VSM Sklep III Kp 8264/2023
Sodna praksa višjih sodišč, 2025-04-01

Barbara Debevec (preds.), Melita Puhr (poroč.), mag. Karmen Krajnc

kaznivo dejanje poskus umora - neprištevnost storilca - duševna motnja - obvezno psihiatrično zdravljenje in varstvo v zdravstvenem zavodu - razlike med izvedenskimi mnenji - pripor neprištevnega storilca - vštevanje pripora - odločanje o potrebnosti nadaljnjega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu

Varnostni ukrep se izvršuje po pravnomočnosti sklepa; do takrat ima obdolženec še vedno status pripornika, ne glede na dejstvo, kje se pripor dejansko izvaja. Šele ko je odločba o varnostnem ukrepu obveznega psihiatričnega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu pravnomočna in se varnostni ukrep izvaja, lahko sodišče ob preizkusu, ki ga mora po določbi drugega odstavka 70.a člena KZ-1 opraviti vsakih šest mesecev, znova odloči, ali sta nadaljnje zdravljenje in varstvo v zdravstvenem zavodu še potrebna.

I. Pritožba zagovornikov obdolženega A. A. se kot neutemeljena zavrne.

II. Obdolženca se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Murski Soboti je z izpodbijanim sklepom odločilo, da je obdolženi A. A. v stanju neprištevnosti uresničil vse zakonske znake kaznivega dejanja umora po 1. točki 116. člena v zvezi z drugim odstavkom 29. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Na podlagi 70.a člena KZ-1 je obdolžencu izreklo varnostni ukrep obveznega psihiatričnega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu, ki se bo izvajal v Enoti za forenzično psihiatrijo Oddelka za psihiatrijo Univerzitetnega kliničnega centra Maribor, pri čemer sme zdravljenje v zavodu trajati največ pet let, sodišče pa bo vsakokrat po preteku šestih mesecev ponovno odločalo, ali sta nadaljnje zdravljenje in varstvo v zdravstvenem zavodu še potrebna. Na podlagi drugega odstavka 105. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je oškodovance B. B., ndl. C. C., ndl. D. D. in ndl. E. E. za uveljavljanje priglašenih premoženjskopravnih zahtevkov v celoti napotilo na pravdo. Po četrtem odstavku 95. člena ZKP je obdolženca oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena tega zakona, potrebni izdatki in nagrada po uradni dolžnosti postavljenih zagovornikov F. F. in G. G. po 97. členu tega zakona bremenijo proračun, medtem ko bo o stroških in nagradi zagovornikov iz Odvetniške družbe H. o.p., d.o.o. odločila služba za brezplačno pravno pomoč. Obdolženec pa je dolžan povrniti morebitno priglašene stroške in nagrado pooblaščenke oškodovancev, odvetnice I. I., ki bodo odmerjeni s posebnim sklepom.

2. Zoper sklep so se pritožili obdolženčevi zagovorniki iz razlogov po 2., 3. in 4. točki prvega odstavka 370. člena ZKP, kot navajajo uvodoma, s predlogom višjemu sodišču, da pritožbi ugodi in sklep razveljavi ter zadevo vrne v ponovno odločanje pred spremenjeni senat, podrejeno pa obdolžencu izreče ukrep obveznega psihiatričnega zdravljenja na prostosti.

4. Dejanskim ugotovitvam in zaključkom, s katerimi je sodišče prve stopnje utemeljilo svojo odločitev, da je obdolženec v stanju neprištevnosti storil protipravno dejanje z zakonskimi znaki kaznivega dejanja umora po 1. točki 116. člena v zvezi z drugim odstavkom 29. člena KZ-1, zagovorniki ne nasprotujejo. Sodišče prve stopnje je sicer na podlagi izvedenih dokazov, izčrpno in natančno povzetih v točkah 10 - 33 obrazložitve sklepa, nadalje v točkah 35 in 36 obrazložitve prepričljivo utemeljilo nedvomen zaključek, da je bil obdolženec ta, ki je oškodovancu s številnimi vbodi, prebodi in vrezninami z nožem zadal številne poškodbe, v posledici katerih je oškodovanec na kraju dejanja umrl. Brez dvoma mu je pri tem povzročil hujše bolečine, strah in trpljenje večje intenzitete, s tem pa zagotovo na grozovit način izživljal svojo brezčutnost, kar potrjuje, da mu je življenje vzel na grozovit način.

5. Nobenega dvoma tudi ni, da je obdolženec dejanje izvršil v neprištevnem stanju, ko ni mogel razumeti pomena svojega dejanja in ni mogel imeti v oblasti svojega ravnanja zaradi duševne motnje Paranoidne shizofrenije F 20.0. Psihično stanje obdolženca v času izvršitve dejanja je sodišče prve stopnje ugotavljalo s pomočjo več izvedencev; sprva je izdelavo mnenja zaupalo Komisiji za fakultetna izvedenska mnenja pri Medicinski fakulteti Univerze v Mariboru, za katero je mnenje izdelal izvedenec psihiatrične stroke J. J., tekom sojenja pa je angažiralo še Komisijo za fakultetna izvedenska mnenja pri Medicinski fakulteti Univerze v Ljubljani, v imenu katere je izvedensko mnenje izdelal psihiater dr. K. K., sprva osnovno, nato pa v sodelovanju z izvedencem klinične psihologije dr. L. L. še dopolnilno. Razloge, zaradi katerih je svojo odločitev po neposrednem zaslišanju vseh izvedencev oprlo na mnenje in zaključke Komisije pri Medicinski fakulteti Univerze v Ljubljani, je natančno in argumentirano utemeljilo predvsem v točkah 51 - 53 obrazložitve sklepa, končno pa v točki 54 ustrezno zaključilo, da je to mnenje bolj prepričljivo, tudi zaradi sodelovanja dveh specialistov in zato popolnejše. Pri tem pa ni spregledalo, da je bistvena razlika med mnenji izvedencev J. J. in dr. K. K. (zgolj) v klasifikaciji ugotovljene duševne motnje pri obdolžencu, medtem ko so njuni zaključki glede obdolženčevega razumevanja in obvladovanja lastnega ravnanja pri izvršitvi obravnavanega dejanja dejansko povsem identični.

6. Slednje velja tudi za ugotovljeno nevarnost ponovitve hudega kaznivega dejanja in hkrati neizogibno nujnost zdravljenja obdolženca v zdravstvenem zavodu za odpravo te nevarnosti. Upoštevaje jasne ugotovitve in mnenje izvedenca dr. K. K., da pri obdolžencu ne gre le za blodnjo, ampak so prisotne tudi halucinacije in motnje na področju efektivnega funkcioniranja, da je pričakovati doživljenjski potek take psihične motnje in se za obdolženca predvideva zdravljenje vsaj pet let, v primeru pojava še kake psihotične epizode pa doživljenjsko, ter da se ustrezna kritičnost obdolženca do pretekle produktivne psihopatološke simptomatike in prisotne produktivne psihopatološke simptomatike - kljub bolnišničnemu psihiatričnemu zdravljenju tekom izvrševanja pripora - ob osebnem pregledu ni vzpostavila (točka 53 obrazložitve sklepa); ter posledično obstoj nevarnosti, da bi obdolženec pod vplivom te produktivne psihopatološke simptomatike v sklopu Paranoidne shizofrenije storil kako hudo kaznivo dejanje, kar bi bilo mogoče odpraviti le z obveznim psihiatričnim zdravljenjem in varstvom v zavodu, je zaključek in utemeljitev sodišča prve stopnje, da sledi predlogu državnega tožilca in obdolžencu izreče predlagani varnostni ukrep obveznega psihiatričnega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu, (edini) pravilen.

7. Po navedenem je sicer posplošeno pritožbeno zavzemanje zagovornikov za izrek obdolžencu milejšega ukrepa obveznega psihiatričnega zdravljenja na prostosti neutemeljeno, oziroma glede na jasna stališča in v tem delu enotno mnenje obeh izvedencev o nujnosti obdolženčevega zdravljenja v zavodu, brez uspeha. V tej zvezi pritožbeno uveljavljana nepopolna ugotovitev dejanskega stanja, z dodatnimi navedbami, da sodišče pri presoji izbire vrste medicinskega varnostnega ukrepa ni oziroma ni v zadostni meri upoštevalo, da je ukrep zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu zoper obdolženca potekal že od 18. 6. 2023, tako ni podana. Dejstvo obdolženčeve namestitve v Enoto za forenzično psihiatrijo že med postopkom za uporabo varnostnega ukrepa, (vendar) zaradi obstoja pripornih razlogov in ugotovitve, da naj bi dejanje storil v neprištevnem stanju, namreč še ne pomeni izvajanja kasneje izrečenega varnostnega ukrepa.

Navedena okoliščina zato na presojo ustreznosti izrečenega varnostnega ukrepa obveznega zdravljenja v zavodu, nima nobenega relevantnega vpliva; medtem ko je pritožbeno zatrjevano zdravljenje obdolženca že najmanj od 18. 6. 2023, glede na podatke kazenskega spisa netočno.

8. Stališče zagovornikov, da bi moralo sodišče pri izreku varnostnega ukrepa čas, ko je bil obdolženec napoten v Enoto za forenzično psihiatrijo Oddelka za psihiatrijo UKC Maribor in ga je dejansko prestal kot pripor, všteti v čas izrečenega varnostnega ukrepa, nima podlage v veljavni zakonski ureditvi. Nobena izmed zakonskih določb namreč ne daje podlage za razlago, da bi se moral neprištevnemu storilcu čas odvzema prostosti vštevati v čas izvrševanja varnostnega ukrepa obveznega psihiatričnega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu.

Kot je argumentirano poudarilo že Vrhovno sodišče, jezikovni okvir zakonskega besedila prvega odstavka 56. člena KZ-1 jasno sporoča, da se čas odvzema prostosti všteva samo v kazen zapora ali denarno kazen, čemur pritrjuje tudi sistemska umestitev navedene zakonske določbe v poglavje o kaznih oziroma v podpoglavje o odmeri kazni, medtem ko so varnostni ukrepi urejeni v posebnem poglavju kazenskega zakonika. Glede na navedeno pritožbeno uveljavljana kršitev kazenskega zakona iz 6. točke 372. člena ZKP, ker sodišče časa odvzema prostosti obdolžencu, čeprav se je pripor deloma izvrševal v UKC Maribor, ni vštelo v čas izvrševanja izrečenega varnostnega ukrepa, torej ni podana.

9. Neutemeljeno je tudi zatrjevanje kršitve drugega odstavka 70.a člena KZ-1, z navedbami, da sodišče od izreka varnostnega ukrepa dne 26. 6. 2024 ni odločalo, ali sta nadaljnje zdravljenje in varstvo obdolženca v zdravstvenem zavodu še potrebna. Upoštevaje že citirano stališče Vrhovnega sodišča (op 1), se varnostni ukrep izvršuje po pravnomočnosti sklepa; do takrat ima obdolženec še vedno status pripornika, ne glede na dejstvo, kje se pripor dejansko izvaja. Šele ko je odločba o varnostnem ukrepu obveznega psihiatričnega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu pravnomočna in se varnostni ukrep izvaja, lahko sodišče ob preizkusu, ki ga mora po določbi drugega odstavka 70.a člena KZ-1 opraviti vsakih šest mesecev, znova odloči, ali sta nadaljnje zdravljenje in varstvo v zdravstvenem zavodu še potrebna. Citirana določba torej ureja dolžnost odločanja sodišča po pravnomočnosti (izpodbijanega) sklepa o izrečenem varnostnem ukrepu, zato (že) z njegovo izdajo ni mogla biti storjena zatrjevana kršitev, ki bi kakorkoli vplivala na pravilnost in zakonitost le-tega.

10. Po obrazloženem, in ker višje sodišče pri uradnem preizkusu izpodbijane odločbe ni ugotovilo kršitev zakona, ki jih mora upoštevati po uradni dolžnosti (prvi odstavek 383. člena ZKP), je pritožbo obdolženčevih zagovornikov kot neutemeljeno zavrnilo (prvi odstavek 507. člena v zvezi s 391. členom ZKP).

11. Iz istih razlogov, kot že sodišče prve stopnje, je tudi višje sodišče obdolženca oprostilo plačila sodne takse, kot stroška pritožbenega postopka (prvi odstavek 507. člena v zvezi s prvim odstavkom 98. člena in četrtim odstavkom 95. člena ZKP), o potrebnih stroških in nagradi obdolženčevih zagovornikov pa bo odločila služba za brezplačno pravno pomoč pristojnega okrožnega sodišča.

Prim. sklep VSRS I Kp 28363/2015 z dne 19. 4. 2016.

Po podatkih v spisu se je pripor zoper obdolženca sprva - od 8. 2. 2023 - izvrševal v ZPKZ, do 23. 8. 2023, ko je bil obdolženec z odredbo predsednika senata sodišča prve stopnje tega dne nastanjen v Enoto za forenzično psihiatrijo Oddelka za psihiatrijo UKC Maribor; do 15. 9. 2023, ko je bil z novo odredbo premeščen nazaj v ZPKZ, nato pa po vloženem predlogu za izrek varnostnega ukrepa, z odredbo predsednika senata z dne 25. 10. 2023 ponovno nameščen v navedeno Enoto UKC Maribor.

Prim. sodba VSRS I Ips 4373/2022 z dne 6. 4. 2023.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 29, 29/2, 70a, 70a/1, 70a/2, 116

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.