VSL Sklep II Kp 9124/2021
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-27

Lea Habjanič (preds.), mag. Špela Koleta (poroč.), Tatjana Merčun

premoženjskopravni zahtevek - škoda, povzročena s kaznivim dejanjem - povrnitev škode - kaznivo dejanje davčne zatajitve - davčni postopek - postopek osebnega stečaja

V predmetni zadevi ne gre za isti zahtevek, o katerem je bilo odločeno v davčnem postopku pred pravnomočnostjo kazenske sodbe, saj je oškodovanka v davčnem postopku pridobila izvršilni naslov le zoper davčnega dolžnika, to je družbo B., d. o. o. (ki je bila izbrisana zaradi stečaja), v predmetnem postopku pa uveljavlja s strani obsojenca povzročeno ji škodo, ki jo je povzročil s kaznivim dejanjem in zoper katerega ne obstaja izvršilni naslov iz davčnega postopka, ker obsojeni ni bil davčni dolžnik.

Predmet PPZ, ki je nastal s kaznivim dejanjem, glede na določbo drugega odstavka 100. člena ZKP, ne more biti nekaj, česar upravičenec tudi v pravdi ne bi mogel uveljavljati, ker bi bilo npr. v nasprotju s pravnim redom, kakor tudi ne zahtevki za uveljavljanje katerih je predpisan kakšen drug postopek, npr. upravni postopek, davčni postopek, itd. Vendar sodišče druge stopnje pritrjuje pritožniku, da se PPZ oškodovanca v predmetnem postopku ne nanaša na davčno obveznost, temveč na povračilo škode, ki jo je povzročil obsojeni A. A. s storitvijo kaznivega dejanja. Davčni zavezanec je bila namreč družba B., d. o. o., ki je že izbrisana iz sodnega registra, obsojenec pa ni bil davčni zavezanec in zato zoper obsojenca v davčnem postopku po določbah Zakona o davčnem postopku tudi ni mogoče uveljavljati davčne obveznosti družbe B., d. o. o.

Stališče iz sodbe Vrhovnega sodišča RS I Ips 41867/2020 z dne 12. 12. 2024, na katero se sklicuje sodišče prve stopnje pri svoji odločitvi, drži le v primerih, ko gre za obveznost, ki je nastala do začetka stečajnega postopka in ko je v času odločanja o premoženjskopravnem zahtevku v kazenskem postopku postopek osebnega stečaja še v teku.

V predmetni kazenski zadevi pa je terjatev nastala šele po začetku postopka osebnega stečaja, kar pravilno ugotavlja tudi sodišče prve stopnje v točki 20 obrazložitve izpodbijane sodbe, poleg tega pa je bil postopek osebnega stečaja v času odločanja sodišča prve stopnje o PPZ že končan.

Zaključen postopek osebnega stečaja ni ovira za priznanje PPZ v kazenskem postopku. Opustitev prijave terjatve v postopku osebnega stečaja namreč ne povzroči prenehanja terjatve.

Če velja, da se po zaključku osebnega stečaja lahko uveljavlja terjatve v adhezijskem postopku, ki so nastale do začetka stečajnega postopka in niso bile prijavljene v postopku osebnega stečaja, to še toliko bolj velja za terjatve, ki so nastale šele po začetku stečajnega postopka in se zato sploh ne prijavljajo v stečajno maso.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v odločbi o premoženjskopravnem zahtevku razveljavi in v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

1. Sodišče druge stopnje pojasnjuje, da je bil obsojeni A. A. s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani V K 9124/2021 z dne 19. 6. 2024 v zvezi s popravnim sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani V K 9124/2021 z dne 5. 11. 2024 v povezavi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani II Kp 9124/2021 z dne 19. 12. 2024 in sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 9124/2021 z dne 12. 6. 2025 že pravnomočno spoznan za krivega kaznivega dejanja davčne zatajitve po prvem odstavku 249. člena KZ-1 in kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja poslovnih listin po prvem in drugem odstavku 235. člena KZ-1. Izrečena mu je bila enotna kazen eno leto in štiri mesece zapora, ki se izvrši z delom v splošno korist, pri čemer se en dan zapora nadomesti z dvema urama dela, kar mora obsojeni opraviti v obdobju največ dveh let od izvršljivosti sodbe. Odločeno je bilo še, da je obsojeni dolžan plačati stroške kazenskega postopka iz 1. do 7. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. Ker je bila s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani II Kp 9124/2021 z dne 19. 12. 2024, sodba sodišča prve stopnje razveljavljena le v odločbi o premoženjskopravnem zahtevku, je sodišče prve stopnje v ponovljenem sojenju odločalo le še o premoženjskopravnem zahtevku, saj je v odločbi o krivdi, kazenski sankciji in stroških kazenskega postopka prvostopenjska sodba z dne 19. 6. 2024 postala pravnomočna.

2. Z uvodoma navedeno sodbo je Okrožno sodišče v Ljubljani v ponovljenem postopku oškodovanca Republiko Slovenijo na podlagi drugega odstavka 105. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) s premoženjskopravnim zahtevkom ponovno napotilo na pravdo.

3. Zoper sodbo se je pravočasno pritožilo Državno odvetništvo RS zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava brez navedbe predloga.

4. Na pritožbo so odgovorili zagovorniki obsojenca in predlagali njeno zavrnitev.

6. Pritožnik ponovno utemeljeno izpodbija odločbo o premoženjskopravnem zahtevku. Iz razlogov izpodbijane sodbe je razvidno, da je sodišče prve stopnje oškodovanca s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo iz dveh razlogov: 1. ker v konkretnem primeru Republika Slovenija v kazenskem postopku ni upravičena (ni aktivno legitimirana) uveljavljati oziroma vložiti premoženjskopravnega zahtevka iz naslova neplačanega davka in 2. ker je Republika Slovenija (RS) premoženjskopravni zahtevek podala šele po začetku postopka (osebnega) stečaja zoper obsojenega A. A. Pritožnik ponovno utemeljeno graja razloge izpodbijane sodbe, ki so zmotni in temeljijo na napačnih izhodiščih.

7. Sodišče druge stopnje po presoji pritožbenih navedb in izpodbijane sodbe ugotavlja, da je sodišče prve stopnje zagrešilo relativno bistveno kršitev določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP, ki je vplivala na pravilnost in zakonitost sodbe. Napotilo oškodovanki, da v pravdi uveljavlja premoženjskopravni zahtevek, čeprav je sodišče v obsodilni sodbi ugotovilo višino škode, povzročene s kaznivim dejanjem, je v nasprotju z drugim odstavkom 105. člena ZKP in predstavlja napako v adhezijskem postopku.

Glede 1. razloga v izpodbijani sodbi za napotitev na pravdo

8. Sodišče prve stopnje se je pri zaključku, da RS v kazenskem postopku ni upravičena (ni aktivno legitimirana) uveljavljati premoženjskopravnega zahtevka (v nadaljevanju PPZ) iz naslova neplačanega davka, oprlo na dve odločbi Vrhovnega sodišča RS. V točkah 7 - 8 in 10 - 11 je sicer korektno povzelo vsebino sodbe I Ips 61836/2011 z dne 22. 5. 2014, katere bistvo je, da se o terjatvah iz naslova neplačanega davka ne odloča po pravilih obligacijskega prava (zato bi moralo sodišče RS s celotnim PPZ napotiti na pravdo), ker so neporavnane davčne obveznosti predmet posebnega upravnega - davčnega postopka, poleg tega pa je bilo o predmetni terjatvi že pravnomočno odločeno v drugem, to je davčnem postopku. Vendar je sodišče prve stopnje pri tem, kot to utemeljeno opozarja pritožnik, spregledalo, da se citirana zadeva nanaša na situacijo, ko je bil obsojenec sam davčni zavezanec

in se je sam kot davčni zavezanec izognil plačilu davka, RS kot oškodovanka pa je zato zoper njega lahko razpolagala z izvršilnim naslovom za izterjavo neplačanega davka. Pravnoorganizacijska oblika podjetnik se od pravnoorganizacijskih oblik gospodarskih družb razlikuje po tem, da pravnoorganizacijska oblika podjetnika nima samostojne pravne osebnosti, ločene od pravne osebnosti nosilca podjema (podjetja). Samostojni podjetnik je fizična oseba, ki na trgu samostojno opravlja pridobitno dejavnost v okviru organiziranega podjetja (šesti odstavek 3. člena Zakona o gospodarski dejavnosti). V predmetnem postopku pa obsojeni A. A. ni bil davčni zavezanec, davčna zavezanka je bila namreč družba B., d. o. o., katere direktor je bil obsojeni. Tako je pritrditi pritožniku, da oškodovanka ne uveljavlja PPZ zaradi obsojenčevega neplačanega davka, saj obsojenec ni hkrati tudi davčni zavezanec iz istega historičnega dogodka, kot je bilo to v zadevi, ki je bila predmet presoje Vrhovnega sodišča RS.

Pritožnik zato tudi utemeljeno navaja, da v predmetni zadevi ne gre za isti zahtevek, o katerem je bilo odločeno v davčnem postopku pred pravnomočnostjo kazenske sodbe, saj je oškodovanka v davčnem postopku pridobila izvršilni naslov le zoper davčnega dolžnika, to je družbo B., d. o. o. (ki je bila izbrisana zaradi stečaja), v predmetnem postopku pa uveljavlja s strani obsojenca povzročeno ji škodo, ki jo je povzročil s kaznivim dejanjem in zoper katerega ne obstaja izvršilni naslov iz davčnega postopka, ker obsojeni ni bil davčni dolžnik. Glede na pojasnjeno pritožnik pravilno navaja, da sklicevanje na citirano sodbo VS RS s strani sodišča prve stopnje v konkretni zadevi ni utemeljeno, saj ne gre za enako situacijo, kot to zmotno navaja sodišče prve stopnje v točki 13 obrazložitve izpodbijane sodbe.

9. Sodišče prve stopnje se je pri odločitvi v izpodbijani sodbi sklicevalo tudi na sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 42419/2011 z dne 26. 2. 2015, ko je v točki 12 obrazložitve navedlo, da je enako stališče kot v sodbi I Ips 61836/2011 z dne 22. 5. 2014, Vrhovno sodišče RS zavzelo tudi v sodbi I Ips 42419/2011. Ni pa sodišče prve stopnje podrobneje povzemalo vsebine te druge sodbe Vrhovnega sodišča RS. Sodišče druge stopnje ugotavlja, da je šlo v zadevi I Ips 42419/2011 z dne 26. 2. 2015 za drugačno situacijo, kot v zadevi I Ips 61836/2011 z dne 22. 5. 2014, saj je bila davčni zavezanec gospodarska družba in ne obsojeni. Protipravno korist je tako pridobila tretja oseba in ne obsojenec, premoženjskopravni zahtevek pa se je (kot je zapisalo Vrhovno sodišče RS) nanašal na davčne obveznosti.

10. Glede na pojasnjeno sodišče druge stopnje sicer ugotavlja, da je zadeva I Ips 42419/2011 z dne 26. 2. 2015 podobna obravnavanemu primeru v tem, da je protipravno korist pridobila tretja oseba - gospodarska družba in ne obsojenec. Vendar se v predmetni kazenski zadevi, kot to večkrat v pritožbi pravilno poudari pritožnik, premoženjskopravni zahtevek ne nanaša na davčne obveznosti (davčni zavezanec namreč ni bil obsojeni A. A., temveč gospodarska družba B., d. o. o.), temveč na škodo, ki je bila povzročena s kaznivim dejanjem. Zato za predmetno obravnavano zadevo razlogi v sodbi Vrhovnega sodišča RS I Ips 42419/2011 z dne 26. 2. 2015,

po presoji sodišča druge stopnje ne prepričajo. Na podlagi drugega odstavka 100. člena ZKP se PPZ lahko tiče povrnitve škode, vrnitve stvari ali razveljavitve določenega pravnega posla. Torej je predmet PPZ v tem konkretnem kazenskem postopku ravno zahtevek, ki ga je dopustno uveljavljati v sporu in se tiče povrnitve škode. Pritožnik pa ob tem tudi pravilno poudarja, da se zadeva I Ips 42419/2011 z dne 26. 2. 2015 ne nanaša na okoliščino, ko družbe davčne dolžnice ni več, ker je bila ta izbrisana iz sodnega registra zaradi zaključenega stečajnega postopka, v katerem ni bilo poplačila, kot je bil primer z družbo B., d. o. o.

11. Iz obeh zgoraj citiranih odločb Vrhovnega sodišča RS sicer izhaja, da predmet PPZ, ki je nastal s kaznivim dejanjem, glede na določbo drugega odstavka 100. člena ZKP, ne more biti nekaj, česar upravičenec tudi v pravdi ne bi mogel uveljavljati, ker bi bilo npr. v nasprotju s pravnim redom, kakor tudi ne zahtevki za uveljavljanje katerih je predpisan kakšen drug postopek, npr. upravni postopek, davčni postopek, itd. Vendar sodišče druge stopnje pritrjuje pritožniku, da se PPZ oškodovanca v predmetnem postopku ne nanaša na davčno obveznost, temveč na povračilo škode, ki jo je povzročil obsojeni A. A. s storitvijo kaznivega dejanja. Davčni zavezanec je bila namreč družba B., d. o. o., ki je že izbrisana iz sodnega registra, obsojenec pa ni bil davčni zavezanec

in zato zoper obsojenca v davčnem postopku po določbah Zakona o davčnem postopku tudi ni mogoče uveljavljati davčne obveznosti družbe B., d. o. o.

12. Sodišče prve stopnje je izpodbijano odločitev obrazložilo le s sklicevanjem na stališče v obeh zgoraj citiranih sodbah Vrhovnega sodišča RS, da gre za terjatev, o kateri se ne odloča po pravilih obligacijskega prava, ampak v upravnem davčnem postopku. Takšno razlogovanje pa tudi po mnenju sodišča druge stopnje ne pojasnjuje, zakaj v konkretnem primeru obsojenec kot storilec kaznivega dejanja ni zavezan za plačilo škode, ko pa je v opisu dejanja za katerega je bil obsojen, izrecno navedeno, da je obsojeni A. A. na škodo FURS (torej proračuna RS) družbi B., d. o. o., pridobil 77.899,10 EUR (iz naslova izognitve plačilu davčnih obveznosti).

Oškodovanka je tudi že v PPZ navedla (list. št. 306), da je bil obtoženi povzročitelj škode, saj je bil zastopnik gospodarske družbe in je bil obtožen kaznivega dejanja, s katerim je povzročil izpad plačila s premoženjskopravnim zahtevkom priglašenega zneska v proračun, s čimer je povzročil škodo oškodovanki v višini tega zneska, kar pomeni, da oškodovanka ne uveljavlja plačila neplačanega davka, pač pa uveljavlja odškodninski zahtevek, o katerem odloča kazensko sodišče v adhezijskem postopku. Pritožnik utemeljeno opozarja, da sodba o tem nima nobenih razlogov.

13. Odločanje o PPZ predstavlja v kazenskem postopku pridružen (adhezijski) pravdni postopek, ko kazensko sodišče presoja o tem, ali gre za utemeljen PPZ po pravilih civilnega prava. Smisel adhezijskega postopka je v tem, da se oškodovancu čim prej in s čim manjšimi stroški poravna škoda, ki mu je bila povzročena s kaznivim dejanjem. Predmet PPZ je lahko le tisto, kar sme upravičenec uveljavljati v pravdi (101. člen ZKP). V primeru, ko je višina škode zajeta v opisu kaznivega dejanja, kot je to v konkretni zadevi, je že zaradi tega vprašljiva odločitev sodišča prve stopnje, da se oškodovanko s priglašenim PPZ napoti na pravdo.

Na to utemeljeno opozarja pritožnik v pritožbi in tudi razumno poudarja nevzdržnost situacije, ko zaradi prenehanja gospodarske družbe izostane povračilo škode povzročene s kaznivim dejanjem, čemur bi se izognila tako družba kot okoriščenec, kot tudi tisti, ki je okoriščenje s storitvijo naklepnega kaznivega dejanja povzročil (obsojenec).

Glede 2. razloga v izpodbijani sodbi za napotitev na pravdo

14. Sodišče prve stopnje se je pri zaključku, da je RS premoženjskopravni zahtevek podala šele po začetku postopka osebnega stečaja zoper obsojenca, oprlo na odločbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 41867/2020 z dne 12. 12. 2024. V točkah 15 - 18 obrazložitve je sicer korektno povzelo njeno vsebino, katere bistvo je, da postopek osebnega stečaja pomeni procesno oviro za vsebinsko odločanje o (dajatvenem) zahtevku v okviru pravdnega postopka, zato pravdno sodišče v času teka postopka osebnega stečaja ne more vsebinsko odločati o dajatvenem zahtevku glede terjatve, ki spada v stečajno maso. Vendar pritožnik pravilno navaja, da je sklicevanje sodišča prve stopnje na to sodbo neustrezno, ker je bil v citirani zadevi postopek osebnega stečaja še v teku.

V obravnavani zadevi pa v času odločanja (izpodbijana sodba je bila izrečena dne 15. 10. 2025) postopek osebnega stečaja ni bil več v teku, kot navsezadnje to pravilno ugotavlja tudi sodišče prve stopnje v točki 19 obrazložitve izpodbijane sodbe. Postopek osebnega stečaja zoper A. A. se je namreč začel dne 29. 5. 2015 in se je končal dne 22. 5. 2025 (pravnomočno 14. 6. 2025). Ob tem pa sodišče druge stopnje še dodaja, da je sodišče prve stopnje v točki 19 obrazložitve izpodbijane sodbe sicer pravilno ugotovilo, da je RS v predmetnem kazenskem postopku PPZ podala šele po začetku stečajnega postopka, vendar je nato napačno zaključilo, da jo je potrebno zato napotiti na pravdo, saj takšno stališče iz sodbe Vrhovnega sodišča RS I Ips 41867/2020 z dne 12. 12. 2024,

na katero se sklicuje sodišče prve stopnje pri svoji odločitvi, drži le v primerih, ko gre za obveznost, ki je nastala do začetka stečajnega postopka in ko je v času odločanja o premoženjskopravnem zahtevku v kazenskem postopku postopek osebnega stečaja še v teku. Iz citirane sodbe Vrhovnega sodišča je namreč jasno razvidno (točka 11 obrazložitve), da sodišče tretje stopnje svojo odločitev utemeljuje tudi na načelu koncentracije iz 227. člena Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (ZFPPIPP), ki določa, da lahko upnik svoj zahtevek za izpolnitev obveznosti, ki je nastala do začetka stečajnega postopka, v razmerju do stečajnega dolžnika uveljavlja samo v stečajnem postopku proti temu dolžniku in v skladu s pravili tega postopka, če v zakonu za posamezen primer ni drugače določeno. V predmetni kazenski zadevi pa je terjatev nastala šele po začetku postopka osebnega stečaja, kar pravilno ugotavlja tudi sodišče prve stopnje v točki 20 obrazložitve izpodbijane sodbe, poleg tega pa je bil postopek osebnega stečaja v času odločanja sodišča prve stopnje o PPZ že končan. Zato sodišče druge stopnje pritrjuje pritožniku, da sklicevanje sodišča prve stopnje na sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 41867/2020 z dne 12. 12. 2024 ni ustrezno.

15. Pritožnik v nadaljevanju pritožbe utemeljeno izpostavlja sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 25453/2018 z dne 20. 2. 2025, iz katere izhaja, da zaključen postopek osebnega stečaja ni ovira za priznanje PPZ v kazenskem postopku.

Opustitev prijave terjatve v postopku osebnega stečaja namreč ne povzroči prenehanja terjatve, saj se glede na 1. točko drugega odstavka 383. člena ZFPPIPP v tem postopku ne uporabljajo pravila o prenehanju terjatve upnika od stečajnega dolžnika zaradi zamude roka za njeno prijavo; stečajni dolžnik po zaključku osebnega stečaja ne preneha, zato lahko upnik svojo terjatev zoper njega uveljavlja po koncu postopka osebnega stečaja, bodisi v pravdnem bodisi v adhezijskem postopku, v katerem je mogoče uveljaviti vsak dajatveni zahtevek kot v pravdnem postopku. Od sprejema Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (novela ZFPPIPP-G), ki je začel veljati 26. 4. 2016, ovire za uveljavljanje PPZ ne predstavlja niti morebiten odpust obveznosti v postopku osebnega stečaja, ki je bil pravnomočno zaključen po navedenem datumu. Z omenjeno novelo je bila drugemu odstavku 408. člena ZFPPIPP dodana 5. točka, ki določa, da odpust obveznosti ne učinkuje na povrnitev škode povzročene namerno, torej s kaznivim dejanjem ali zaradi hude malomarnosti. Sodišče druge stopnje ugotavlja, da v obravnavanem primeru sicer ni šlo za terjatev, ki bi nastala do začetka stečajnega postopka in ne bi bila prijavljena v stečajno maso. Vendar če velja, da se po zaključku osebnega stečaja lahko uveljavlja terjatve v adhezijskem postopku, ki so nastale do začetka stečajnega postopka in niso bile prijavljene v postopku osebnega stečaja, to še toliko bolj velja za terjatve, ki so nastale šele po začetku stečajnega postopka in se zato sploh ne prijavljajo v stečajno maso.

16. Glede na pojasnjeno je zato napačna odločitev sodišča prve stopnje, da je zato, ker je RS podala PPZ šele po začetku postopka osebnega stečaja zoper obsojenca, potrebno oškodovanca s PPZ napotiti na pravdo. Terjatev v obravnavani zadevi je namreč nastala po začetku stečajnega postopka, poleg tega pa je bil postopek osebnega stečaja nad obsojencem v času izreka izpodbijane sodbe že pravnomočno zaključen.

17. Sodišče druge stopnje pojasnjuje, da so neutemeljene navedbe pritožnika, da obsojenec PPZ ni nasprotoval in zoper njega ni podal nobenih vsebinskih ugovorov, zato naj se uporabijo določbe Zakona o pravdnem postopku (ZPP), torej da obsojenec ni "vložil odgovora na tožbo", kar vodi k zaključku o pogojih za izdajo zamudne sodbe. V kazenskem postopku ni mogoče uporabiti določb o zamudni sodbi po določbah ZPP, na način kot to ponuja pritožnik. Iz podatkov kazenskega spisa nedvomno izhaja, da obsojenec podanega PPZ nikoli ni priznal, prav tako je ves čas postopka zanikal očitano mu kaznivo dejanje davčne zatajitve po prvem odstavku 249. člena KZ-1, kar logično pomeni, da nasprotuje tudi podanemu PPZ.

18. Do preostalih pritožbenih navedb se sodišče druge stopnje podrobneje ne opredeljuje, saj je pritožnik uspel izpodbiti oba temelja na podlagi katerih je sodišče prve stopnje oškodovanca s PPZ napotilo na pravdo, kar je bilo obrazloženo že zgoraj.

19. Sodišče druge stopnje pa v zvezi z navedbo obsojenčevega zagovornika v odgovoru na pritožbo, da iz sodbe Vrhovnega sodišča RS I Ips 9124/2021 z dne 12. 6. 2025 izhaja, da kaznivo dejanje, kot je opisano v obtožnici, nima vseh zakonskih znakov, pojasnjuje, da to ne drži. Vrhovno sodišče RS je namreč v svoji sodbi v točki 7 obrazložitve pojasnilo, da je zahteva za varstvo zakonitosti v delu, kjer zatrjuje, da zakonski znak preslepitve davčnega organa v dejanskem opisu v izreku prvostopenjske sodbe ni podan, materialno neizčrpana, zato Vrhovno sodišče RS uveljavljene kršitve kazenskega zakona skozi posredno zatrjevano kršitev iz 1. točke 372. člena ZKP ni preizkušalo.

20. Sodišče prve stopnje bo v ponovnem odločanju o priglašenem premoženjskopravnem zahtevku oškodovanke odločilo po opravljenem naroku za glavno obravnavo pri čemer bo ustrezno odločitev sprejelo v obliki sodbe in se v izreku le sklicevalo na sodbo istega sodišča V K 9124/2021 z dne 19. 6. 2024 (v zvezi s popravnim sklepom V K 9124/2021 z dne 5. 11. 2024), ki je v krivdoreku ter kazenski sankciji že pravnomočna in predstavlja temelj za uveljavljanje premoženjskopravnega zahtevka. Pri tem bo podrobno preučilo vse okoliščine, na katere je sodišče druge stopnje opozorilo v tem sklepu in o utemeljenosti oškodovankinega premoženjskopravnega zahtevka znova odločilo. Svojo odločitev bo moralo ustrezno obrazložiti po merilih, ki jih je v zvezi s tem postavilo že Ustavno sodišče RS v odločbi Up-103/14 z dne 6. 6. 2018 in sicer, da je potrebno navesti formalne pravne vire, na temelju katerih je bila sprejeta odločitev, ugotovljena dejstva in dokaze, iz katerih ta dejstva izhajajo ter utemeljitev oblikovanja zgornje in spodnje premise pravnega silogizma in podreditev spodnje premise zgornji.

Zaradi navedenega sodišče druge stopnje v tej odločbi za A. A. uporablja izraz obsojenec in ne obtoženec.

Sodba VSRS I Ips 76/2010 z dne 20. 1. 2011, točka 9 obrazložitve.

Sodišče druge stopnje je z vpogledom v iK vpisnik pridobilo prvostopenjsko sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru I K 61836/2011 z dne 13. 3. 2013, iz katere je razvidno, da je bil obsojenec zavezanec za davek na dodano vrednost kot samostojni podjetnik in je s kaznivim dejanjem zatajil svoje davčne obveznosti, RS pa je kot PPZ priglasila višino obsojenčeve celotne davčne obveznosti in pripadajočih zakonitih zamudnih obresti, za katero je sicer že bila izdana upravna odločba, ki je predstavljala izvršilni naslov za izterjavo neplačanih davščin zoper davčnega zavezanca, ki je bil obsojenec.

Sodba VSRS I Ips 61836/2011 z dne 22. 5. 2014, točka 9 obrazložitve.

Sodba VSRS I Ips 42419/2011 z dne 26. 2. 2015, točka 15 obrazložitve.

Ko v točki 16 obrazložitve navaja, da je v primerih, kadar se PPZ nanaša na plačilo terjatev iz neplačanega davka, treba oškodovanko RS s celotnim PPZ napotiti na pravdo.

Primerjaj sodbo VSRS I Ips 220/2009 z dne 1. 7. 2010, točke 8 - 10 obrazložitve, ki opozarja na dve različni situaciji, ki imata različne pravne temelje. Eno je odločanje o kaznivem dejanju, o kazenski odgovornosti obsojenca in škodi, ki je nastala s kaznivim dejanjem. Povsem ločeno od tega pa je gospodarsko poslovanje družbe, katere direktor je bil obsojenec.

Primerjaj sklep VSM II Kp 63751/2020 z dne 11. 5. 2023.

Sodbe VSRS I Ips 33299/2011 z dne 7. 4. 2016, točka 9 obrazložitve; I Ips 34619/2011 z dne 12. 9. 2013, točka 6 obrazložitve; I Ips 76/2010 z dne 20. 1. 2011, točka 9 obrazložitve.

Sodba VSRS I Ips 41867/2020 z dne 12. 12. 2024, točka 12 obrazložitve.

S to sodbo je Vrhovno sodišče RS spremenilo stališče iz zadeve I Ips 19057/2015 z dne 9. 9. 2021, v kateri je takrat odločilo, da mora sodišče pri odločitvi o PPZ, v primeru zaključenega postopka osebnega stečaja, v teku katerega oškodovanec ni prijavil svoje terjatve, slednjega z uveljavljanjem PPZ napotiti na pravdo, saj v skladu z določbo drugega odstavka 105. člena ZKP obstoja terjatve ne more le ugotoviti.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 100, 100/2, 101, 105, 105/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.