VSL Sodba I Cp 545/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-05

dr. Tadeja Jelovšek (preds.), Matjaž Voglar (poroč.), Polona Marjetič Zemljič

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO

nemoralna pogodba - nedopustna kavza - ničnost - nična pogodba - neobstoječa pogodba - oškodovanje upnikov - indični dokaz - izbrisna tožba - indici - pogodba, ki nasprotuje moralnim načelom - pogodba, ki nasprotuje prisilnim predpisom - temeljna načela obligacijskega prava - dokazovanje

Pogodba, sklenjena z namenom, skriti premoženje dolžnika pred upniki, je nična, ker nasprotuje morali in temeljnim pravnim načelom.

Nekdo, ki sklepa pogodbo z nemoralnimi, nezakonitimi in morda tudi kaznivimi nameni, o tem svojem početju ne bo vodil zapisnikov, zato je dokazovanje takšnih ravnanj in motivov (oškodovanja upnikov) vselej indično.

Dejstvo, da je tožnica s pogodbo, ki ima ime in zunanji videz kupoprodajne pogodbe, na toženko prenesla premoženje velike vrednosti, vendar ni storila niti enega koraka, da bi kupnino, katero ji je toženka dolgovala, dobila plačano, je z gospodarskega vidika tako nezaslišano, da si sploh ni mogoče predstavljati drugega motiva, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje - skrivanje premoženja pred upniki.

Izbrisna tožba je nezastarljiva, kadar se z njo varujejo stvarne pravice.

Ker slovenska zakonodaja pojma neobstoječe pogodbe ne uporablja in zanjo ne predvideva posebne oblike varstva, se tudi neobstoj(ečnost) pogodbe v praksi uveljavlja z zahtevkom za ugotovitev ničnosti, pravne posledice pa so v obeh primerih enake.

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti njene stroške pritožbenega postopka v znesku 2.132,87 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne poteka paricijskega roka dalje.

Oris zadeve in odločitev sodišča prve stopnje:

1. V 90-ih letih prejšnjega stoletja je bila ustanovljena Hranilnica A., p. o. (v nadaljevanju: Hranilnica), ki je za obveznosti odgovarjala z vsem premoženjem hranilnice in ustanoviteljev. Tožnica je bila ena od ustanoviteljic Hranilnice. Leta 2002 se je začel stečaj nad Hranilnico. Cca en mesec po začetku stečaja je bila ustanovljena toženka. V začetku leta 2003 je Hranilnica v stečaju vložila tožbo zoper svoje ustanovitelje - med drugim tudi zoper tožnico, zaradi plačila cca 3,7 milijona EUR (z zakonskimi zamudnimi obrestmi od leta 2002). Vtoževani znesek je bil leta 2017 s sodbo (ki je postala pravnomočna leta 2018) prisojen stečajnim upnikom - varčevalcem Hranilnice.

2. Konec leta 2003 sta pravdni stranki sklenili kupoprodajno pogodbo, ki se izpodbija v tem postopku, s katero je tožnica toženki prodala nepremičnino - zadružno stavbo oziroma poslovni prostor; v pogodbi je bilo določeno obročno plačilo kupnine z ročnostjo 8 let; zemljiškoknjižni prenos lastništva je bil izveden leta 2004, prenos posesti pa že prej; pogodba ni vsebovala nobenih zavarovanj plačila. Kupnina nikoli ni bila plačana, tožnica je tudi nikoli ni terjala. Nad tožnico se je leta 2019 začel stečaj.

3. Tožnica zatrjuje, da je kupoprodajna pogodba nična, ker je bila sklenjena fiktivno in z edinim namenom, izigrati upnike (varčevalce Hranilnice) oziroma "rešiti" zadružno stavbo pred upniki.

4. Z izpodbijano odločbo je sodišče prve stopnje postopek deloma ustavilo (I. točka izreka, ni pritožbeno izpodbijano); ugotovilo ničnost pogodbe iz leta 2003 (II. točka izreka); ugotovilo neveljavnost vknjižbe toženke in odredilo vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja (III. točka izreka); naložilo toženki, da tožnici povrne tri četrtine pravdnih stroškov, tožnici pa, da povrne toženki eno četrtino pravdnih stroškov (IV. točka izreka).

5. Zoper odločitev se pritožuje toženka in med drugim navaja, da je izbrisna tožba zastarala. Simulirana pogodba ne more biti nična, lahko je le neobstoječa. Sodišče se ves čas opira le na indice, brez neposrednih dokazov, marsičesa ni obrazložilo. Pogodba je bila sklenjena transparentno, upravna odbora tožnice in toženke sta z njo soglašala. Upniki bi lahko pogodbo izpodbijali ali pa posegli na terjatev tožnice do toženke iz naslova kupnine. Obstajalo je še drugo premoženje tožnice, iz katerega bi se upniki lahko poplačali. Terjatve upnikov so bile v stečajnem postopku le pogojno priznane. Sodišče prve stopnje je nedopustno upoštevalo okoliščine, ki so nastopile že po sklenitvi pogodbe, ni odgovorilo na ugovor aktivne legitimacije. Tožnica je tudi po prodaji nepremičnine normalno poslovala naprej, stečaj nad tožnico se je začel šele 15 let po sklenitvi pogodbe, zato ob sklenitvi pogodbe stranki niso mogli vedeti, da bo prišlo do stečaja. Tožnica ni bila edina solidarna dolžnica. Kazenska ovadba je bila zavržena. Neplačilo kupnine ni razlog za ničnost.

6. Tožnica je na pritožbo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev.

8. Obrazložena pritožba mora vzpostaviti vsebinski dialog z razlogi izpodbijane prvostopenjske odločbe. Le takšna pritožba omogoča vsebinsko presojo utemeljenosti pritožnikovih navedb na eni strani in pravilnosti izpodbijane prvostopenjske odločbe na drugi strani. Predmetna pritožba tem kriterijem v precejšnji meri ne zadosti, saj s številnimi argumenti sodišča prve stopnje ne vzpostavi vsebinske polemike, temveč govori mimo njih, ali pa razloge sodišča prve stopnje, ki jih izpodbija, prikazuje netočno in zasuknjeno.

9. V zvezi z navedbami, da naj bi bila sodnica "povsem pristranska" in da je toženka "izgubila zaupanje" vanjo, pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je v primeru pristranskosti sodnika z zakonom predvideno pravno sredstvo predlog za izločitev. Toženka takega predloga sploh ni vložila, zato je vsako razpravljanje o tem vprašanju brezplodno.

10. Navedbe, da je tožničin zahtevek nerazumljiv in napačno postavljen, so nerazumljive in nekonkretizirane, saj toženka sploh ne pove, kaj naj bi bilo z zahtevkom narobe. Enako velja za posplošene trditve o nesklepčnosti. Kakšen pomen naj bi imelo dejstvo, da izbrisni zahtevek ob vložitvi tožbe ni bil uveljavljan, toženka ne pojasni, sklepa o dovolitvi spremembe tožbe pa tudi ni izpodbijala.

11. Trditev, da sodišče prve stopnje ni odgovorilo na ugovor aktivne legitimacije, je neresnična, odgovor je sodišče prve stopnje podalo v 19. in 38. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, s katerima se pritožba vsebinsko ne sooči.

12. Navedbe, da je izbrisna tožba zastarala, so pravno zmotne. Izbrisna tožba je nezastarljiva, kadar se z njo varujejo stvarne pravice, kakor je tudi v tem primeru.

13. Neutemeljene so tudi navedbe, da simulirana pogodba ne more biti nična, lahko je le neobstoječa. Ker slovenska zakonodaja pojma neobstoječe pogodbe ne uporablja in zanjo ne predvideva posebne oblike varstva, se tudi neobstoj(ečnost) pogodbe v praksi uveljavlja z zahtevkom za ugotovitev ničnosti, pravne posledice pa so v obeh primerih enake.

14. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da se sodišče prve stopnje ves čas opira le na indice. Po naravi stvari je jasno, da nekdo, ki sklepa pogodbo z nemoralnimi, nezakonitimi in morda tudi kaznivimi nameni, o tem svojem početju ne bo vodil zapisnikov, zato je dokazovanje takšnih ravnanj in motivov (oškodovanja upnikov) praviloma indično. Sodišče prve stopnje je o tem navedlo obširne, natančne in preverljive razloge (19. do 33. točka, rekapitulacija pa je vsebovana v 34. točki obrazložitve izpodbijane sodbe). Bistveni indici, ki tudi po prepričanju pritožbenega sodišča dokazujejo protipravno kavzo izpodbijane pogodbe, so naslednji:

mesec dni po začetku stečaja Hranilnice, ko so vodilni v tožnici vedeli, da bo slednja kot ustanoviteljica Hranilnice odgovarjala z vsem svojim premoženjem (in da je dolgov Hranilnice ogromno), je bila ustanovljena nova zadruga - toženka, ki ima isti naslov, sedež in so jo vodile iste osebe kot tožnico, opravljala pa je isto dejavnost (očitno nelogično in gospodarsko nesmiselno je ustanoviti v istem [manjšem] kraju še eno zadrugo, z enako dejavnostjo, kot jo opravlja že obstoječa zadruga); ko je postalo jasno, da upniki Hranilnice zoper slednjo (in njene ustanovitelje) uveljavljajo visoke terjatve, sta stranki sklenili sporno kupoprodajno pogodbo, s katero je tožnica toženki prodala svojo najvrednejšo nepremičnino; kupnina nikoli ni bila plačana, tožnica pa je tudi nikoli ni terjala, niti se ni v pogodbi zavarovala zoper morebitno neplačilo kupke, niti ni izpodbijala kupoprodajne pogodbe (ki je bila z njene strani izpolnjena, s strani toženke - kupke pa ne). Dejstvo, da je tožnica s pogodbo, ki ima ime in zunanji videz kupoprodajne pogodbe, na toženko prenesla premoženje velike vrednosti, vendar ni storila (dokler ni tudi sama končala v stečaju in so vodenje prevzele druge osebe) niti enega koraka, da bi kupnino dobila plačano - je z gospodarskega vidika tako nezaslišano, da si sploh ni mogoče predstavljati drugega motiva,

kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje - skrivanje premoženja pred upniki. Res je, da neplačilo kupnine ni razlog za ničnost, vendar sodišče prve stopnje ni ugotovilo, da bi bila pogodba nična iz tega razloga; neplačilo je le indic prikritega nepoštenega namena pogodbe, ki nosi ime in videz tipične odplačne pogodbe. Očitno neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, ki merijo na to, da vodilni v tožnici niso vedeli za stečaj Hranilnice. Navedbe v drugem odstavku na 9. strani pritožbe so nerazumljive in kaotične; pritožba konkretizirano ne zanika, da so novinarji o stečaju Hranilnice poročali (ni pomembno, v katerih medijih), pritožbeno sodišče pa ne dvomi, da so vodilni (vsaj) iz medijev izvedeli za stečaj. Tudi ne more biti dvoma, da je vodilnim delavcem tožnice bilo že ob ustanovitvi Hranilnice znano, kaj pomeni "p. o." - polna odgovornost.

15. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje v 36. točki obrazložitve ni pojasnilo, kateri pogoji za veljavo darilne pogodbe naj ne bi bili izpolnjeni; četudi je ta dikcija izpodbijane sodbe, iztrgano iz konteksta, nekoliko okorna, pa je sodišče prve stopnje obširno in pravilno pojasnilo, da je sporna pogodba, pa najsi bo kupoprodajna ali darilna, nična zaradi prepovedane in nemoralne kavze, to je oškodovanja upnikov.

16. Neutemeljene so tudi navedbe, da je bila pogodba sklenjena "transparentno", da je bila vknjižena v zemljiško knjigo in da sta upravna odbora tožnice in toženke s pogodbo soglašala. Da so tako tožnico kot toženko vodile oziroma upravljale praktično iste osebe, je sodišče prve stopnje pojasnilo v 19. in 20. točki obrazložitve (s katerima se toženka tudi konkretizirano ne sooči), tako da je jasno, da sta "oba upravna odbora" s pogodbo soglašala; prav to tožnica zatrjuje - da je šlo za usklajeno ravnanje obeh pravnih oseb, saj so v obeh odborih sedeli iste osebe, obe zadrugi pa sta imeli tudi istega predsednika oziroma direktorico, ki so vsi zasledovali isti (protipravni, nični) cilj. Jasno je, da je bila pogodba vknjižena (in s tem obelodanjena), saj drugače ne bi bilo mogoče prenesti lastninske pravice, kar pa še ne izključuje protipravnega ravnanja.

17. Prav tako so neutemeljene navedbe, da bi upniki lahko izpodbijali pogodbo ali pa posegli na terjatev tožnice do toženke. Upniki do leta 2018 niso razpolagali z nobenim izvršilnim naslovom zoper tožnico. Predvsem pa, posel, ki je ničen zaradi nemoralne, protipravne kavze, ne more konvalidirati zaradi poznejših ravnanj ali opustitev tretjih oseb. Navedbe o (poznejšem) pretrganju vzročne zveze so zgrešene, saj tu ne gre za odškodnino.

18. Pritožba še navaja, da je sodišče prve stopnje nedopustno upoštevalo okoliščine, ki so nastopile po sklenitvi pogodbe in da se je stečaj nad tožnico začel šele leta 2019. Te navedbe so sprenevedanje, saj je sodišče prve stopnje jasno povedalo, kako so se dogodki odvijali in si sledili. Da bo tožnica zelo verjetno odgovarjala za (velike) dolgove Hranilnice, se je vedelo že pred sklenitvijo sporne pogodbe, in tudi stečaj Hranilnice (na ta stečaj se sodišče prve stopnje utemeljeno sklicuje, ne pa na stečaj tožnice, kot skuša prikazati pritožba) se je začel že pred sklenitvijo sporne pogodbe. Drugi izpostavljeni dogodki (neplačilo kupnine, popolna pasivnost tožnice glede izterjave kupnine) so se seveda lahko zgodili šele po sklenitvi pogodbe, vendar prav ti dogodki (bolje rečeno - opustitve) indično zelo jasno kažejo na namen (kavzo) pogodbenih strank. Dokazno oceno tega dela prvostopenjske sodbe (14. točka obrazložitve) pritožba napada parcialno, vendar nerazumljivo v tretjem odstavku na 9. strani pritožbe (ni jasno, kakšno dokumentacijo ima pritožba v mislih); da toženka ni plačala ničesar od kupnine, je tožnica zatrjevala že v tožbi, toženka pa ob vsem sprenevedanju in obračanju besed ne pojasni, zakaj ni ničesar plačala in tudi ne poda nobenega smiselnega pojasnila, zakaj tožnica vsa ta leta plačila ni zahtevala.

19. Pritožba napada tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bila odsvojena nepremičnina ključno in najbolj vredno premoženje tožnice, vendar so te navedbe deloma pavšalne in vsebinsko prazne, saj pritožba sploh ne pove, za katero premoženje gre in koliko je vredno (v zvezi s tem pa tudi ne predloži nobenih dokazov; sklicevanje na listine in druge vloge v postopku ni upoštevno). Edina konkretna navedba v zvezi s tem je o nepremičninah v vrednosti 328.514,09 EUR, kar pa zaključkov sodišča prve stopnje ne more omajati, saj so terjatve Hranilničnih upnikov bistveno višje (cca 3,7 milijona EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od leta 2002). Ni jasno, kateri del prvostopenjske odločitve pritožba napada z navedbami, da je bila nepremičnina ocenjena s strani sodnega izvedenca po tržni vrednosti; to pomeni le, da je nepremičnina tržno vrednost imela, torej bi bilo edino razumno pričakovati, da bo prodajalec zanjo zahteval odmeno, česar pa ni storil. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe v zadnjem odstavku na 9. strani in prvem odstavku na 10. strani pritožbe glede zneska kupnine; ni pomembno, koliko točno je znašala kupnina, temveč je pomembno, da toženka ni plačala ničesar, tožnica pa kupnine tudi nikoli ni terjala. Katere trditve toženke naj bi sodišče spregledalo, pritožba ne konkretizira.

20. Tudi ugotovitve sodišča prve stopnje o prenosu bistvenega poslovanja na toženko so konkretizirane (22., 25. in 26. točka obrazložitve izpodbijane sodbe), med drugim z razlogi, da so ljudje, ki so prej bili zaposleni pri tožnici, z v bistvenem enako zaposlitvijo odtlej nadaljevali v okviru toženke, in da je glavna dejavnost toženke (poprej tožnice) potekala v poslovnem prostoru v sporni nepremičnini. Pritožba se s temi razlogi vsebinsko ne sooči, temveč le prazno navaja, da naj bi sodišče te zaključke sprejelo nekritično, da "v nekaterih delih obrazložitve sodbe [ne pove, katerih] povsem negira" izpovedbo priče B. B., da nekatere priče niso izpovedovale prepričljivo, da niso verodostojne in da je sodišče interpretiralo mimo listin (ne pove, katerih).

21. Prav tako so nekonkretizirane in zato neupoštevane pritožbene navedbe (na kršitve iz prvega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku

pritožbeno sodišče ne pazi po uradni dolžnosti), da sodišče prve stopnje ni upoštevalo prekluzij in da je tožnica prepozno dopolnjevala svoje navedbe ter dokaze (pritožba ne pove, za katere navedbe in dokaze naj bi šlo). Ni jasno, kateri del odločitve sodišče prve stopnje napada zadnji odstavek na 5. strani pritožbe glede bilančnega stanja finančne obveznosti in terjatev iz posojilnega razmerja. Sodišče prve stopnje (pa tudi druge), je večkrat pojasnilo, kolikšen je bil dolg Hranilnice, za katerega solidarno odgovarja tudi tožnica, toženka pa ne v postopku na prvi ne na drugi stopnji ne poda nobenih konkretnih navedb in dokazov, da bi premoženje tožnice brez sporne nepremičnine vsaj približno zadostovalo za poplačilo teh dolgov. V zvezi s tem so neutemeljene tudi navedbe o poslovnem deležu v C., d. o. o. (pritožba ne pove, koliko naj bi bil ta delež vreden), ter o tem, da tožnica ni edina solidarna dolžnica po sodbi Okrožnega sodišča v Kranju II Pg 26/2003 (pritožba niti ne zatrjuje, še manj izkaže, da bi katerikoli od ostalih solidarnih dolžnikov varčevalcem karkoli plačal).

22. Res je, da so bile terjatve upnikov (Hranilničinih varčevalcev) v stečajnem postopku nad tožnico le pogojno priznane, ne drži pa, da bi bile te terjatve sporne in "bodoče negotove" terjatve. Terjatve so bile priznane pod razveznim

pogojem, da terjatve prenehajo, če in kolikor jih poplača solidarni dolžnik D., d. o. o. (pravilni razlogi o tem so v 38. točki obrazložitve izpodbijane sodbe). Da bi se ta pogoj uresničil, pritožba sploh ne zatrjuje. Ni jasno, kaj pritožba želi povedati z navedbo, da so bile izločitvene pravice prerekane šele v stečajnem postopku tožeče stranke (izločitvena pravica je institut stečajnega prava, tako da se v drugih postopkih niti ne ne more uveljavljati).

23. Pritožbena graja zaslišanih prič je deloma (zadnji odstavek na 7. strani pritožbe) že na slovnični in jezikovni ravni nerazumljiva in konfuzna, predvsem pa ni konkretizirana; kadar pritožba graja dokazno oceno sodišča prve stopnje, mora jasno in določno navesti, katero odločilno dejstvo ni bilo ugotovljeno ali je bilo napačno ugotovljeno, argumentirano kritizirati dokazno oceno sodišča prve stopnje in tudi povedati, v čem bi bila izpodbijana odločitev sodišča drugačna, če bi bilo to odločilno dejstvo drugače (pravilno) ugotovljeno.

Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da je bila kazenska ovadba [pritožba ne pove, zoper koga je bila vložena] zavržena. Prvič, pravdno sodišče je vezano samo na pravnomočno obsodilno kazensko sodbo (14. člen ZPP), ne pa na sklep o zavrženju ovadbe in še manj na razloge, ki so takšni odločitvi botrovali. Drugič, sodišče prve stopnje je pravilno pojasnilo, da je civilna odgovornost drugačna od kazenske in da v ničnost pogodbe lahko vodi širši krog spornih ravnanj, ne nujno le kazniva dejanja, ki so rezultirala v pravnomočni obsodbi (pravilni razlogi v 41. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, s katerimi se pritožba vsebinsko ne sooči).

24. Neresnične so tudi pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje ni ustrezno obrazložilo stroškovne odločitve. Razlogi o tem so v 43. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, pritožba pa se z njimi vsebinsko ne sooči.

25. Glede na vse povedano in ker tudi ni ugotovilo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je sodišče druge stopnje pritožbo zavrnilo in izpodbijano odločbo potrdilo (353. člen ZPP).

26. Toženka s pritožbo ni uspela, tožnica pa je nanjo vsebinsko odgovorila, zato ji je toženka dolžna povrniti stroške odgovora na pritožbo (154. člen v zvezi s 165. členom ZPP), ki obsegajo nagrado za sestavo odgovora (2875 odvetniških točk) in 2 oziroma 1 % materialnih stroškov (skupaj 38,75 točke), skupaj torej (upoštevaje vrednost odvetniške točke 0,6 EUR) 2.132,87 EUR. Stroške mora povrniti v roku 15 dni (313. člen ZPP), v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (378. člen Obligacijskega zakonika).

Sklep VSRS II Ips 1069/2008 z dne 21. 2. 2013.

Primerjaj sodbo VSRS II Ips 229/2002 z dne 30. 1. 2003.

S tem je odgovorjeno tudi na očitno neresnične pritožbene navedbe, da se sodišče prve stopnje "ni ukvarjalo s pogodbo, niti z okoliščinami, ki so bile prisotne v času sklepanja pogodbe."

Tudi pritožba za tako ravnanje ne ponudi nobenega gospodarsko smiselnega in razumnega motiva.

Uradni list RS, št. 73/2007 - UPB-3 in nadaljnji, v nadaljevanju ZPP.

Zato so pritožbene navedbe, da se "pogoj še ni izpolnil," nesmiselne.

Primerjaj sodbo VSRS II Ips 136/2016 z dne 5. 10. 2017 in sklep VSRS II Ips 29/2024 z dne 4. 9. 2024.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 3, 9, 9/1, 39, 39/1, 39/2, 39/4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.