VSL Sodba I Cp 1114/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-04-10

Katja Mramor (preds.), Maša Butenko (poroč.), Zvone Strajnar

OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO - PRAVO EVROPSKE UNIJE - VARSTVO POTROŠNIKOV - ZEMLJIŠKA KNJIGA

varstvo potrošnikov - posojilo v tuji valuti - dolgoročni kredit v CHF - potrošniška hipotekarna kreditna pogodba - valuta denarne obveznosti (valutna klavzula) - valutno tveganje - ničnost pogodbe - nepošten pogodbeni pogoj - alternativnost pogojev - načelo vestnosti in poštenja - pojasnilna dolžnost banke - sklenitvena pogodbena faza - standard profesionalne skrbnosti - znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank - dobra vera - objektivno merilo - razlaga ZVPot - evropsko pravo - Direktiva Sveta 93/13/EGS - načelo prepovedi retroaktivnosti - razvoj sodne prakse - prenovitev (novacija) pogodbe - konverzija - vsebina kreditne pogodbe - tipska pogodba - obveznosti pred sklenitvijo kreditne pogodbe - pogodbeni pogoji - načelo lojalne razlage nacionalnega prava s pravom EU - sodna praksa Sodišča Evropske unije - učinkovanje ex tunc - ugovor zastaranja - neupravičena pridobitev - kondikcija - zastaranje kondikcijskega zahtevka - kdaj začne zastaranje teči - pravica do dostopa do sodišča - začetek teka zastaralnega roka - vrnitev preplačila - splošni petletni zastaralni rok - zakonske zamudne obresti - pravila vračanja - obseg vrnitve - nepošteni pridobitelj - zahtevek na plačilo zakonskih zamudnih obresti - glavna in stranska terjatev - pravilo iura novit curia - posledice ničnosti pogodbe - vrnitev prejetega na podlagi nične pogodbe - nadomestilo za uporabo - neveljavnost vknjižbe hipoteke

Za posameznika, ki je pogodbena stranka nične pogodbe, zastaralni rok lahko prične teči šele, ko bi potrošnik moral ali mogel vedeti ne samo za dejanske okoliščine, na katerih temelji zatrjevana ničnost sklenjene pogodbe, ampak tudi za nepoštenost oziroma ničnost pogodbenega pogoja.

Če bi se kreditni instituciji v primeru, ko je kreditna pogodba o hipotekarnem kreditu v celoti nična, ker po odpravi nepoštenega pogoja ne more več obstajati, priznala pravica, da od potrošnika zahteva nadomestilo, ki presega vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in po potrebi plačila zamudnih obresti, bi to lahko ogrozilo odvračalni učinek, ki se želi doseči z Direktivo 93/13.

Banka se je že ob sklenitvi pogodbe morala in mogla zavedati posledične hibnosti pogodbe, kakor tudi tega, da je na podlagi tako hibne pogodbe upravičena zahtevati, kot je bilo to pojasnjeno že zgoraj, le vračilo posojenega kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in po potrebi plačilo zamudnih obresti. V smislu 193. člena OZ je tako banka nepoštena že vse od trenutka, ko začne pridobivati denarne zneske, ki presegajo denarni znesek, do katerega je upravičena. Posledica bankine nepoštenosti je plačilo zamudnih obresti od trenutka, ko je take (presežne) denarne zneske prejela.

I. Pritožbi tožeče stranke se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v III. točki izreka spremeni tako, da je tožena stranka v roku 15 dni dolžna prvemu tožniku plačati zakonske zamudne obresti od zneska 19.734,89 EUR od 18. 10. 2017 do 14. 1. 2020.

II. Pritožba tožene stranke se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu pod I., II. in IV. točko izreka potrdi.

III. Tožena stranka je v roku 15 dni dolžna povrniti tožeči stranki stroške pritožbenega postopka v znesku 1.279,63 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po izteku roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo, popravljeno s sklepom o popravi, ugotovilo ničnost kreditne pogodbe, sklenjene med prvim tožnikom in toženko, ter notarskega zapisa sporazuma o zavarovanju denarne terjatve ter kreditne pogodbe, sklenjenega med tožnikoma in toženko (I). Toženki je naložilo, da prvemu tožniku plača 19.734,89 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. 1. 2020 dalje t. j. od vložitve tožbe dalje (II). Kar je tožeča stranka zahtevala več oziroma drugače, to je plačilo zakonskih zamudnih obresti od 18. 10. 2017, je zavrnilo (III). Glede stroškov je odločilo, da je toženka dolžna tožnikoma povrniti vse potrebne pravdne stroške (IV).

2. Zoper sodbo se pritožujeta obe pravdni stranki, tožnika zoper zavrnilni del pod III. točko izreka, toženka pa zoper ugotovitveni in prisodilni del pod I., II. in IV. točko izreka. Obe pritožbi uveljavljata pritožbena razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava, toženkina pa še bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Tožnika predlagata spremembo z ugoditvijo zahtevku za plačilo zakonskih zamudnih obresti od 18. 10. 2017 dalje, toženka pa spremembo z zavrnitvijo zahtevka oziroma podredno razveljavitev z vrnitvijo zadeve v ponovno odločanje prvostopenjskemu sodišču. V obeh pritožbah so priglašeni stroški.

Toženka pritožbo snuje na naslednjih očitkih: kondikcijski zahtevek je zastaral; ni opravljena presoja, ali sporni pogoj temelji na zavezujočih določbah nacionalnega prava; presoja nepoštenosti ne more temeljiti na 24. členu ZVPot

ni neposredno uporabljiva; kreditna pogodba je jasna in razumljiva; banka je svojo pojasnilno dolžnost v celoti opravila; dokazna ocena ni vestna in skrbna - referentka toženke je pomen valutnega tveganja prikazovala na praktični način; za dokončno odplačilo kredita je meritorna zgolj višina odplačil v CHF; toženka ima pravico zahtevati plačilo nadomestila za uporabo njenega denarja.

Tožnika pa v pritožbi trdita, da je sodišče spregledalo njuno vlogo z dne 1. 9. 2020, s katero sta zakonske zamudne obresti od zneska 19.734,89 EUR uveljavljala od prvega dne po dnevu, ko so plačani kreditni obroki v skupnem seštevku dosegli znesek črpanega kredita po kreditni pogodbi. Toženka, ki je bila je bila nepoštena ob sklenitvi kreditne pogodbe, je bila nepoštena v smislu 193. člena OZ

. Zato je dolžna plačati zakonske zamudne obresti že od 18. 10. 2017 dalje, ne pa šele od vložitve tožbe.

3. Obe pravdni stranki se v pritožbenih odgovorih zavzemata za zavrnitev in priglašata stroške.

4. Pritožba tožnikov je utemeljena, pritožba toženke pa ni utemeljena.

5. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi ugotovilo naslednja odločilna dejstva:

- prvi tožnik je s toženo banko 26. 10. 2007 sklenil kreditno pogodbo, katere predmet je bil namenski stanovanjski kredit, v znesku 66.824,00 CHF (40.011,98 EUR) z rokom vračila v 120 mesečnih anuitetah;

- dogovorjeno je bilo, da se posojilo vrne v 119 mesečnih anuitetah v višini 684,27 CHF v protivrednosti EUR (po referenčnem tečaju ECB na dan plačila), v zadnji 120-i anuiteti pa se izvrši dokončni poračun vseh do takrat neplačanih obveznosti iz naslova kredita (zamudne obresti, tečajne razlike...);

- dogovorjene obresti so bile 6-mesečni LIBOR + 1,4 % letno, efektivna obrestna mera pa 4,43 % letno;

- za zavarovanje terjatve je bila v korist toženke ustanovljena in vknjižena hipoteka na nepremičninah druge toženke;

- prvi tožnik pri svoji banki ni mogel dobiti kredita, referentka toženke pa mu je ponudila kredit v EUR in CHF, pri čemer je glede slednjega ugotovil, da je veliko bolj ugoden - referentka mu je pojasnila, da je kredit v CHF v trendu in ga vsi jemljejo;

- prvemu tožniku ob sklenitvi kreditne pogodbe v zvezi z valutno klavzulo ni bilo predstavljeno, da se lahko valutna razmerja znatno spremenijo ter da lahko pride do takih sprememb v valuti, da mogoče ne bo več sposoben odplačevati kredita;

- toženka prvega tožnika kot povprečnega potrošnika, ki je prejemal plačo v EUR, ni opozorila na možnost in dejanske posledice velike depreciacije na višino kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita;

- prvi tožnik se o vsebini ponujene kreditne pogodbe v CHF ni mogel pogajati, ker je šlo za tipsko pogodbo;

- kredit je bil v celoti odplačan, in sicer po stanju na dan 17. 10. 2017 v skupnem znesku 59.746,87 EUR;

- razlika med seštevkom plačanih obrokov v evrski vrednosti na dan plačila posameznega obroka ter zneskom kredita v evrski vrednosti na dan toženkinega nakazila je 19.734,89 EUR.

6. Sodišče prve stopnje je oceno dokazov o opravljenih pojasnilih banke (zaslišanja prič in strank) prepričljivo in razumno razgrnilo v točkah 34, 45 do 50 ter 54 obrazložitve. Ne drži toženkina pritožbena navedba, da ta ocena ne bi bila skrbno opravljena, saj nič bistvenega ne zanemari. Niti pritožba ne navaja, da bi kdorkoli od zaslišanih omenjal opozorila na drastične spremembe, ki bi jih prvi tožnik težko nosil, in da bi to sodišče prve stopnje prezrlo.

7. Glede trditve tožeče stranke, da je od toženke prejela 40.011,98 EUR in da ji je plačala 59.746,87 EUR, je sodišče prve stopnje presodilo, da je toženka ni prerekala (pod 65. točko obrazložitve). Toženka v pritožbi napačno trdi, da to ne drži. S pojasnilom, da je obveznost tožeče stranke skladno s kreditno pogodbo določena v CHF in da je zato z vidika dokončnega odplačila kredita meritorna zgolj višina odplačil v CHF, namreč trditvi tožeče stranke o prejemu in plačilu konkretnih evrskih zneskov ni nasprotovala.

8. Sodišče prve stopnje se je v sodbi opredelilo do ugovora zastaranja (pod 59. do 64. točko obrazložitve) ter do stališča toženke o neuporabljivosti Direktive 93/13 in neustreznosti sklicevanja na zadevo

(predvsem pod 13. do 17. točko ter pod 31. točko obrazložitve). Kolikor pritožba toženke meni, da so stališča sodišča v tej zvezi nevzdržna, pa gre za očitke, usmerjene v zmotno uporabo materialnega prava, na katere bo odgovorjeno v nadaljevanju.

9. Očitek tožeče stranke o spregledanih trditvah iz vloge z dne 1. 9. 2020, v kateri je bilo zatrjevano, da so zakonske zamudne obresti od 18. 10. 2017 zahtevane iz razloga, ker gre za prvi dan po dnevu, ko so plačani kreditni obroki v skupnem seštevku dosegli znesek črpanega kredita po kreditni pogodbi, predstavlja očitek kršitve pravice do izjave, kar gre pravno opredeliti kot postopkovno kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP

. Očitek ni utemeljen. Sprva že zato, ker je tožeča stranka zahtevano plačilo zakonskih zamudnih obresti od 18. 10. 2017 dalje utemeljevala z navedbami o dokončnem odplačilu kredita na dne 17. 10. 2017

. Nadalje pa zato, ker vloge z dne 1. 9. 2020 sploh ni vložila

10. V času sklenitve kreditne pogodbe veljaven ZPotK

je določal splošno obveznost banke, da mora pred sklenitvijo pogodbe seznaniti potrošnika z vsemi pogoji kreditne pogodbe (prvi odstavek 6. člena ZPotK), ki morajo biti sestavljeni v enostavnem in razumljivem jeziku (prvi odstavek 7. člena ZPotK), ter vsebino kreditne pogodbe v tuji valuti oziroma z valutno klavzulo (9. točka prvega odstavka 7. člena ZPotK

11. Dogovor o kreditu v tuji valuti sodi med pogodbene pogoje iz prvega odstavka 22. člena ZVPot, ki morajo biti jasni in razumljivi (četrti odstavek 22. člena ZVPot). Sankcija ničnosti je predpisana za pogodbene pogoje, ki bi bili do potrošnika nepošteni (23. člen ZVPot). Pogodbeni pogoji se štejejo za nepoštene, če: (1) v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank; (2) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika; (3) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval; ali (4) nasprotujejo načelu vestnosti in poštenja (prvi odstavek 24. člena ZVPot).

12. Povzete določbe predstavljajo implementacijo Direktive 93/13

(4. točka 1.a člena ZVPot), ki v prvem odstavku 3. člena določa, da pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Po drugem odstavku 3. člena pogodbeni pogoj šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če je bil sestavljen vnaprej in potrošnik zato ni mogel vplivati na vsebino določbe, zlasti v okviru vnaprej oblikovane tipske pogodbe. Dejstvo, da se stranki o nekaterih vidikih pogoja ali o posebnem pogoju dogovorita posamično, ne izključuje uporabe tega člena za preostalo pogodbo, če celotna ocena pogodbe pokaže, da gre vendarle za vnaprej oblikovano tipsko pogodbo. Po drugem odstavku 4. člena Direktive 93/13 ocena nedovoljenosti pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem in razumljivem jeziku. Že na podlagi jezikovne razlage je očitno, da nacionalna ureditev ni enaka ureditvi po Direktivi 93/13 (obe citirani določbi Direktive 93/13 nista bili neposredno preneseni v nacionalni pravni red). ZVPot zahteva, da je pogodbeni pogoj jasen in pošten, pri čemer testa nepoštenosti ne omejuje na nejasne in nerazumljive pogodbene pogoje, niti nepoštenosti ne pogojuje s kumulativnim obstojem obeh predpostavk (dobre vere in znatnega neravnotežja). Predpostavke iz prvega odstavka 24. člena ZVPot so določene alternativno. Standardu nepoštenega pogodbenega pogoja torej ustreza abstraktno dejansko stanje ene od štirih alinej prvega odstavka 24. člena ZVPot. Takšna ureditev je skladna z Direktivo 93/13, saj sledi cilju, ki ga direktiva zasleduje, poleg tega potrošnikom zagotavlja višjo raven varstva kot Direktiva 93/13.

13. Presojo nepoštenosti v okviru ZVPot je treba vselej opraviti ob upoštevanju minimalnih jamstev Direktive 93/13

in meril, ki jih je v tej zvezi razvilo Sodišče Evropske unije (SEU). Pri tem velja pojasniti, da so EU direktive v skladu z a. točko drugega odstavka 169. člena PDEU

v povezavi s 114. in 115. členom PDEU in tretjim odstavkom 288. člena PDEU pomemben instrument približevanja zakonodaj na področju prava varstva potrošnikov. Tudi v skladu s sodno prakso SEU je načelo skladne razlage nacionalnega prava neločljiv del sistema prava EU, v katerem morajo nacionalna sodišča v okviru svojih pristojnosti zagotoviti polni učinek prava EU (načeli enakovrednosti in učinkovitosti). To pomeni da mora na podlagi načela skladne razlage nacionalnega prava nacionalno sodišče pravo razlagati kar najbolj v skladu z zahtevami prava EU.

Zaradi zahteve po enotni uporabi prava EU in načela enakosti je treba institute prava EU, ki niso izrecno urejeni v nacionalnih predpisih, razlagati (enotno) evroavtonomno in v skladu s kontekstom in ciljem, ki se uresničuje z določbo, ki vsebuje določen izraz.

Načelo evroskladne (lojalne) razlage ima po sodni praksi SEU vendarle omejitve. Obveznost nacionalnih sodišč, da se pri razlagi in uporabi nacionalnih pravnih pravil sklicujejo na vsebino prava EU, je omejena s splošnimi pravnimi načeli (med drugim s prepovedjo retroaktivnosti) in se ne sme uporabiti kot podlaga za razlago nacionalnega prava

. To predvsem pomeni, da vsebina direktive posamezniku ne more naložiti dodatne obveznosti, ki je v nasprotju z določbami nacionalnega prava.

Ustaljeno pa je tudi stališče SEU, da mora nacionalno sodišče pri presoji, ali je možna (oziroma v kolikšni meri) evroskladna razlaga nacionalnega pravila, upoštevati pravila nacionalnega prava kot celoto. To pomeni vse relevantne predpise in metode razlage, uveljavljene v nacionalnem pravnem redu. Pri zasledovanju cilja direktive se skratka ne sme omejiti le na razlago določb, neposredno povezanih z vsebino direktive.

Prednost ima uporaba in razlaga nacionalnih pravil, ki se najbolj prilega namenu uresničevanja cilja direktive.

Zahteva po evroskladni razlagi nacionalnega prava vključuje tudi obveznost nacionalnih sodišč, da spremenijo (ustaljeno) sodno prakso, če temelji na razlagi nacionalnega prava, ki ni združljiva s cilji posamezne direktive.

Ta obveznost se nanaša na presojo vseh dejstev, ki so nastala po začetku uporabe direktive (izteku roka za prenos v nacionalni pravni red).

Prav tako mora nacionalno sodišče po ustaljeni sodni praksi SEU pravilo, glede katerega je SEU podalo razlago pri presoji predhodnega vprašanja, uporabiti tudi za pravna razmerja, nastala in oblikovana, preden je SEU odločilo o predlogu za sprejetje predhodne odločbe. SEU namreč na podlagi 267. člena PDEU pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg določbe prava EU, kot bi se morala razumeti in uporabljati vse od začetka njegove veljave (oziroma izteka roka za implementacijo). Interpretativne sodbe SEU, v katerih pojasni ali natančneje določi pomen in obseg nekega pravnega pravila EU, imajo torej praviloma učinek

na kar je v smernicah glede razlage in uporabe Direktive 93/13 posebej opozorila Komisija.

To je Vrhovno sodišče upoštevalo že v pretekli sodni praksi v primerljivih zadevah.

Ta učinek SEU izjemoma omeji v posamezni odločbi in natančno določi veljavnost svoje razlage.

O časovnih učinkih svoje razlage SEU torej odloči le enkrat - v sami interpretativni sodbi. To načelo zagotavlja enako obravnavo držav članic in drugih subjektov prava EU ter hkrati uresničuje zahteve pravne varnosti.

14. Izhodišče presoje nepoštenosti obravnavanega pogodbenega pogoja torej je, da je banka, ki ima profesionalno védenje in izkušnje glede prevzetih tveganj, v razmerju do potrošnika v veliki informacijski premoči.

Enakopravnost v položajih naj se zato vzpostavi z informacijsko oziroma pojasnilno obveznostjo banke (dobra vera v postopkovnem smislu). Pri ugotavljanju, ali so imeli kreditojemalci na voljo vse informacije, na podlagi katerih so lahko sprejeli poučeno in preudarno odločitev, se sodišče opira na kriterije, ki jih je glede vsebine in obsega pojasnilne dolžnosti bank začrtalo SEU,

v svojih odločbah pa povzelo Vrhovno sodišče RS.

Pod vplivom prakse SEU in odločb Ustavnega sodišča RS

se je sodna praksa Vrhovnega sodišča RS nadgradila. V odločbah II Ips 18/2022 in II Ips 8/2022 pa tudi v kasnejših odločbah

so bila glede pojasnilne dolžnosti banke kot ponudnice kreditov v tuji valuti zavzeta nova materialnopravna stališča, strnjeno povzeta v nadaljevanju.

15. Za izkaz izpolnitve pojasnilne dolžnosti banke ne zadošča njeno sklicevanje na abstraktna zakonska merila, temveč mora izkazati tudi druga ustrezna ravnanja, skladna vestnemu in poštenemu ravnanju po standardu profesionalne skrbnosti. Banka je dolžna potrošniku razkriti vse okoliščine, ki bi jih, upoštevaje svoje strokovno znanje in izkušnje, lahko poznala ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno poznejše izvajanje. Točen način informiranja potrošnikov ni določen, pomembno je, da je stopnja informiranja določene intenzivnosti. Banka je dolžna potrošniku posredovati informacijo, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, kjer ima posojilojemalec stalno prebivališče, in zvišanje tuje obrestne mere.

Zgolj na podlagi takšne informacije (informacije o možnosti uresničitve "črnega scenarija") lahko potrošnik pridobi ustrezno stopnjo zavedanja glede dejanskih posledic velike depreciacije domače valute na višino kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita.

16. Dejavniki, ki vplivajo na spremembe valutnega razmerja CHF/EUR, so izven sfere banke (dolgoročnega gibanja tečaja CHF/EUR ni mogoče predvidevati ali napovedovati).

Vendar opozorilo na tveganje ne pomeni obveznosti predvidevanja oziroma napovedovanja dolgoročnega gibanja tečaja CHF/EUR, temveč obveznost opozarjanja na realno možnost, da se to v obdobju odplačevanja kredita lahko zgodi. Kot finančnemu strokovnjaku bi moralo biti banki znano dejstvo, da je gospodarska kriza, ki povzroči močnejša nihanja CHF v dolgoročnem obdobju, del običajne dinamike ekonomskega cikla.

Po ZVPot za nepoštenost pogodbenega pogoja zadostuje, da je ugotovljena bodisi nepoštenost v ravnanju ponudnika (dobra vera v postopkovnem pogledu) bodisi nepoštenost v teži bremena pogodbenega pogoja (pogoj za potrošnika vzpostavlja breme, ki nasprotuje pošteni in pravični tržni praksi - dobra vera v vsebinskem pogledu - neravnotežje). Dobra vera v postopkovnem smislu je zajeta v vseh alinejah prvega odstavka 24. člena ZVPot. Informacijski razkorak med ponudnikom in potrošnikom zaradi nepopolno izpolnjene pojasnilne dolžnosti pa vzpostavi ne le znatno neravnotežje (1. alineja prvega odstavka 24. člena ZVPot), temveč lahko povzroči tudi, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval (3. alineja prvega odstavka 24. člena ZVPot). V kontekstu presoje nepoštenosti pogodbenih pogojev je merilo dobre vere objektivno. Ni treba, da banka v fazi predpogodbenih pogajanj v razmerju do potencialnih kreditojemalcev deluje zavajujoče (npr. z zagotovili o stabilnosti valutnega razmerja CHF/EUR). Zadostuje ugotovitev, da bi se banka ob profesionalni skrbnosti lahko zavedala škodljivih posledic za potrošnika, konkretno možnosti velikih valutnih nihanj, v posledici česar bi svojo kreditno obveznost potrošnik težko nosil.

17. V zvezi s stališčem toženke o retroaktivnem zapolnjevanju standarda pojasnilne dolžnosti gre pojasniti, da je v času sklenitve pogodbe veljavni ZPotK v tretjem odstavku 21. člena določal, da se ne glede na določbe tega zakona uporabljajo tudi določbe drugih predpisov, ki so ugodnejši za potrošnika, torej (tudi) ZVPot (kot implementacija Direktive), ki je v četrtem odstavku 22. člena vzpostavil splošno zahtevo preglednosti. Presoja nepoštenosti v okviru ZVPot se opravi ob upoštevanju minimalnih standardov Direktive in meril, ki jih je razvilo SEU.

Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije, pa imajo

pravni učinek, in izražajo, kar je v normi prava EU

(že od njenega začetka). Glede problematike retroaktivnosti velja pojasniti, da sodišče s tem, ko z uporabo stališč novejše sodne prakse napolni pravni standard "pojasnilna dolžnost" z védenjem, kako bi v času, ko sta pravdni stranki sklenili kreditno pogodbo, ravnal (bi moral ravnati) dober strokovnjak, ne obide prepovedi povratne veljavnosti predpisov. Gre za razvoj prava, ki temelji na Ustavi, stališčih ESČP in Ustavnega sodišča,

ne pa za sodno prakso, ki bi z retroaktivno razlago zakona vnašala rešitve z retroaktivnimi posledicami, kot to skuša prikazati toženka.

18. Glede klavzule zamenljivosti velja izpostaviti, da je tudi vrhovno sodišče

že pojasnilo, da po sodni praksi SEU možnost novacije ne sme pomeniti potrošnikove odpovedi sodnemu varstvu pred nepoštenostjo pogodbenega pogoja. Zato je presoja dobre vere neločljivo povezana s presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja tudi v primeru pogodbeno dogovorjene možnosti konverzije. Merila nedobrovernosti in neuravnoteženosti kot pojavnih oblik nepoštenosti pogodbenega pogoja so vsebinsko povezana, pomembno merilo presoje pa je preglednost pogodbenega pogoja. Že iz sodbe SEU v zadevi

namreč izhaja, da zahteva po preglednosti (jasnosti in razumljivosti pogodbenega pogoja) pomeni, da sta v pogodbi razumljivo pojasnjena konkretno delovanje mehanizma, v katerega spada zadevni pogoj (npr. valutna klavzula), ter povezava med tem mehanizmom in mehanizmom, določenim z drugimi pogoji (kar lahko med drugim pomeni pogodbeno konverzijo), da lahko potrošnik na podlagi natančnih in jasnih meril oceni, kakšne so ekonomske posledice sklenjene pogodbe. SEU nacionalnim sodiščem nalaga tudi preučitev potrošnikovega pravnega položaja s presojo o sredstvih, ki so mu na voljo za prenehanje uporabe nedovoljenega pogoja. Pri tem morajo v skladu s 16. uvodno izjavo Direktive 93/13 pri presoji neravnotežja, ki je v nasprotju z zahtevo dobre vere, ugotoviti, ali je ponudnik s potrošnikom lojalno posloval tako, da je lahko razumno pričakoval, da bi potrošnik sprejel pogodbeni pogoj v okviru posamičnih pogajanj. SEU je zavzelo tudi stališče, da zgolj dejstvo, da se je potrošnik med izvrševanjem pogodbe odločil za alternativni način odplačila kredita, ki je določen s pogodbo, ne vpliva na presojo nepoštenosti pogodbenih pogojev kot takih. Smiselno enako je presodilo tudi Ustavno sodišče, da na potrošnikovo zavedanje posledic sklenjene kreditne pogodbe z valutno klavzulo CHF samo po sebi ne vpliva potrošnikovo ravnanje po sklenitvi pogodbe, torej tudi ne uresničenje pogodbene konverzije. Vključitev klavzule zamenljivosti v kreditno pogodbo z valutno klavzulo torej lahko vpliva na presojo vprašanja dobre vere ter vprašanja (ne)ravnotežja v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, če je ponudnik potrošniku izpolnil kriterij preglednosti, ki pomeni predpogodbeno obveznost pojasnila mehanizma pogodbenega pogoja kreditne pogodbe z valutno klavzulo, v povezavi z mehanizmom pogodbene konverzije obveznosti po kreditni pogodbi v valuto, v kateri potrošnik prejema plačo tako, da lahko potrošnik razume ekonomske posledice s pogodbo prevzetih obveznosti. V nasprotnem primeru lahko toženkino zagotovilo o možnosti konverzije pri potrošniku celo utrdi prepričanje o tem, da sklenjeni kredit zanj ne pomeni večjih tveganj od kredita v domači valuti.

19. Presojo ugovora zastaranja je treba opreti na OZ. Ta v prvem odstavku 336. člena določa, da začne zastaranje teči prvi dan po dnevu, ko je upnik imel pravico terjati izpolnitev obveznosti, splošni zastaralni rok pa je pet let (346. člen OZ). Sodna praksa je zavzela stališče, da zastaralni rok ne more teči, dokler tožnik ne more vedeti za ničnost pogodbe in posledično ne more vložiti kondikcijske tožbe, ker bi pretoga razlaga pravil o zastaranju lahko ob neupoštevanju konkretnih okoliščin primera pomenila nesorazmerno omejitev pravice do dostopa do sodišča

Kdaj za posameznika, ki je pogodbena stranka nične pogodbe, začne teči zastaralni rok, je torej predmet presoje vsakega posameznega primera. Zastaralni rok lahko prične teči šele, ko bi potrošnik moral ali mogel vedeti ne samo za dejanske okoliščine, na katerih temelji zatrjevana ničnost sklenjene pogodbe, ampak tudi za nepoštenost oziroma ničnost pogodbenega pogoja. Sodišče mora torej upoštevati, koliko časa je bilo glede na okoliščine konkretnega primera razumno treba za seznanitev s pravno oceno o (morebitni) ničnosti

. Da začetek teka zastaranja upnika ne sme preveč ovirati pri uveljavljanju njegovih pravic, je tudi eno od sporočil sodbe SEU C-698/18. Tudi upnik, ki je potrošnik, mora sicer sprejeti učinke zastaranja, če je pri uveljavljanju svojih pravic ravnal malomarno ali nepošteno. Pravočasno mora poskrbeti za varstvo svojih pravic, pa čeprav je uveljavljanje zahtevka lahko negotovo. Opozarja se, da se začetek teka zastaralnega roka ne more odlagati na čas, ko bi bil dosežen uspeh zahtevka za pravno varstvo v podobni zadevi, s čimer se je zmanjšala negotovost. Vsak zahtevek za pravno varstvo je povezan z določeno stopnjo tveganja glede (ne)uspešnosti in to možnost mora upnik ves čas imeti pred očmi. Zastaralni rok začne teči na podlagi subjektivnih okoliščin vsakega posameznega upnika in podobni primeri na tek roka nimajo nobenega vpliva. Zato je treba v vsakem konkretnem primeru posebej ugotoviti, kdaj bi se potrošnik moral zavedati obeh elementov, ki sta odločilna za začetek teka zastaralnega roka.

Pravna teorija tako utemeljuje, "da se pri kreditnih pogodbah tako lahko najprej zazna element valutnega tveganja, ki ga kreditojemalec občuti zaradi povišanja mesečne anuitete. Izhajati je treba iz menjalnega razmerja med domačo in tujo valuto iz kreditne pogodbe in določiti časovno točko, v kateri valutno tveganje doseže raven, ki kaže na morebitno nepoštenost pogodbenih pogojev. Štejemo lahko, da se običajno skrben potrošnik zave valutnega tveganja v trenutku, ko se mu pomembneje spremeni mesečna anuiteta, ki jo mora plačati. Bolj zapleteno je vprašanje zavedanja pravnih možnosti. Pri tem je treba izhajati iz stopnje določenosti. Zgolj obstoj možnosti abstraktnega pravnega varstva ne zadošča. Zato tudi ni mogoče izhajati iz tega, da bi se običajni potrošnik že ob uresničitvi valutnega tveganja lahko zavedal možnosti, da pogodba lahko vsebuje nepošten pogodbeni pogoj in je posledično nična. Tudi od običajnega potrošnika pa lahko pričakujemo, da se svojih pravnih možnosti zave v trenutku, ko se taka možnost izrazi oziroma postane dostopna javnosti. Po 15. januarju 2015 se je o apreciaciji švicarskega franka v razmerju do evra ter problematiki kreditov v švicarskih frankih začelo (na široko) javno govoriti in pisati. Kmalu zatem pa je bilo ustanovljeno tudi Združenje Frank, katerega namen je prav uveljavljanje zaščite in izboljšanja pravic potrošnikov, zlasti uporabnikov kreditnih in finančnih institucij. V letu 2015 so bile vložene tudi prve tožbe kreditojemalcev glede (domnevne) ničnosti kreditnih pogodb, organizirani pa so bili tudi javni protesti. Vse te aktivnosti so potekale ob široki podpori medijev. Povprečno skrbnemu potrošniku, čigar mesečna anuiteta se je predhodno povišala, problematika kreditov v švicarskih frankih od leta 2015 dalje zagotovo ni mogla ostati neznana. Zato je zelo verjetno začetek zastaralnega roka za kondikcijske zahtevke iz naslova ničnih kreditnih pogodb začel teči nekje v letu 2015, ko je bila stopnja zavedanja o možnostih pravnega varstva dosežena."

Pritožbeno sodišče se z navedenimi izhodišči v celoti strinja, zato jih navaja v celoti.

20. Glede upravičenosti toženke do nadomestila za uporabo njenega denarja je stališče zavzelo že SEU v zadevi

. Presodilo je, da je združljivost nacionalnih pravil, ki urejajo praktične posledice ničnosti pogodbe o hipotekarnem kreditu zaradi obstoja nepoštenih pogojev, s pravom EU, odvisna od tega, ali ta pravila po eni strani omogočajo vzpostavitev pravnega in dejanskega položaja potrošnika, v katerem bi bil, če ne bi bilo te pogodbe, in po drugi strani ne ogrožajo odvračalnega učinka, ki mu sledi Direktiva 93/13 (68. točka). Če bi se kreditni instituciji priznala pravica, da od potrošnika zahteva nadomestilo, ki presega vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in po potrebi plačila zamudnih obresti, bi to lahko ogrozilo odvračalni učinek, ki se želi doseči z Direktivo 93/13. Tega razlogovanja ni mogoče ovreči s trditvijo banke, da bi potrošniki v takšnem primeru, ko banka nadomestila ne bi imela možnosti zahtevati, prejeli "brezplačno" posojilo.

21. V 193. členu OZ je glede obresti, ki jih mora vrniti nepošteni pridobitelj, določeno, da mora plačati zamudne obresti od dneva pridobitve. Če je predmet obogatitve vsota denarja, mora torej nepošteni pridobitelj plačati zamudne obresti za celotno obdobje, ko je denar imel. V primeru, ko banka hudo krši profesionalne standarde v zvezi z opravo pojasnilne dolžnosti na način, da opusti ustrezno seznanitev s tveganostjo valutne klavzule kot glavnega predmeta pogodbe, banka poskrbi le za lastne interese, ne pa za interese potrošnika, ki je bil z njo v tem razmerju v šibkejšem položaju. Zaradi takšnega ravnanja, ki je v nasprotju z načelom vestnosti in poštenja iz 5. člena OZ, se je banka torej že ob sklenitvi pogodbe morala in mogla zavedati posledične hibnosti pogodbe, kakor tudi tega, da je na podlagi tako hibne pogodbe upravičena zahtevati, kot je bilo to pojasnjeno že zgoraj, le vračilo posojenega kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in po potrebi plačilo zamudnih obresti. V smislu 193. člena OZ je tako banka nepoštena že vse od trenutka, ko začne pridobivati denarne zneske, ki presegajo denarni znesek, do katerega je upravičena.

Posledica bankine nepoštenosti je plačilo zamudnih obresti od trenutka, ko je take (presežne) denarne zneske prejela.

22. Na dlani je, da je v predmetni zadevi banka v razmerju do prvega tožnika kot kreditojemalca in potrošnika imela profesionalno védenje in izkušnje glede prevzetih tveganj. Kreditna pogodba v tuji valuti je bila tipska in prvi tožnik ni mogel vplivati nanjo. Valutna klavzula iz sporne kreditne pogodbe zato ni pogodbeni pogoj, o katerem bi se stranki dogovorili posamično.

23. Kljub temu, da je bila banka torej v razmerju do prvega tožnika v veliki informacijski premoči, enakopravnosti v položajih z informacijsko oziroma pojasnilno obveznostjo pred sklenitvijo kreditne pogodbe ni vzpostavila v taki meri, da bi prvi tožnik lahko razumel ekonomske posledice s pogodbo prevzetih obveznosti. Prvi tožnik ni bil opozorjen na možnost tako znatne spremembe CHF, da bo posledice le-te morda težko nosil (t.i. črni scenarij). Zato je valutna klavzula v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo kreditojemalca kot potrošnika povzročila znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Ob tem, ko pa pred sklenitvijo pogodbe tveganja valutne klavzule niso bila pojasnjena, tudi v kreditni pogodbi določena možnost konverzije kredita ni zagotavljala učinkovite obrambe pred škodljivimi posledicami valutnega tveganja.

24. Materialnopravni zaključek prvostopnega sodišča, da toženka pojasnilne dolžnosti ni opravila kot dobra strokovnjakinja, da je sporni pogodbeni pogoj nepošten in da je toženka ravnala najmanj v nasprotju z načelom vestnosti in poštenja (4. alineja prvega odstavka 24. člena ZVPot), se izkaže za pravilnega.

25. Ne zadošča, da bi se potrošnik lahko že v letu 2011 zavedal, da je prevzel tveganje valutnih sprememb, ker je bila vrednost primerjalnega tečaja na primerljivi vrednosti kot leta 2015, kot to trdi toženka v pritožbi. Tudi dejstvo, ki ga je ugotovilo prvostopno sodišče, da sta se tožnika v letu 2015 zavedla verjetnosti, da so se zanju neugodne tečajne spremembe ustalile in da ne bo več gibanj valutnih tečajev, ki bi v povratni smeri izravnala prejšnja negativna gibanja v prid tečaja CHF v razmerju EUR, predstavlja zgolj seznanitev z eno od dejanskih okoliščin spornega razmerja. Vprašanje sicer je, ali že sama ta okoliščina zadostuje za zaključek o taki pasivnosti tožnika v konkretnem primeru, kakršna je potrebna za začetek teka zastaranja

. Vendar tudi če se šteje, da sta tožnika ob potrebni skrbnosti mogla pravno oceniti spor in postaviti ustrezne zahtevke takoj, ko se je po 15. 1. 2015 začelo govoriti o apreciaciji CHF, je bila tožba vložena že 14. 1. 2020. Petletni zastaralni rok tako ni potekel (346. člen OZ).

26. Toženkino zavzemanje, da je upravičena do nadomestila za uporabo sredstev, izplačanih na podlagi pogodbe, pri sklenitvi katere je banka ravnala nepošteno, nima podlage v zgoraj povzetih stališčih SEU. Upoštevaje zlasti ugotovljeni podrejeni položaj tožnikov kot potrošnikov v razmerju do banke in potrebo po ohranitvi odvračalnega učinka prepovedi nepoštenih pogojev, da bi se dosegla rešitev, ki je v skladu ciljem, ki mu sledi Direktiva 93/13, toženka do takega nadomestila ni upravičena.

27. Pritožba tožeče stranke utemeljeno izpostavlja, da ni pravilno stališče prvostopnega sodišča, da bi morala tožeča stranka zato, da bi uspela z zahtevkom na plačilo zakonskih zamudnih obresti pred vložitvijo tožbe, zatrjevati in izkazati, da je od toženke zahtevala plačilo. Tožeča stranka je namreč zatrjevala nepoštenost toženke ob sklenitvi pogodbe. Sodišče pravo pozna po uradni dolžnosti (

) in je zato dolžno samostojno ugotavljati, ali v tožbi zatrjevano dejansko stanje ustreza zakonskemu dejanskemu stanu katerekoli izmed pravnih norm, ki pridejo v poštev za obravnavani primer

. Zatrjevanje o nepoštenosti se nanaša tako na uveljavljanje glavne terjatve (vrnitev preplačila zaradi ničnosti pogodbe o hipotekarnem kreditu) kot stranske terjatve (zakonskih zamudnih obresti).

28. Glede na dejanske ugotovitve o toženkinem nepoštenem ravnanju v času sklepanja pogodbe v zvezi z opravo pojasnilne dolžnosti je na dlani, da je bila toženka v smislu 193. člena OZ nepoštena že vse od trenutka, ko je začela dobivati denarne zneske, ki so presegali denarni znesek, ki ga je prvemu tožniku na podlagi kreditne pogodbe izplačala

, saj do teh denarnih zneskov ni bila več upravičena. Na dne 17. 10. 2017, ko je bil kredit v celoti odplačan, je seštevek zneskov, ki so presegali s strani toženke posojen kapital, znašal 19.734,89 EUR. Ker tožnik zahteva zakonske zamudne obresti od 18. 10. 2017 dalje, torej od naslednjega dne, ko je bil kredit v celoti odplačan, je sodišče prve stopnje s prisojo zakonskih zamudnih obresti zgolj od vložitve tožbe dalje napačno uporabilo materialno pravo. Prvi tožnik namreč zaradi nepoštenosti toženke utemeljeno zahteva plačilo zakonskih zamudnih obresti od zneska 19.734,89 EUR še za čas od 18. 10. 2017 do 14. 1. 2020, to je tudi za čas pred vložitvijo tožbe.

29. Ker ni zastarala glavna terjatev, niso zastarale niti zamudne obresti kot stranska terjatev (344. člen OZ). Triletni zastaralni rok, ki velja za zamudne obresti (prvi odstavek 347. člena OZ), ni potekel, saj so zahtevani le dnevni zneski zakonskih zamudnih obresti od 18. 10. 2017 dalje, ki so zapadli v plačilo manj kot tri leta pred vložitvijo tožbe.

30. Ugoditev celotnemu tožbenemu zahtevku je materialnopravno pravilna. Brez spornega pogodbenega pogoja obstoj kreditne pogodbe ni mogoč oz. ga ni mogoče obravnavati izolirano, ga izdvojiti.

Zaradi nepoštenega pogodbenega pogoja je nična celotna pogodba (prvi odstavek 88. člena OZ). Zaradi ničnosti pravnega posla je neveljavna vknjižba (243. člen ZZK-1

). Tožnikov kondikcijski zahtevek ni zastaral (346. člen in 347. člen OZ). Toženka ni upravičena obdržati razlike nad zneskom, ki ga je prvi tožnik od nje prejel ter ga mora zato tožniku vrniti (prvi odstavek 87. člena OZ). Ker je bila toženka nepoštena, mora nepošteno pridobljeni znesek vrniti z zakonskimi zamudnimi obrestmi (193. člen OZ).

31. Pritožbi tožeče stranke je bilo treba zaradi pravilne uporabe materialnega prava ugoditi in prvostopno sodbo v zavrnilnem delu spremeniti (peta alineja 358. člena ZPP). Pritožba tožene stranke pa se je izkazala za neutemeljeno, ker niso bili podani niti uveljavljani razlogi niti razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi uradoma (drugi odstavek 350. člena ZPP). Zato jo je bilo treba zavrniti in izpodbijano sodbo v še izpodbijanem, a nespremenjenem delu potrditi (353. člen ZPP).

32. Ker toženka s pritožbo ni uspela, ni upravičena do povrnitve pritožbenih stroškov. Je pa dolžna tožnikoma povrniti potrebne stroške, ki so jima nastali z vložitvijo pritožbe in odgovora na pritožbo, v katerem sta se do njenih navedb argumentirano opredelila (prvi odstavek 165. člena, prvi odstavek 154. člena ter 155. člen ZPP).

33. Potrebni pritožbeni stroški znašajo 1.279,63 EUR (odmera je razvidna iz specificiranih stroškovnikov; za pritožbo v znesku 532,99 EUR - v spisu listovni številki 463, za odgovor na pritožbo v znesku 746,64 EUR - v spisu na listovni številki 514). Če toženka tega zneska pravdnih stroškov v roku za prostovoljno izpolnitev ne bo povrnila, je od tega zneska dolžna plačati zakonske zamudne obresti, ki tečejo od prvega dne po izteku roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti, določenega s to sodbo (313. člen ZPP, prvi odstavek 299. člena OZ, Načelno pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča z dne 13. 12. 2006).

Zakon o varstvu potrošnikov, Uradni list RS, št. 20/1998, s spremembami in dopolnitvami.

Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah.

Obligacijski zakonik (OZ), Uradni list RS, št. 83/2001 s spremembami in dopolnitvami.

Zakon o pravdnem postopku (ZPP), Uradni list RS, št. 26/1999, s spremembami in dopolnitvami.

Niti v stroškovniku (v spisu na list. št. 416) ni priglasila nagrade za sestavo vloge s tem datumom.

Zakon o potrošniških kreditih (ZPotK), Uradni list RS, št. 70/2000, s spremembami in dopolnitvami.

Pisna pogodba mora v enostavnem in razumljivem jeziku določati navedbo tuje valute in vrsto tečaja, po katerem se izračunava vrednost v domači valuti in opozorilo, da se ob spremembi tečaja lahko spremenijo tudi predvideni zneski posameznih plačil.

Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah.

Glej 8. člen Direktive 93/13, sodbo SEU C-405/21 (v njej je bilo predmet odločanja vprašanje, ali ob spoštovanju prava EU obstoj znatnega neravnotežja v pogodbenih pravicah in obveznostih strank v škodo potrošnika zadostuje za ugotovitev nepoštenosti pogodbenega pogoja - in ni treba preučiti, ali je banka ravnala dobroverno) ter odločbe II Ips 8/2022, II Ips 54/2023, II Ips 56/2023, II Ips 37/2023.

Vrhovno sodišče je v sodbi II Ips 35/2025 z dne 1. 10. 2025 pritrdilno odgovorilo na revizijsko vprašanje: "Ali je dopustno vsebino pojasnilne dolžnosti, kot jo je opredeljevala relevantna zakonodaja v času sklenitve kreditne pogodbe, naknadno razširjati s pomočjo pravnih standardov, ki jih sodišča naknadno napolnijo v vsakem primeru posebej?"

Pogodba o delovanju Evropske unije (PDEU), Uradni list EU C202/2016.

Glej npr. 114. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-397/01 do C-403/01 z dne 5. 10. 2004 (Pfeiffer), 61. in 57. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-582/21 z dne 9. 4. 2024 (Profi credit Polska).

Primerjaj: 133. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-38/21, C-47/21, C-232/21 z dne 21. 12. 2023 (BMW Bank).

Glej npr. 63. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-582/21 z dne 9. 4. 2024 (Profi credit Polska); 222. in 226. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-38/21, C-47/21 in C-232/21 z dne 21. 12. 2023 (BMW Bank), 110. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-212/04 z dne 4. 7. 2006 (Adeneler). Glej tudi Avbelj M., Sodno pravo Evropske unije, 2., prenovljena izdaja, GV Založba, Lexpera, Ljubljana 2020, str. 131.

Glej: 62.točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-582/21 z dne 9. 4. 2024 (Profi credit Polska); 115., 118. in 119. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-397/01 do C-403/01 z dne 5. 10. 2004 (Pfeiffer); 221. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-38/21, C-47/21 in C-232/21 z dne 21. 12. 2023 (BMW Bank); 49. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-495/19 z dne 4. 6. 2020 (Kancelaria Medius), 111. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-212/04 z dne 4. 7. 2006 (Adeneler), 101. točko sodbe SEU v zadevi C-268/06 z dne 15. 4. 2008 (Impact).

Primerjaj: 124. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-212/04 z dne 4. 7. 2006 (Adeneler).

Glej 65. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-582/21 z dne 9. 4. 2024 (Profi credit Polska), 50. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-495/19 z dne 4. 6. 2020 (Kanceleria Medius).

Primerjaj: 117. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-397/01 do C-403/01 z dne 5. 10. 2004 (Pfeiffer).

Glej 34. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-292/04 z dne 6. 3. 2007 (Meilicke), 120. in 123. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-212/04 z dne 4. 7. 2006 (Adeneler). Glej tudi 58. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-338/11 do C-347/11 z dne 10. 5. 2012 (Santander Asset). Iz 59. točke obrazložitve te odločbe izhaja, da je možen odstop od vsebine 58. točke obrazložitve, torej razlage pravila EU za pravna razmerja, nastala pred sprejeto razlago prava EU, in sicer ko je bilo pravno razmerje sklenjeno v dobri veri in bi lahko zaradi ex tunc razlage prišlo do resnih težav (nasprotovanje splošnemu načelu pravne varnosti). Take izjeme torej ni mogoče uporabiti pri pravnem razmerju, glede katerega je sodišče ugotovilo ravnanje ene od strank v nasprotju z načelom vestnosti in poštenja. Glej še: Avbelj M., Sodno pravo Evropske unije, 2., prenovljena izdaja, GV Založba, Lexpera, Ljubljana 2020, str. 137, ter Trstenjak V., Brkan M., Pravo EU, Ustavno, procesno in gospodarsko pravo EU, GV Založba, Ljubljana, 2012, str. 278 in 280.

Glej UL C - 323 z dne 27.9.2019, str. 44.

Glej 15. točko obrazložitve sklepa VSRS II Ips 141/2017 z dne 18. 10. 2018, 27. točko obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča II Ips 201/2017 z dne 7. 5. 2018. Nato tudi v 67. točki sodbe Vrhovnega sodišča II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023.

Glej: 89. in 90. točko sodbe SEU v združenih zadevah C-581/10 in C-629/10 z dne 23. 10. 2012 (Nelson).

Glej 37. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-292/04 z dne 6. 3. 2007 (Meilicke).

Sistem varstva, ki je vzpostavljen z Direktivo 93/13, temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske sposobnosti in ravni obveščenosti, zaradi česar pristopi k pogojem, ki jih je predhodno določil prodajalec ali ponudnik, ne da bi lahko vplival na njihovo vsebino. Glej sodbo SEU C-618/10 (39. točka obrazložitve).

(1) Zahteva, da mora biti pogodbeni pogoj sestavljen v jasnem in razumljivem jeziku, pomeni, da sta v pogodbi tudi pregledno pojasnjena konkretno delovanje mehanizma, v katerega spada zadevni pogoj. (2) Ni dovolj, da je normalno obveščen, razumno pozoren in preudaren povprečni potrošnik seznanjen z možnostjo zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, v kateri je bilo sklenjeno posojilo, zmožen mora biti oceniti potencialno znatne ekonomske posledice takega pogoja za njegove finančne obveznosti. (3) Posojilojemalec mora biti jasno obveščen o tem, da s podpisom posojilne pogodbe, izražene v tuji valuti, prevzema tečajno tveganje, ki ga bo ob devalvaciji valute, v kateri prejema dohodke, morda težko nosil, banka pa bi morala navesti mogoče spremembe menjalnih tečajev in tveganja v zvezi s sklenitvijo posojila v tuji valuti, predvsem če potrošnik, ki je posojilojemalec, svojih dohodkov ne prejema v tej valuti. Glej npr. sodbe SEU C-186/16 (45., 50. in 51. točka obrazložitve), C-51/17 (77. in 78. točka), C-609/19 (50., 51., 52. in 57. točka obrazložitve).

Odločbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 197/2018, II Ips 201/2017, II Ips 141/2017, II Ips 137/2018, II Ips 195/2018 in II Ips 32/2019.

Odločbe Up-317/21, Up-14/21, Up-54/19 in Up-1181/20.

II Ips 37/2023, II Ips 49/2023, II Ips 54/2023, II Ips 56/2023, II Ips 69/2023, II Ips 72/2023, II Ips 74/2023, II Ips 75/2023, II Ips 24/2025, II Ips 28/2025, II Ips 35/2025, II Ips 53/2025.

Zahteva po informaciji takšne intenzivnosti ima podlago v praksi SEU: glej sodbe C-186/16 (49. točka obrazložitve), C-51/17 (74. točka obrazložitve) in C-609/19 (48. točka obrazložitve). Glej tudi odločbo Up-14/21-30 (32. in 33. točko obrazložitve).

Največji vpliv na vrednost CHF so imeli gospodarska kriza (2009) ter enostranska ukrepa švicarske centralne banke v letih 2011 in 2015 (leta 2011 je fiksirala tečaj med CHF in EUR (1 EUR=1,2 CHF), leta 2015 pa je ta tečaj razveljavila) - dogodki so bili za laično in strokovno javnost nepredvidljivi.

V odločbi II Ips 54/2023 je Vrhovno sodišče pojasnilo, da je kreditiranje s tujo valuto po eni strani neomejeno razširljivo - potencialni obseg obveznosti je neomejen, po drugi strani pa je nemogoče napovedati konkretne dogodke, ki vplivajo (tudi) na valutna razmerja. Zato je še toliko bolj pomembno, da profesionalni finančni deležniki opozarjajo potrošnike na dejansko stopnjo tveganosti (negotovosti).

Glej sklep Vrhovnega sodišča RS II Ips 75/2023 (19. točka obrazložitve).

Glej 17.-27. točko sodbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 24/2025 z dne 18. 6. 2025 in tam citirane vire. S to sodbo je Vrhovno sodišče pritrdilno odgovorilo na dopuščeno revizijsko vprašanje: "Ali je dopustno vsebino pojasnilne dolžnosti, kot jo je leta 2022 revidirala in nadgradila sodna praksa Ustavnega sodišče RS in Sodišča Evropske Unije, uporabiti na dejanski stan, ki je obstajal v trenutku sklenitve predmetne kreditne pogodbe leta 2007, ko do evolucije evropskega potrošniškega prava (in s tem tudi do razširitve vsebine pojasnilne dolžnosti) še ni prišlo?"

Glej sklep Vrhovnega sodišča RS II Ips 39/2024 z dne 19. 2. 2025, 21. in 22. točka obrazložitve in tam citirano sodno prakso.

Sodba Vrhovnega sodišča II Ips 226/2014 z dne 31. 3. 2016, 10. točka obrazložitve.

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), Uradni list RS, št. 33/1994.

Ustavno sodišče je izhajajoč iz prakse Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevah Up-1177/12, Up-89/14 ter Up-1195/12 poudarilo, da mora sodišče pravila o zastaralnih rokih uporabiti glede na okoliščine posameznega primera tako, da stranki ni nesorazmerno oteženo ali celo preprečeno uveljavljanje zahtevkov, ki jih ima na razpolago. Sicer gre za kršitev ustavne pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Temu ustavnopravnemu izhodišču sledi tudi Vrhovno sodišče RS pri presoji pravilne uporabe določb o zastaranju (npr. v odločbah III Ips 19/2022, II Ips 30/2023, II Ips 10/2023).

Stališče, da je treba potrošniku dati na razpolago razumen čas, v katerem se v zvezi s spornim razmerjem ne seznani le z vsemi pomembnimi dejanskimi okoliščinami, pač pa tudi z njihovimi pravnimi posledicami in s svojim pravnim položajem oziroma s pravno oceno o (morebitni) ničnosti, je bilo v zvezi z vprašanjem začetka teka zastaralnega roka za kondikcijski zahtevek kot posledico nične pogodbe (upoštevaje sodbo Sodišča EU C-698/18 in C-699/18) zavzeto že v odločbah Vrhovnega sodišča RS II Ips 14/2020 (34. točka obrazložitve), II Ips 67/2021 (30. točka obrazložitve) in II Ips 68/2023 (19. točka obrazložitve).

Sklep Vrhovnega sodišča II Ips 67/2021 z dne 21. 7. 2021 (29. in 30. točka obrazložitve).

M. Juhart: Ničnost in zastaranje kondikcijskih zahtevkov, Pravnik 141 (2024) 5-6 , str. 345.

Ta razlaga je skladna tudi s stališči Vrhovnega sodišča RS v zadevi II Ips 75/2024. Glej tudi M. Damjan: Zastaranje kondikcijskih zahtevkov iz ničnih potrošniških kreditnih pogodb, Pravni letopis 2025, Inštitut za primerjalno pravo pri Pravni fakulteti v Ljubljani, str. 156 in nasl.

Sodba SEU C-520/21 z dne 15. 6. 2023. V kasnejši zadevi C-488/23 z dne 12. 1. 2024 v zvezi s pojmom "kapital" SEU ovrže vsak dvom, da gre pri tem le za glavnico: "člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 [je treba] razlagati tako, da v okviru razglasitve ničnosti celotne pogodbe o hipotekarnem kreditu, ki jo je kreditna institucija sklenila s potrošnikom, ker ta pogodba vsebuje nepoštene pogoje, brez katerih ne more več obstajati, nasprotujeta razlagi sodne prakse države članice, v skladu s katero lahko ta institucija od tega potrošnika poleg vračila zneskov, ki ustrezajo glavnici, plačani iz naslova izpolnitve te pogodbe, in zamudnih obresti po zakonski obrestni meri od datuma opomina, zahteva odškodnino v obliki sodne prilagoditve storitve, ki ustreza tej glavnici, če se kupna moč zadevne valute po plačilu te glavnice temu potrošniku bistveno spremeni.V sklepu C-368/25 z dne 24. 2. 2026 je SEU povzelo stališča iz sodbe Bank M in druge relevantne sodne prakse ter sklenilo, da je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13 razlagati tako, da nasprotujeta sodni razlagi določb nacionalnega prava, ki urejajo kondikcijski zahtevek, v skladu s katero lahko banka, ki je odobrila hipotekarni kredit, kadar je bilo ugotovljeno, da je pogodba o hipotekarnem kreditu v celoti nična, ker po odpravi nepoštenega pogoja ne more več obstajati, od potrošnika upravičeno zahteva nadomestilo za uporabo sredstev, izplačanih na podlagi te pogodbe, ki presega vračilo posojenega kapitala, in po potrebi plačilo zamudnih obresti, če ta banka ne ravna nepošteno in če navedena pogodba ni v nasprotju s ,,temeljnimi moralnimi načeli” v smislu nacionalnega prava.

Primerjaj sodbi Vrhovnega sodišča II Ips 68/2023 (30. točka obrazložitve) in II Ips 60/2020 (16. točka obrazložitve) ter sodbo Višjega sodišče v Ljubljani II Cp 1818/2023 (s sklepom Vrhovnega sodišča II DoR 41/2025 ni bila dopuščena revizija zoper to sodbo glede vprašanja, ali je materialnopravno pravilno stališče VSL, da neizpolnitev pojasnilne dolžnosti tožene stranke (tj. banke) v konkretnem primeru avtomatično pomeni tudi nepoštenost tožene stranke v smislu 193. člena OZ).

Primerjaj sodbo Vrhovnega sodišča II Ips 60/2020 (17. točka obrazložitve).

Več V. Kranjc v Obligacijski zakonik (OZ): (splošni del): s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba, Ljubljana, 2003, str. 448.

Odločba Ustavnega sodišča Up 108/04 (9. točka obrazložitve).

Toženka nastanka kakšnih zamudnih obresti ni zatrjevala.

Primerjaj sodbo Vrhovnega sodišča II Ips 56/2025 (14. točka obrazložitve).

Tudi po Direktivi 93/13 (glej njen 6. člen) pogodbeni pogoji, ki veljajo za nedovoljene, za potrošnike niso zavezujoči, preostali del pogodbe pa ostane veljaven, če je to pravno mogoče.

Zakon o zemljiški knjigi (ZZK-1), Uradni list RS, št. 58/2003 s spremembami in dopolnitvami.

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) - člen 6

Pogodba o delovanju  Evropske unije (PDEU) - člen 114, 115, 169, 169/2, 169/2-a, 267, 288, 288/3

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah - člen 3, 3/1, 3/2, 4, 4/2, 6, 6/1, 7, 7/1

Zakon o varstvu potrošnikov (1998) - ZVPot  - člen 1a, 1a-4, 22, 22/1, 22/4, 23, 24, 24/1, 24/1-1, 24/1-3, 24/1-4

Zakon o potrošniških kreditih (2000) - ZPotK  - člen 6, 6/1, 7, 7/1, 7/1-9, 21, 21/3

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 5, 87, 87/1, 88, 88/1, 193, 336, 336/1, 344, 346, 347, 347/1

Zakon o zemljiški knjigi (2003) - ZZK-1  - člen 243

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.