VSC Sodba Cp 358/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-03-13

Karolina Pečnik (preds.), Aleksander Šmid (poroč.), Nataša Gregorič

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

dvom v dokazno oceno - primernost dokaza - pritožbena obravnava

Ker so v slovenskem procesnem pravu vsi dokazi glede na njihovo pomembnost v medsebojnem razmerju prirejenosti, lahko sodišča dejstva, za ugotovitev katerih je potrebno posebno strokovni znanje, res ugotovi tudi s pomočjo drugih dokaznih sredstev, kakor opozarja tožnica v odgovoru na pritožbo, vendar mora imeti sodišče za to, da se v dokazni oceni ne opre na izvedensko mnenje, res prepričljive argumente (npr. dokazna stiska).

I. Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni

- v I. točki izreka, tako da se zavrne še preostanek tožbenega zahtevka za plačilo 10.797,50 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zneska 25.000,00 EUR od 21. 2. 2019 do 25. 9. 2019 ter od zneska 10.797,50 EUR od 26. 9. 2019 dalje do plačila,

- v III. točki izreka, tako je dolžna tožnica v roku 15 dni plačati toženki znesek pravdnih stroškov v višini 161,30 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od šestnajstega dneva po vročitvi te sodbe tožnici dalje, da ne bo izvršbe.

II. Tožnica mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti toženki stroške pritožbenega postopka v višini 457,33 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Tožnica je od toženke zahtevala plačilo odškodnine za vse z zakonom predvidene oblike pravno priznane nepremoženjske škode, ki jo je po svojih trditvah utrpela zaradi prometne nezgode dne 26. 12. 2016. Dejstva, ki tvorijo podlago toženkine odškodninske odgovornosti, so bila med strankama nesporna.

Sodišče prve stopnje je za celotno nepremoženjsko škodo odmerilo odškodnino v višini 25.000,00 EUR, od tega 12.000,00 EUR za telesne bolečine, 3.000 EUR za strah in 10.000,00 EUR za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti. Upoštevalo je že izplačano odškodnino, ki je na dan, ki ga zajemajo časovne meje pravnomočnosti, v valorizirani višini znašala 14.202,50 EUR. Z izpodbijano sodbo je toženki naložilo plačilo odškodnine v višini 10.797,50 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obresti (I. točka izreka izpodbijane sodbe), v presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo (II. točka izreka izpodbijane sodbe), toženki pa naložilo plačilo pravdnih stroškov (III. točka izreka izpodbijane sodbe).

2. V postopku pred sodiščem prve stopnje se je eno od spornih vprašanj, ki je sporno tudi v pritožbenem postopku in vpliva na presojo višine nastale nepremoženjske škode in na končno odmero višine odškodnine, nanašalo na ugotovitev dejstev in na njih temelječo presojo o vzročni zvezi med protipravnim ravnanjem toženkinega zavarovanca in višino nastale škode zaradi telesnih bolečin in zaradi duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti, zlasti v povezavi z degenerativnimi spremembami v tožničini vratni hrbtenici.

Trditve obeh strank sta sodišču prve stopnje v okviru gornjega vprašanja naložile ugotavljanje dejstev, (i.) ali so bile degenerativne spremembe v tožničini vratni hrbtenici že pred škodnim dogodkom izražene v obliki telesnih bolečin oziroma duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti ali ne, oziroma (ii.) ali je škodni dogodek povzročil, da so se prej neme degenerativne spremembe v tožničini vratni hrbtenici odrazile v obliki telesnih bolečin ali v duševnih bolečinah zaradi trajnih posledic, ki ustrezajo pojmu zmanjšanja življenjskih aktivnosti.

Povzetek pritožbenih navedb in navedb iz odgovora na pritožbo

3. Zoper ugodilni del sodbe pritožbo vlaga toženka. S pritožbo v pretežnem delu graja dokazno oceno dejstev, ki so bila podlaga za presojo vzročne zveze med škodnim dogodkom in nastalo škodo. Opozarja, da se je sodišče prve stopnje pri ugotavljanju intenzivnosti in obsega telesnih bolečin, strahu in duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti v celoti oprlo na tožničino zdravstveno dokumentacijo in njeno izpoved, čeprav je to v nasprotju z vsebino pisnega izvedenskega mnenja in obeh njegovih dopolnitev. Vsebino mnenja in dopolnitev je pritožnica v pritožbi obširno povzela, vključno z izvedenčevo razlago, zakaj trenutnih težav tožnice po njegovem mnenju ni mogoče pripisati škodnemu dogodku. Navaja, da je sodišče, čeprav za to nima medicinskega znanja, nato na podlagi tožničine izpovedi in predložene dokumentacije ugotovilo, da so tudi trenutne občasne lahke telesne poškodbe posledica prometne nezgode.

Navaja, da je izvedenec navedel, da tožnica primarnega strahu ni utrpela, ker se dogodka ne spominja, vendar je sodišče prve stopnje, kljub temu da nima medicinskega znanja, ugotovilo, da se tožnica spominja dogajanja neposredno pred nezgodo. Pritožba s smiselno enakimi razlogi izpodbija tudi dejanske ugotovitve glede vzročne zveze med trajnimi posledicami pri tožnici in prometno nezgodo. V zvezi s tem se sklicuje na izvedensko mnenje, po katerem prometna nezgoda v ničemer ni povzročila, da bi se že prej obstoječe degenerativne spremembe odrazile v trajnih posledicah pri tožnici. Izvedenec trajnih posledic ni pripisal prometni nezgodi. Nasprotuje tudi odmeri višine odškodnine, pri čemer se sklicuje na to, da ta ne ustreza pri tožnici ugotovljenim telesnim poškodbam.

4. Tožnica je v odgovoru na pritožbo navedla, da mora sodišče izvedensko mnenje dokazno oceniti skladno z načelom proste dokazne ocene, in da na izvedensko mnenje ni vezano. Pritrjevala je dokazni oceni sodišča prve stopnje z navedbo, da je sodišče utemeljeno upoštevalo kombinacijo objektivnih dokazov. Pritožbenim navedbam očita, da selektivno in izvzeto iz konteksta citira posamezne dele izvedenskega mnenja, kar vidi kot poskus ponovnega vrednotenja dokazov.

6. Toženka je s svojimi pritožbenimi navedbami pri pritožbenem sodišču uspela vzbuditi dvom o pravilnosti dokazne ocene dejstev, ki so sodišče prve stopnje vodila do presoje o obstoju vzročne zveze med (i.) zatrjevanim škodnim dogodkom in telesnimi bolečinami, ki jih tožnica čuti po izteku obdobja, ki ga je izvedenec medicinske stroke vzročno še pripisal škodnemu dogodku (glede na dejstva 10. točke obrazložitve izpodbijane sodbe so to telesne bolečine, ki jih tožnica čuti po izteku enajstih mesecev in enega tedna po škodnem dogodku)

, (ii.) in med škodnim dogodkom in tožničinimi trajnimi posledicami (dejstva, ugotovljena v 12. točki obrazložitve izpodbijane sodbe).

Pritožbeno sodišče že na tem mestu pojasnjuje, da je za ugotovitev teh dejstev običajno potrebno znanje medicinske stroke, s katerim sodišča ne razpolagajo. Gre namreč za zapletena strokovna vprašanja s področja medicine (ali celo fizike), ali so sile, ki so pri prometni nezgodi delovale na telo oškodovanca, povzročile napredovanje pred nezgodo navzven še neizraženih degenerativnih sprememb, tako da so se te zaradi tega pri njem odrazile v obliki telesnih bolečin ali duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti.

Če prometna nezgoda takšnega vpliva na razvoj degenerativnih sprememb nima, v tej zadevi toženka za posledice, ki pri tožnici iz takšnih sprememb izhajajo, ne odgovarja.

Za odgovor na ta vprašanje splošno znanje biologije in fizike običajno ne zadostuje.

7. Iz razlogov iz 10. točke obrazložitve izpodbijane odločbe res izhaja, kakor opozarja toženka v pritožbi, da je sodišče prve stopnje dejstva o vzročni zvezi med trajnimi občasnimi telesnimi bolečinami, ki jih tožnica še vedno čuti, in škodnim dogodkom ugotovilo na podlagi zdravstvene dokumentacije (zlasti izvida nevrokirurga z dne 7. 4. 2020) in na podlagi tožničine izpovedi. Izvedenskemu mnenju sodišče prve stopnje ni sledilo, čeprav je izvedenec v njem navedel, da so telesne bolečine, ki jih tožnica čuti od izteka enajstih mesecev in enega tedna po škodnem dogodku dalje, posledica degenerativnih sprememb, ki niso v ničemer povezane s škodnim dogodkom, torej s prometno nezgodo. Drugače rečeno, po izvedenčevem mnenju bolečine po izteku navedenega obdobja niso posledica degenerativnih sprememb, ki bi se izrazile zaradi škodnega dogodka, pač pa so samostojna oziroma od škodnega dogodka neodvisna posledica degenerativnih sprememb. Sodišče prve stopnje je dokazno oceno ne glede na takšno izvedensko mnenje oprlo najprej na ugotovitev, da se tožnica zaradi bolečin v vratu in zaradi omejene gibljivosti vratu ni zdravila vsaj osem let pred prometno nezgodo, in na izvid nevrokirurga z dne 7. 4. 2020 (priloga A37) o sedanjih trajnih posledicah pri tožnici zaradi težav z vratno hrbtenico

. Na podlagi tega je nato opravilo indično sklepanje in ugotovilo, da so sedanje trajne občasne lahke bolečine lahko le posledica v tej zadevi obravnavanega škodnega dogodka.

8. Podobno velja glede ugotovljenih dejstev iz 12. točke obrazložitve izpodbijane sodbe, ki so bila podlaga za presojo vzročne zveze med prometno nezgodo in trajnimi posledicami, opisanimi v izvidu nevrokirurga z dne 7. 4. 2020. Izvedenec je v svojem mnenju zapisal, da prometna nezgoda ni povzročila pospešitve degenerativnih posledic, in da so te zato samostojni, od prometne nezgode neodvisni, razlog za pojav trajnih posledic pri tožnici. Tudi pri dejstvih se je sodišče prve stopnje v dokazni oceni oprlo na ugotovitev, da se tožnica osem let pred nezgodo zaradi bolečin v vratu ali zaradi omejene gibljivosti vratu ni zdravila

, in na ugotovitev o vsebini izvida nevrokirurga o trenutnih trajnih omejitvah pri tožnici, nato pa z indičnim sklepanjem zaključilo, da so tudi ugotovljene trajne posledice lahko le posledica škodnega dogodka.

9. Pritožbeno sodišče je v takšno indično sklepanje podvomilo, ker se na podlagi določbe 243. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) dejstva, za ugotovitev katerih je potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga, praviloma ugotavljajo s pomočjo izvedenca, na kar opozarja toženka v svoji pritožbi. Takšna je tudi sodna praksa.

Ker so v slovenskem procesnem pravu vsi dokazi glede na njihovo pomembnost v medsebojnem razmerju prirejenosti, lahko sodišča dejstva, za ugotovitev katerih je potrebno posebno strokovni znanje, res ugotovi tudi s pomočjo drugih dokaznih sredstev, kakor opozarja tožnica v odgovoru na pritožbo, vendar mora imeti sodišče za to, da se v dokazni oceni ne opre na izvedensko mnenje, res prepričljive argumente (npr. dokazna stiska). Zlasti to velja v primerih, ko je izvedenec na postavljena vprašanja odgovoril in svoje odgovore tudi pojasnil.

Toženka je s svojimi pritožbenimi navedbami, s katerimi smiselno opozarja, da je sodišče v dokazni oceni povem zanemarilo mnenje izvedenca medicinske stroke in se oprlo na druge izvedene dokaze, tako globoko načela logičnost dokazne ocene sodišča prve stopnje, da je pritožbeno sodišče vanjo podvomilo.

10. Zgoraj opredeljena dejstva o vzročni zvezi je pritožbeno sodišče zato ugotavljalo z izvedbo dokazov na pritožbeni obravnavi, ki jo je opravilo dne 13. marca 2026 skladno z določbo drugega odstavka 347. člena ZPP in skladno določbami 348. člena ZPP. V dokazne namene je v soglasju z obema strankama namesto neposrednega zaslišanja tožnice prebralo njeno izpoved, podano pred sodiščem prve stopnje, celotno medicinsko dokumentacijo, ki jo je predložila tožnica, in pisno izvedensko mnenje izvedenca medicinske stroke z dne 25. 4. 2024 (r. št. 26) ter dopolnitvi z dne 28. 12. 2024 (r. št. 38) in z dne 26. 1. 2025 (r. št. 41).

11. Drugače kot pri gornjih dejstvih, pritožbeno sodišče kljub pritožbenim navedbam ni podvomilo v dokazno oceno dejstev, ki so bila podlaga za presojo odškodnine za strah. Sodišče prve stopnje se je namreč na podlagi tožničine izpovedi oprlo na dejstvo, da se tožnica spominja dogodkov neposredno pred nezgodo oziroma pred trčenjem, in da jo je bilo takrat strah za življenje.

Izvedenec je v svojem izvedenskem mnenju pojasnil, da tožnica primarnega strahu ni utrpela

, ker se dogodka samega ne spominja. Ker se sodišče prve stopnje pri presoji glede primarnega strahu ni oprlo na dejstvo, ki ga je izvedenec sicer zgolj povzel, pač pa na dogodke neposredno pred prometno nezgodo, ko je tožnica (neizpodbijano) utrpela življenjski strah, toženka s pritožbenim sklicevanjem na ugotovitve izvedenca, ki sploh niso bile podlaga za presojo o obstoju strahu, ne more uspeti. Pritožbeno sodišče v celoti pritrjuje presoji sodišče prve stopnje, da je življenjski strah nekaj trenutkov pred trčenjem v tako neposredni vzročni povezavi s škodnim dogodkom, da ta predstavlja t. i. primarni strah. Dejstev, na podlagi katerih je sodišče prve stopnje pravilno presodilo obstoj sekundarnega strahu, toženka ne izpodbija.

12. Prav tako toženka z ničemer ne izpodbija višine odmerjene odškodnine za prestani strah. Iz vsebine pritožbe namreč izhaja, da izpodbija zgolj višino odškodnine, ki temelji na naravi in teži telesnih poškodb, torej glede telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem, ter glede duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti, zato pritožbeno sodišče v okviru postavljenih pritožbenih navedb (drugi odstavek 350. člena ZPP) višine odmerjene odškodnine za strah ni smelo preizkusiti.

13. Že zgoraj je bilo poudarjeno, da pritožba ne izpodbija ugotovljenih dejstev o telesnih bolečinah zaradi glavobolov in bolečin v vratni hrbtenici ter zaradi udarnin v predelu prsnega koša ledvenega hrbtenice, ki jih je sodišče ugotovilo na podlagi izvedenskega mnenja, pač pa ugotovljene telesne bolečine, ki jih tožnica čuti po izteku tega obdobju.

Na podlagi izvedenskega mnenja je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnica čutila srednje hude bolečine teden dni, občasne srednje hude bolečine, ki so trajale dve do tri ure na dan dva meseca, trajne lahke telesne bolečine tri mesece in občasne lahke bolečine štiri ure dnevno štiri mesece, nato pa občasne lahke bolečine ob večjih telesnih naporih in psihičnem stresu še dva meseca. Skupaj je torej čutila bolečine v obdobju enajstih mesecev in enega tedna. Pri odmeri odškodnine sodišče prve stopnje torej ni upoštevalo bolečin zaradi morebitnega ugriza jezika, zato je pritožbeno izpodbijanje tega dejstva za končno presojo višine odškodnine povsem nepomembno in se pritožbenemu sodišču do tega ni bilo treba opredeljevati.

14. Potem ko je pritožbeno sodišče na pritožbeni obravnavi izvedlo vse dokaze, s katerimi je tožnica dokazovala ta dejstva, se je pri njihovi ugotovitvi oprlo na ugotovitve iz izvedenskega mnenja in njegovih dopolnitev. Gre namreč za ugotavljanje dejstev, ki terjajo strokovno znanje medicinske stroke, kot je bilo pojasnjeno že zgoraj, zato izpoved tožnice in predložena medicinska dokumentacija za ugotovitev teh dejstev niso primeren dokaz. Izvedenec je v svojem mnenju pojasnil, da sile, ki so v prometni nezgodi delovale na tožničino telo, niso pospešile nadaljnjega razvoja degenerativnih sprememb v vratni hrbtenici, saj kaj takšnega ne izhaja iz opravljenih rezultatov diagnostičnih postopkov. Do objektivno dokazanih strukturnih sprememb zaradi nezgode po njegovem mnenju ni prišlo, vendar je pri tožnici ugotovil počasnejše okrevanje po nihajni poškodbi vratu zaradi njenih subjektivnih značilnosti, ob tem pa je po njegovem mnenju treba upoštevati bolečine, ki so izključna posledica razvoja degenerativnih sprememb, na katere škodni dogodek ni imel nobenega vpliva.

Po njegovih ugotovitvah so telesne bolečine, ki jih tožnica čuti po izteku enajstih mesecev in enega tedna, izključna posledica degenerativnih sprememb, ki niso povezane s prometno nezgodo.

15. Tožnica je v pripombah k izvedenskemu mnenju in njegovim dopolnitvam (vloga z dne 25. 2. 2024 na r. št. 30, vloga z dne 12. 2. 2025 na r. št. 44) predlagala, naj izvedenec pojasni, zakaj meni, da škodni dogodek ni pospešil razvoja degenerativnih sprememb, in zakaj po njegovem mnenju niso vse telesne bolečine posledica škodnega dogodka, saj jih pred njim ni čutila.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je izvedenec na vse te pomisleke odgovoril že v mnenju, saj je navedel, da diagnostične preiskave (rentgenski posnetki, posnetki magnetne resonance) niso pokazale prav nikakršnih strukturnih sprememb zaradi prometne nezgode (6. stran izvedenskega mnenja z dne 24. 4. 2024), in da je zaradi upočasnjenega okrevanja (razloge za to pa je obširno pojasnil na 7. strani izvedenskega mnenja z dne 24. 4. 2024) prometni nezgodi mogoče pripisati telesne bolečine, ki jih je tožnica čutila v obdobju enajstih mesecev in enega tedna po nezgodi, kasneje pa so izključna posledica degenerativnih sprememb in ne prometne nezgode.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je izvedenec na vse te tožničine pomisleke odgovoril že v mnenju, to pa je nato ponovil še v dopolnitvi mnenja z dne 28. 12. 2024. V dopolnitvi svojega mnenja z dne 26. 1. 2025 je na zahtevo sodišča prve stopnje (dopis z dne 16. 1. 2025 na r. št. 40) namreč zgolj seštel skupno obdobje telesnih bolečin ne glede na njihov vzrok. Izvedensko mnenje z dopolnitvijo z dne 28. 12. 2024 je torej popolno, notranje skladno in logično ter odgovarja na vse pripombe tožnice, zato je pritožbeno sodišče dejstva o obsegu, intenzivnosti, zlasti pa o vzroku tožničinih telesnih bolečin ugotovilo na njegovi podlagi. Po izvedenih dokazih pritožbeno sodišče tako ugotavlja, da je tožnica zaradi prometne nezgode čutila srednje hude bolečine teden dni, občasne srednje hude bolečine, ki so trajale dve do tri ure na dan dva meseca, trajne lahke telesne bolečine tri mesece in občasne lahke bolečine štiri ure dnevno štiri mesece, nato pa še občasne lahke bolečine ob večjih fizičnih naporih in psihičnem stresu še dva meseca. Kasnejših bolečin, ki bi jih povzročil škodni dogodek, tožnica ni dokazala.

16. Iz izvida tožničinega nevrokirurga z dne 7. 4. 2020, s katerim je sodišče prve stopnje utemeljevalo obstoj vzročne zveze med tožničinimi trajnimi telesnimi bolečinami v vratni hrbtenici z dne 7. 4. 2022 (priloga A37), izhajajo le ugotovitve o tožničinem zdravstvenem stanju, zdravnik pa se v tej listini glede vzrokov za tožničine bolečine ni opredeljeval. Smiselno enako velja za ostalo medicinsko dokumentacijo. Tožničina izpoved o vzrokih njenih bolečin iz že pojasnjenih razlogov v okoliščinah te zadeve ni primerno dokazno sredstvo za dokazovanje dejstev o vzročni zvezi. Indično sklepanje sodišča prve stopnje na obstoj dejstev glede vzročne zveze, ki ni bilo oprto na spoznanja medicinske znanosti, je bilo zato napačno.

17. Glede na obseg in intenzivnost telesnih bolečin in (neizpodbijanih) nevšečnosti med zdravljenjem (10. točka obrazložitve izpodbijane sodbe) je tožnica po kriterijih iz določb 179. člena Obligacijskega zakonika (OZ) upravičena do 10.000,00 EUR odškodnine

Pri tem je treba upoštevati, da v sodni praksi zaradi raznolikosti posledic in prepletanja različnih vrst poškodb ni povsem identičnih življenjskih primerov, vendar se je mogoče pri objektivizaciji višine odškodnine kljub temu opreti na opise podobnih poškodb in posledic, ki so okoliščinam v tej pravdi primerljive, hujše in lažje. Tožnica je po intenzivnosti čutila največ srednje hude bolečine, celotno bolečinsko obdobje pa je trajalo nekaj čez enajst mesecev. Ravno obdobje trajanja bolečin utemeljuje odmero v takšni višini, ob upoštevanju relativno hudih nevšečnosti med zdravljenjem (hospitalizacija, številne preiskave ter obseg fizikalnih terapij). Takšna odmera ustreza tako intenzivnosti in trajanju telesnih bolečin, naravi nevšečnosti med zdravljenjem, kot tudi ostalim primerom v sodni praksi.

Sodna praksa, ki jo ponuja tožnica v odgovoru na pritožbo

, se že na prvi pogled nanaša na oškodovanca s hujšimi poškodbami (npr. pretres možganov, postkomocijski sindrom in kronični posttravmatski glavobol), in gre za povsem neprimerljivo zadevo.

Glede duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti

18. Pritožbeno sodišče se je tudi pri ugotovitvi, ali ima tožnica zaradi nezgode trajne posledice zaradi težav z vratno hrbtenico, oprlo na izvedensko mnenje, ker sámo za to nima ustreznega znanja medicinske stroke. Zakaj medicinska dokumentacija, vključno z izvidom nevrokirurga z dne 7. 4. 2022 (priloga A37), in tožničina izpoved za ugotovitev teh dejstev glede vzročne zveze niso primeren dokaz, se je pritožbeno sodišče opredelilo že zgoraj, zato se na te razloge v izogib ponavljanju sklicuje. Enako velja glede tožničinih pripomb k izvedenskemu mnenju.

Izvedensko mnenje je popolno, jasno, notranje skladno in je odgovorilo na vse tožničine pomisleke ter na vprašanja sodišča. Na tej podlagi pritožbeno sodišče po izvedbi dokazov glede vzročne zveze ugotavlja, da škodni dogodek pri tožnici ni pustil trajnih posledic (8. in 9. stran izvedenskega mnenja), zato o zmanjšanju njenih življenjskih aktivnosti, ki bi bilo njegova posledica, ni mogoče govoriti. Trenutne omejitve zaradi posledic na tožničini vratni hrbtenici so posledice razvoja degenerativnih sprememb, ki so vzročno neodvisne od škodnega dogodka.

19. Tožnica bi bila tako upravičena do odškodnine v skupni višini 13.000,00 EUR. Upravičena bi bila tudi do zakonskih zamudnih obresti od tega zneska od 21. 2. 2019, ko je toženka (neizpodbijano) padla v zamudo, do dne plačila odškodnine v višine 11.500,00 EUR dne 25. 9. 2019, kar znaša 615,45 EUR. Toženka bi morala tako skupaj skupaj plačati 13.615,45 EUR.

Ker je toženka tožnici že izplačala odškodnino, ki na dan zaključka glavne obravnave pred sodiščem prve stopnje (neizpodbijano) v valorizirani višini znaša 14.202,50 EUR, to pomeni, da je svojo obveznosti v celoti izpolnila. Pritožbeno sodišče je zato na podlagi prvega odstavka 351. člena ZPP spremenilo izpodbijano sodbo v I. točki izreka, tako da je zavrnilo še zahtevek za plačilo 10.797,50 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zneska 25.000,00 EUR od 21. 2. 2019 do 25. 9. 2019 ter od zneska 10.797,50 EUR od 26. 9. 2019 dalje do plačila.

20. Sprememba tožbe je narekovala tudi spremembi stroškovnega dela odločitve iz III. točke izreka izpodbijane sodbe. Ker je tožnica z zahtevkom propadla, je dolžna na podlagi prvega odstavka 154. člena ZPP toženki povrniti njene pravdne stroške, ki jih je že sodišče prve stopnje odmerilo na višino 161,30 EUR, česar nobena od strank ni izpodbijala.

21. Toženka je s pritožbo uspela, zato je upravičena do povrnitve potrebnih pritožbenih stroškov (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP), in sicer je skladno s sodno prakso

upravičena do stroškov kilometrine v višini 10 % cene neosvinčenega 95-oktanskega bencina (na podlagi 9. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov v pravdnem postopku), saj se v omenjeni višini zaposlenim v državni upravi povrnejo stroški kilometrine za prihod na delo, kar je primerljivo prihodu stranke na sodišče. Pritožba se zato neutemeljeno zavzema za višji znesek, ki velja za odvetnike. Na pritožbeno obravnavo je pristopila pooblaščenka, ki ni odvetnik. Pritožbeno sodišče je tako priznalo kilometrino v višini 16,33 EUR (0,14197 EUR/km x 155 km) in sodno takso za pritožbo v višini 459,00 EUR, skupaj torej 457,33 EUR. Drugih stroškov toženka po višini ni izkazala.

Na pritožbeni obravnavi je bilo strankama pomotoma predočeno, da seštevek obdobja bolečin, ugotovljenih v 10. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, predstavlja devet mesecev in teden, kar pa na končno presojo ne vpliva.

Odločba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 429/2008 in številne druge.

Odločba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 178/2007.

V tem izvidu zdravnik tožnici svetuje izogibanje dvigovanju težjih bremen, prisilni drži, hitrim in sunkovitim gibom, dolgotrajnemu delu, ...sodišče prve stopnje pa je nato na podlagi tožničine izpovedbe ugotovilo, da ima težave, če opravlja daljše delo prisilni drži npr. kuhanje in daljše kolesarjenje, pri vsakodnevnih gospodinjskih opravilih in pri rekreativnem športu (prim. 12. točko obrazložitve izpodbijane sodbe).

Takšna dejstva je materialnopravno opredelilo kot stanje t. i. nemih (neizraženih) degenerativnih sprememb.

Sodba tega pritožbenega sodišča Cp 220/2023 (drugi odstavek 18. točke obrazložitve), sodba Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 1554/2024 (7. točka obrazložitve).

V tem delu gre sicer že za izvedenčevo pravno sklepanje, ki je pridržano izključno sodišču.

Prim. 10. točko obrazložitve izpodbijane sodbe.

Takšno vsebino izvedenskega mnenja je povzelo tudi sodišče prve stopnje v 8. točki obrazložitve izpodbijane sodbe.

Po stanju na dan zaključka glavne obravnave (torej dne 26. 5. 2025) to znaša 6,28 povprečne neto plače, ki je bila takrat 1.592,31 EUR.

V zadevi II DoR 107/2018 je bila za telesne bolečine odmerjena odškodnina v višini 4,77 povprečne neto plače ob nekaj blažjih posledicah, v zadevi II Ips 278/2015 pa je sodišče za telesne bolečine odmerilo odškodnino v višini 2 povprečnih plač, pri čemer je oškodovanec tam trpel celo hude bolečine, vendar je bila celotno obdobje stalnih bolečin krajše, kljub temu da lažje bolečine - drugače kot v tej zadevi - občasno še vedno čuti.

Odločba Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 2711/2012.

odločba Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 1967/2021 (17. točka obrazložitve), odločba Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 1499/2022 (6. točka obrazložitve), odločba Višjega sodišča v Ljubljani I Cp 1834/2023 (9. točka obrazložitve), ...

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 243

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 179

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.