim premoženjem le v mejah, ki jih določa zakon ter na prvi odstavek 26. člena ZD, da tudi takrat, ko se oporočitelj odloči, da bo razpolagal s svojim premoženjem z oporoko, imajo nujni dediči pravico do dela zapuščine, s katerim zapustnik ne more razpolagati ter navedlo, da ZD nima določb za primer, ko gre za moralno oporečno pogodbo, sklenjeno iz zavržnih razlogov, zato se uporabljajo pravila OZ, ki določajo, da je oporoka nična zaradi nedopustne podlage oziroma nagiba (oškodovati tožnico kot nujno dedinjo in kot upnico).

9. Povzeto materialnopravno presojanje je zmotno. Sicer drži, da v kolikor ZD ne predpisuje specialne ureditve, se tudi za oporoko, ki je enostranski pravni posel, uporabljajo splošna pravila OZ. Dedno pravo je skup pravil, ki urejajo organiziran prehod premoženjskih vrednot od umrlega posameznika na njegove naslednike in je del civilnega prava. Prehod premoženja od zapustnika na dediča ima podlago v zakonu ali v oporoki. Oporoka je pravni posel civilnega prava, predpostavke za veljavnost pravnih poslov so določena v OZ. Zahtevek za ugotovitev ničnosti je torej dopusten, čeprav z 61. členom ZD ni predviden

10. Upoštevaje povzeto materialnopravno podlago, dejstvo, da je bila tožnica z oporoko izključena od zapustnikovega dedovanja kot zakonita dedinja, ni mogoče opredeliti kot nemoralno. Oporoka, kot pravni temelj, namreč omogoča oporočno svobodo, torej izključitev zakonitih dedičev od dedovanja. Ostaja pa pravica, ki jo nujni dedič lahko uveljavlja v okviru pripadajočega nujnega deleža. Nujni dediči imajo po določbah ZD na razpolago pravne institute za uveljavljanje svoje pravice do nujnega deleža (določbe 28. - 41. člena ZD), zato zapustnik z zapisom oporoke tožnice ni mogel izključiti od dedovanja kot nujne dedinje. To je sicer želel storiti z izjavo o razdedinjenju, o čemer bo posebej obrazloženo.

11. Tudi materialnopravno vrednotenje sodišča, da je zapustnik sestavil oporoko, ker je želel tožnici kot upnici preprečiti uveljavitev njene terjatve, kar naj bi bil njegov edini namen, je zmotno. Iz dejanskih ugotovitev sodišča namreč izhaja, da je bil zapustnik zalo razočaran, ker je tožnica vložila zoper njega tožbo. Z oporoko je zapustnik razpolagal za primer svoje smrti. Oče pravdnih strank (zapustnik) je umrl 26. 2. 2019, sodba na plačilo denarnega zneska z naslova vlaganj tožnice in njenega moža v nepremičnino last očeta, je postala pravnomočna 4. 8. 2016

. Tožnica bi tako še vedno lahko posegla na premoženje, ki je na toženko prišlo šele v času smrti zapustnika. Pritožba tudi utemeljeno izpostavlja, da v času, ko je bila oporoka sestavljena, zapustnik še ni bil dolžnik tožnice. Prav tako je pritrditi pritožbi, da so zapustnikovi upniki varovani tudi z določbo 142. člena ZD, ki določa, da zapustnikovi dediči odgovarjajo za njegove dolgove do višine vrednosti podedovanega premoženja.

12. Glede na obrazloženo je sodišče druge stopnje sodbo sodišča prve stopnje delno spremenilo, tako da je tožbeni zahtevek glede ugotovitve ničnosti oporoke zavrnilo (določba 5. alineje 358. člena ZPP).

13. Razlogi sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi za odločitev, da ne obstajajo pogoji za razdedinjenje tožnice A. A., ter da je slednja dedinja po očetu B. B., so z dejanskega in materialnopravnega vidika pravilni, pritožba toženke v tem delu pa neutemeljena.

14. Sodišče je razloge, s katerimi je v tem delu tožbenemu zahtevku ugodilo, navedlo v točkah od 20 - 21 obrazložitve in sodišče druge stopnje jih kot pravilne povzema. Utemeljilo je, da vložitev tožbe zaradi vlaganj, ki jih je ob soglasju s starši tožnica izvedla v njuni hiši, ni kršitev, ki bi jo bilo mogoče opredeliti kot razlog za razdedinjenje. Glede drugih zatrjevanih dejstev, ki naj bi po navedbah toženke predstavljala pogoje za tožničino razdedinjenje, je sodišče navedlo, da ugotovljena nesoglasja, ki so obstajala med zapustnikom in tožnico, niso bila take narave, da bi šlo za kršitev 42. člena ZD, ki opredeljuje, kateri pogoji morajo biti izpolnjeni, da lahko oporočitelj dediča razdedini.

15. Sodišče druge stopnje pritrjuje, da že iz vsebine zapisa v oporoki glede razdedinjenja izhaja, da je bil glavni razlog oporočiteljevega zapisa dejstvo, da je tožnica zoper starša vložila tožbo, s katero je zahtevala povračila vlaganj. Sodišče druge stopnje dodaja, da niti dejstvo vložitve tožbe niti druga zatrjevana ravnanja, četudi bi jih šteli za dokazana, ne predstavljajo razloga za razdedinjenje. Ustaljena sodna praksa

tolmači razloge razdedinjenja restriktivno. Po določbi prvega odstavka 42. člena ZD lahko oporočitelj razdedini dediča, ki ima pravico do nujnega deleža, če se je ta s kršitvijo kakšne zakonite ali moralne dolžnosti huje pregrešil nad zapustnikom. Očitana ravnanja tožnici ne predstavljajo hujše kršitve moralne dolžnosti dedinje, zagrešene nad zapustnikom. Glede na dejanske ugotovitve je šlo za zapustnikovo nenaklonjenost tožnici zaradi številnih nesoglasij, glavni razlog pa je zapustnik navedel v oporoki. Tudi po oceni sodišča druge stopnje razlogi za razdedinjenje nimajo takšnega pomena in teže, kot jih zahteva ZD ter usklajena sodna praksa za razdedinjenje. Zapustnikovo razdedinjenje tožnice zato ni utemeljeno.

16. Glede na obrazloženo je sodišče druge stopnje v delu, ki se nanaša na odločitev, da ne obstajajo pogoji za razdedinjenje in je zato tožnica dedinja po zapustniku, pritožbo toženke zavrnilo ter potrdilo odločitev sodišča prve stopnje (določba. 353. ZPP)

17. Delna sprememba odločitve o glavni stvari zahteva tudi spremembo prvostopne odločitve o pravdnih stroških. Sodišče prve stopnje je odločitev o stroških postopka v točki II izreka izpodbijane sodbe oprlo na določbo četrtega odstavka 163. člena ZPP in odločilo zgolj, katera stranka nosi stroške postopka ter v kakšnem deležu. Ker o višini pravdnih stroškov še ni bilo odločeno, sodišče druge stopnje ocenjuje le uspeh pravdnih strank in sicer kot polovičen, saj je tožnica uspela z enim od dveh tožbenih zahtevkov, z obravnavanjem vsakega od zahtevkov pa niso nastali posebni pravdni stroški. Njuno obravnavanje pred sodiščem prve stopnje je bilo vseskozi povezano z izvajanjem enotnih procesnih dejanj. Zato sta druga drugi dolžni povrniti 50 % potrebnih stroškov pravdnega postopka nasprotne stranke, o višini katerih po odločilo sodišče prve stopnje s posebnim sklepom.

18. Sodišče druge stopnje ocenjuje pritožbeni uspeh toženke kot polovičen, zato ji je tožnica dolžna povrniti polovico pritožbenih stroškov, ki znašajo: pritožba 250 točk (tar. št. 22 Odvetniške tarife), 22 % DDV in sodna taksa za pritožbo 102,00 EUR, kar skupaj znaša 285,00 EUR .

VSRS sklep II Ips 275/2014: Za presojo veljavnosti oporoke, kot enostranskega pravnega posla za primer smrti, se uporabljajo splošna pravila OZ o pogojih za veljavnost pravnih poslov samo tedaj, če glede konkretno zatrjevanega razloga za neveljavnost ZD nima posebnih določb. OZ se uporablja na primer v zvezi z vprašanji dopustnosti podlage oporočnega razpolaganja ter možnosti dopustnosti, določenosti ali določljivosti vsebine oporoke. Ob analogni uporabi OZ je na primer nična simulirana oporoka, s katero je oporočitelj razpolagal z nemogočim, nedovoljenim predmetom ali s tujim premoženjem.

Sodba Okrožnega sodišča v Mariboru II P 978/2014, v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru I Cp 711/2016 z dne 4. 8. 2016.

VSL I Cp 1531/2018, VSM I Cp 1030/2019, VSL I Cp 3051/2016, VSL II Cp 1936/2016.

Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o dedovanju (2024) - ZD-D  - člen 8, 26, 26/1, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 42/1,  61, 142

Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (2017) - ZPP-E  - člen 339, 339/2, 339/2-15

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.