VSL Sklep II Cp 2124/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-04

mag. Renata Cerar (preds.), Barbka Močivnik Škedelj (poroč.), Brigita Markovič

zastaranje odškodninske terjatve - subjektivni zastaralni rok - zaključek zdravljenja - nihajne poškodbe hrbtenice - razteg vratne hrbtenice - predhodne degenerativne spremembe

Da je oškodovanec izvedel za škodo, ne pomeni le, da je izvedel za dejstvo nastanka škode, ampak tudi za njen obseg in s tem povezana relevantna dejstva, kar je lahko glede na konkretne okoliščine primera tudi seznanitev z izvedenskim mnenjem.

I. Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

II. Odločanje o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 19.996 EUR odškodnine iz škodnega dogodka z dne 28. 7. 2015 z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe in za plačilo pravdnih stroškov (točka 1. izreka). Predlog tožene stranke za povrnitev pravdnih stroškov je zavrnilo (točka 2. izreka).

2. Tožeča stranka vlaga pritožbo. Uveljavlja vse pritožbene razloge iz prvega odstavka 338. člena ZPP

. Predlaga spremembo sodbe z ugoditvijo tožbenemu zahtevku ter plačilom pravdnih stroškov v breme toženke, podrejeno se zavzema za razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Odločitev sodišča, da je tožbeni zahtevek zastaral, je napačna in v nasprotju z mnenjem cenzorja tožene stranke dr. A. A. Poškodba, ki jo toženka utrpela v prometni nesreči 28. 7. 2015, je izrazito poslabšala stanje tožničine vratne hrbtenice. Cenzor toženke je potrdil, da je bila vtoževana nesreča sprožilni moment za nastanek težav, ki jih po nesreči trpi tožnica in da je zdravljenje trajalo vse do 18. 9. 2018. Zastaranje tožbenega zahtevka torej ni nastopilo. V pravdi postavljeni izvedenec ni izkazal svojih drugačnih zaključkov. Zmotna je ocena sodišča prve stopnje, da med njegovim nepopolnim mnenjem in mnenjem cenzorja tožene stranke ni nobene razlike. Predhodne težave s hrbtenico je tožnica rešila v letu 2010. Po nastanku vtoževane nesreče so nastopile enormne težave, ki jih še vedno zdravi na način, kot je izkazano z medicinsko dokumentacijo. Med zdravljenjem so specialistični pregledi razkrili elemente degenerativnih sprememb in tudi pojavov, ki so posledica poškodovanja v prometni nesreči, čemur v pravdi postavljeni izvedenec ni pripisal nobenega pomena, čeprav ni strokovnjak biomehanične stroke. Pritožnica je predlagala drugega izvedenca (sodnomedicinske stroke) za ugotavljanje delujočih sil na njeno telo. Sodišče je brez ustrezne obrazložitve dokazni predlog zavrnilo, kar je tožnica pravočasno grajala. Sodišče je zmotno povzelo medicinsko neizkazane zaključke sodnega izvedenca. Šele po opravljenih specialističnih pregledih je bilo mogoče videti, kaj je vtoževana nesreča povzročila v strukturi hrbtenice. Diagnostika v letu 2010 ne izkazuje protruzije diska oziroma diskus hernie. Sodni izvedenec brez razloga negira vzročno zvezo med vtoževano nesrečo in vse posledice pripisuje izključno degenerativnim spremembam, pri tem pa v celoti prezre petletno obdobje pred nesrečo, ko tožnica ni imela težav s hrbtenico. Skladno s tretjim odstavkom 254. člena ZPP pritožnica izpostavlja, da je bilo njegovo mnenje pomanjkljivo, nepopolno, neuporabno in v nasprotju s cenzorskim mnenjem.

3. Tožena stranka ni odgovorila na pritožbo.

5. Tožeča stranka je 30. 4. 2020 zoper toženo stranko vložila tožbo za plačilo premoženjske in nepremoženjske škode, ki jo je utrpela v škodnem dogodku dne 28. 7. 2015 kot sopotnica v vozilu, v katerega je naletelo tovorno vozilo toženkinega zavarovanca. Ni bilo sporno, da je toženka pred pravdo tožnici izplačala nesporni del odškodnine v višini 4.200 EUR.

6. Po ugotovitvah sodišča prve stopnje je tožnica v škodnem dogodku utrpela zvin in nateg vratne hrbtenice. Na podlagi zadnjega izvida z navedeno diagnozo z dne 31. 5. 2016 je sodišče zaključilo, da se je tedaj zdravljenje v ožjem smislu zaključilo in da se je po tem datumu tožnica zdravila zaradi degenerativnih bolezenskih stanj vratne hrbtenice. Presodilo je, da je subjektivni zastaralni rok iz 352. člena OZ

začel teči 31. 5. 2016 (zadnji izvid z diagnozo zvin in nateg vratne hrbtenice). Tožbeni zahtevek je zavrnilo zaradi zastaranja.

7. Materialnopravno izhodišče sodišča prve stopnje, da je treba pri ugotavljanju zastaranja upoštevati (poleg objektivnega) tudi subjektivni kriterij za začetek teka zastaralnega roka, je sicer pravilno. V skladu s prvim odstavkom 352. člena OZ začne triletni zastaralni rok teči, ko oškodovanec izve za škodo in njenega povzročitelja. V sodni praksi se je izoblikovalo stališče, da je pogoj seznanitve s škodo izpolnjen, ko je oškodovanec mogel ob običajni skrbnosti izvedeti za vse elemente, ki mu omogočajo uveljaviti odškodninski zahtevek. Da je oškodovanec izvedel za škodo, ne pomeni le, da je izvedel za dejstvo nastanka škode, ampak tudi za njen obseg in s tem povezana relevantna dejstva, kar je lahko glede na konkretne okoliščine primera tudi seznanitev z izvedenskim mnenjem

. Pri nepremoženjski škodi se oškodovanec lahko seznani z obsegom škode tedaj, ko se ta stabilizira. Praviloma je to tedaj, ko se zdravljenje zaključi. Vendar trenutek subjektivnega spoznanja in zaključek zdravljenja časovno vedno ne sovpadata. Upoštevati je treba celoten obseg škode in višino.

8. Pritrditi je treba pritožbi, da je glede na podatke spisa in ugotovitve sodišča naziranje sodišča o zastaranju oziroma pričetku teka subjektivnega roka v obravnavanem primeru materialnopravno zmotno.

9. Sodišče se je z zaslišanjem tožnice prepričalo, da sama vse težave z vratno hrbtenico, zaradi katerih se po lastni izjavi zdravi še v času sojenja, pripisuje obravnavani prometni nesreči. Z v pravdi postavljenim izvedencem medicinske stroke je ugotovilo, da je imela tožnica že pred prometno nesrečo protruzijo intervertebralnega diskusa - degenerativno kronično spremembo medvretenčne ploščice, ki ni posledica prometne nesreče. Izvedenec v pravdi je podal mnenje, da prometna nezgoda v letu 2015 tožnici ni pustila trajnih posledic v predelu vratne hrbtenice in da je bilo celotno zdravljenje od avgusta do januarja 2019, razen osem do deset tednov zdravljenja po nesreči, potrebno zaradi predhodnih bolezenskih sprememb vratne hrbtenice. Za ta dejstva je torej izvedela šele v pravdi. Pritožnica upravičeno opozarja tudi na drugačno mnenje cenzorja tožene stranke. Ocena sodišča v točki 16 sodbe, da sta mnenji cenzorja in sodnega izvedenca skladni, je zmotna in enostranska. Prezre namreč ključne ugotovitve cenzorja o poteku celotnega dolgotrajnega zdravljenja, ki je po njegovih ugotovitvah trajalo do 18. 9. 2018. Sodišče sicer povzame del cenzorjevega mnenja, ko ta ugotavlja, da je prometna nesreča v konkretnem primeru delovala kot sprožilni element za nastanek tožničinih težav in da je bilo zdravljenje v ožjem smislu, ko je imela diagnostika in zdravljenje elemente tipične nihajne poškodbe, zaključeno 15. 2. 2016. Prezre pa tisti del cenzorjevega mnenja (in trditve tožene stranke), ko cenzor ugotavlja, da je imela vtoževana poškodba 25 % vpliv na celotno dolgotrajno zdravljenje, ki je trajalo do 18. 9. 2018, degeneracija pa 75 % vpliv, da so bile zaradi podanih bolezenskih sprememb na hrbtenici posledice škodnega dogodka hujše kot pri običajnih nihajnih poškodbah in da je v obravnavanem primeru možno del posledic (prizadeta gibljivost vratu v skrajnih legah) pripisati tudi sami nihajni poškodbi vratu. Tako se izkaže, ne le, da tožnici ni mogoče pripisati, da je za obseg škode izvedela že ob zadnjem izvidu, ki je navajal diagnozo zvina vratne hrbtenice, pač pa tudi, da so najmanj preuranjene tudi ugotovitve sodišča o vzročni zvezi med škodnim dogodkom in škodo, ki so tudi same s seboj v nasprotju in v nasprotju s predloženimi listinami - mnenje cenzorja toženke (absolutne bistvene kršitve pravil postopka po 14. in 15. točki 339. člena ZPP).

10. Pritrditi je treba pritožnici, da subjektivni zastaralni rok ni mogel pričeti teči vsaj do zaključka zdravljenja, kot ga ugotavlja cenzor tožene stranke (18. 9. 2018). Toženka ni zatrjevala, da bi z mnenjem svojega cenzorja seznanila tožnico ob plačilu nespornega dela odškodnine. Predložila ga je šele k svoji prvi pripravljalni vlogi. Za obe stranki pa je bil obseg pravno relevantne škode, ki je v vzročni zvezi s škodnim dogodkom, sporen in obema do pravde neznan. Zato pritožnici ni mogoče očitati, da je tožbo za plačilo odškodnine vložila prepozno.

11. Zaradi napačne uporabe materialnega prava o zastaranju sodišče še ni ugotavljalo ne temelja ne višine tožbenega zahtevka. Pritožbi je bilo treba ugoditi in sodbo razveljaviti ter zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje (prvi odstavek 355. člena ZPP), ker sodišče druge stopnje ne more prvič samo ugotavljati dejanskega stanja o vseh pravno odločilnih dejstvih glede odškodninske obveznosti tožene stranke (o vzročni zvezi med škodnim dogodkom in škodo, o obstoju in obsegu ter višini škode). Na ta način bi prikrajšalo obe pravdni stranki do ustavne pravice do pritožbe. S ponovljenim sojenjem na prvi stopnji pa se ne bo bistveno podaljšalo sojenje in ne bo prekomerno poseženo v pravico strank do sojenja brez nepotrebnega odlašanja.

12. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje ugotoviti obseg škode, ki je v pravno relevantni vzročni zvezi s škodnim dogodkom. Glede na različne navedbe strank, ko tudi tožena stranka, ki se opira na mnenje svojega medicinskega strokovnjaka, podrejeno priznava deljeno vzročnost, bo moralo z izvedencem medicinske stroke natančno raziskati, katera škoda je v vzročni zvezi z obravnavanim škodnim dogodkom. Če bo zaradi razhajanja med mnenjem dveh strokovnjakov, ki sta v spisu, podvomilo o pravilnosti mnenja dosedanjega sodnega izvedenca, tudi s postavitvijo novega izvedenca medicinske stroke. Nato bo moralo ugotavljati še višino škode, oziroma ali je tožnica poleg že prejete odškodnine pred pravdo upravičena še do vtoževane razlike, ki jo uveljavlja v pravdi. Sprejeto odločitev bo moralo obrazložiti s pravilnimi, dejanskimi in pravnimi razlogi o temelju in višini zahtevka, da jo bo mogoče vsebinsko preizkusiti.

13. Odločitev o stroških pritožbenega postopka je pridržana za končno odločbo.

Zakon o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 26/1999 s spremembami.

Obligacijski zakonik, Ur. l. RS, št. 83/2001 s spremembami.

dr. Damjan Možina, v: Zastaranje nepogodbenih odškodninskih zahtevkov, Pravni letopis 2015, stran 227 in naslednje.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 352, 352/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.