VSL Sklep II Cp 309/2026
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-18

Zvone Strajnar (preds.), Katja Mramor (poroč.), dr. Vesna Bergant Rakočević

CIVILNO PROCESNO PRAVO - STVARNO PRAVO - ZAVAROVANJE TERJATEV

motenje posesti - sodno varstvo posesti - zadnje posestno stanje - opustitev posesti - zavrnitev predloga za izdajo začasne odredbe - ustaljena sodna praksa - ustavna pravica do enakega varstva pravic - pravica do sodnega varstva

Tožnik je izrecno opustil posest, ko je izjavil, da odhaja, in se izselil. Izjavljeno je nato brez izjeme potrdilo njegovo enoznačno, mesec in pol trajajoče ravnanje. Tožnik namreč po izselitvi ni niti poskusil vzpostaviti dejanske oblasti nad stanovanjem, temveč je sprejel dejstvo, da ima poslej takšno izključno oblast le njegova nekdanja partnerka. Da to sprejema, (ji) je nedvoumno pokazal, ko je slab mesec po izselitvi prosil za dovoljenje, da pride v hišo po svoje stvari, in nato v hišo s tem namenom vstopil, ko mu je ona to omogočila.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka mora toženi stranki v 15 dneh od vročitve tega sklepa povrniti 273,77 EUR stroškov pritožbenega postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne poteka izpolnitvenega roka.

1. Okrajno sodišče je z izpodbijanim sklepom zavrnilo tožbeni zahtevek zaradi motenja posesti stanovanjske hiše. Natančneje, zavrnilo je zahtevek za vzpostavitev prejšnjega posestnega stanja z izročitvijo ključa vhodnih vrat konkretno opredeljene stanovanjske hiše in zahtevek za prepoved prihodnjega podobnega poseganja v tožnikovo posest. Zavrnilo je tudi predlog za izdajo začasne odredbe, s katero bi sodišče tožencu do pravnomočnega končanja postopka naložilo izročitev ključev. Tožnika je še zavezalo k povrnitvi pravdnih stroškov toženca, o višini teh stroškov pa še ni odločilo. Nosilni argument sodišča je, da tožnik v času, ko naj bi toženec zamenjal ključavnico, ni imel več posesti. Posest je po presoji sodišča po svoji volji opustil ob razpadu življenjske skupnosti s tedanjo (in malo zatem umrlo) partnerko - toženčevo hčerjo.

2. Zoper sklep se "iz vseh pritožbenih razlogov" pritožuje tožnik. Izpodbija ga v celoti, obrazloženo le odločitev o glavni stvari. Sodišče naj bi v nasprotju z določbami pravdnega postopka in 426. členom Zakona o pravdnem postopku

razpravljalo o vprašanjih domnevnega nasilja v družini in razpada zunajzakonske skupnosti, ki za odločitev v motenjski pravdi niso pravno pomembna. Opozarja, da izpodbijani sklep odstopa od obsežne sodne prakse (v čemer vidi tudi kršitve 2., 22. in 23. člena Ustave) in v zvezi s tem citira štiri odločbe višjih sodišč. Ustaljena sodna praksa po prepričanju tožnika izselitve partnerja ob razpadu skupnosti ne šteje kot odločilne okoliščine za izgubo posesti. Pač pa naj bi bilo v skladu z njo pomembno, ali je odseljeni "jasno izrazil voljo, ki jo je jasno izkazal s svojimi dejanji, da je opustil posest nad določeno nepremičnino in da te nepremičnine ne želi imeti več v posesti". Da bi bila posest opuščena, naj bi moral posestnik jasno izraziti voljo opustiti posest in to voljo manifestirati navzven z vračilom ključev, s tem, da odpelje vse svoje stvari, in z izjavo, da v določeni nepremičnini ne želi več živeti. Tožnik pojasnjuje, da v njegovem primeru takšna dejstva niso bila ugotovljena (ker je v postopku izpovedal, da se je že kdaj v preteklosti zaradi težav za nekaj dni izselil; da izselitev ni bila prostovoljna, ampak sprejeta pod pritiskom; da ni vrnil ključev; da je iz hiše odpeljal del svojih stvari, druge pa je tam pustil; da ni spremenil naslova svojega bivališča in da je ta njegov naslov v uradnih postopkih, ki jih je sprožila zoper njega, navajala tudi nekdanja partnerka). Tožnik opozarja, da je po smrti partnerke s hčerkama vstopal v hišo in iz nje odpeljal stvari - zato pa je toženec, čeprav je to pred njim storila že partnerka, z motilnim ravnanjem (spet) zamenjal ključavnico. Sklene, da je sodišče zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, ki so vplivale na pravilnost in zakonitost odločbe, zmotno ugotovilo dejansko stanje. In še, da postopek ni bil pošten, ker je sodišče pustilo na cedilu očeta z mladoletnima hčerkama.

3. Toženec je odgovoril na pritožbo in predlaga njeno zavrnitev.

5. Tožnik konkretizira eno samo določbo postopkovnega zakona, ki naj bi jo sodišče kršilo in tako povzročilo "nepravilnost in nezakonitost" odločbe. To je 426. člen ZPP, ki opredeljuje, na katera vprašanja se osredotoči pravdno sodišče v motenjskem sporu, o katerih pa ne razpravlja. Če je sodišče nemara (pre)več energije posvetilo ugotavljanju nekaterih dejstev, ki niso neposredno pravno odločilna (o tem, ali je tožnik izvajal nasilje in je bilo to povod za izselitev), to kvečjemu krni hitrost in ekonomičnost postopka. Odločba sama pa zaradi domnevne odvečne količine ni niti nezakonita niti nepravilna - v čem naj bi bila, v resnici niti tožnik ne pojasni.

6. Osrednja pritožbena teza je polemika z oceno sodišča, da ugotovljena dejstva materialno pravno pomenijo tožnikovo opustitev posesti. To se zdi tožniku ne le samo po sebi narobe, marveč tudi v nasprotju z ustaljeno sodno prakso višjih sodišč.

7. Sodišče prve stopnje je ugotovilo naslednja pravno odločilna dejstva:

- zunajzakonska skupnost med tožnikom in toženčevo hčerjo je jeseni 2024 prenehala, zato se je tožnik 19. 10. 2024 izselil iz hiše (nekdanje) partnerke, ki je bila dotlej domovanje njiju in njunih mladoletnih hčerk;

- dva dni zatem, 21. 10. 2024, je tožnikova nekdanja partnerka, ker se je tožnika bala, zamenjala ključavnico hiše, ključe je izročila hčerkama;

- tožnik je vedel za zamenjavo ključavnice;

- nekdanja partnerka je 22. 11. 2024 umrla, našli so jo v hiši;

- tožnik od izselitve 19. 10. 2024 do smrti nekdanje partnerke 22. 11. 2024 v hišo ni vstopal, tega ni niti poskusil (vedel je, da nima ključev), edinkrat je vanjo vstopil 17. 11. 2024, ko je prišel po svoje stvari in mu je vrata odprla nekdanja partnerka, s katero se je za prihod vnaprej dogovoril;

- ob prevzemu svojih stvari 17. 11. 2024 je nekdanji partnerki rekel, da drugih stvari ne potrebuje in jih lahko vrže stran;

- po smrti nekdanje partnerke je v hišo vstopil 26. 11. 2024, ko mu je vrata s svojim ključem odprla hči, glede na tožnikovo izpoved rekoč: "saj imam jaz ključe, greva po moje stvari".

8. Naštetih ugotovitev tožnik samih po sebi konkretno ne izpodbija. Prizadeva si jim pripisati drugačen pravni pomen kot sodišče prve stopnje, tudi s sklicevanjem na še nekatera druga dejstva oziroma okoliščine. Toda opisano dejansko stanje tudi po pravni oceni pritožbenega sodišča pomeni, da tožnik na dan zatrjevanega toženčevega motilnega ravnanja - menjave ključavnice 1. 12. 2024, ni bil posestnik hiše. Zato ne more biti deležen posestnega varstva, ki ga je zahteval s tožbo 10. 12. 2024 (glej prvo poved prvega odstavka 33. člena Stvarnopravnega zakonika

9. Natančneje. Tožnikova opustitev posesti je bila izrecna - izjavil je, da odhaja, odhod je v pismu sporočil tudi hčerkama. Izjavljeno je nato brez izjeme potrdilo njegovo enoznačno, mesec in pol trajajoče ravnanje. Tožnik namreč po izselitvi ni niti poskusil vzpostaviti dejanske oblasti nad stanovanjem. Še več, očitno je sprejel dejstvo, da ima poslej takšno izključno oblast le njegova nekdanja partnerka. Da to sprejema, (ji) je nedvoumno pokazal, ko jo je slab mesec po izselitvi prosil za dovoljenje, da pride v hišo po svoje stvari, in nato v hišo s tem namenom vstopil, ko mu je ona to omogočila. V tej ključni prvini se obravnavani primer razlikuje od vseh tistih, na katere se kot na ustaljeno sodno prakso sklicuje pritožba. V primerjanih zadevah je namreč odseljeni zakonec ohranil posest in je v stanovanje prosto vstopal.

Naš tožnik tega relativno dolgo obdobje, ki presega subjektivni rok za posestno varstvo, ni počel. Posesti pa ni ohranil s tem, ko je obdržal ključe, za katere je vedel, da zaradi menjave ključavnice niso uporabni. Niti je ni ohranil s tem, ko iz hiše ni vzel vseh svojih stvari; posebno še, ker je celo izjavil, da jih ne potrebuje in jih lahko vržejo stran. Še manj je posest ohranil s tem, ko ni poskrbel za odjavo stalnega prebivališča, zaradi česar je nekdanja partnerka v tedaj sproženih pravnih postopkih pač navedla njegovo uradno bivališče.

10. Da se je tožnik že kdaj v preteklosti zaradi težav za nekaj dni odselil, ne pomeni, da s tokratno izselitvijo ni izgubil posesti. Prav je sodišče prve stopnje odgovorilo tudi na tožnikovo tezo, da njegova izselitev 19. 10. 2024 ni bila prostovoljna. Tudi če ne bi bila prostovoljna - a je sodišče prepričljivo ugotovilo, da je bila - je tožnik s tem, ko v 30 dneh od izselitve ni zahteval posestnega varstva, pristal na ustalitev novega posestnega stanja, v katerem sam ni več posestnik. Če je tožnik v hišo skupaj s hčerkama (ki sta v nasprotju z njim imeli ključ, ker jima ga je izročila mama) vstopil po smrti nekdanje partnerke, kar je dober mesec po izselitvi, da je iz nje odpeljal stvari, s tem ni mogel vzpostaviti opuščene oziroma izgubljene posesti, kot je prav pojasnilo sodišče prve stopnje.

11. Odločitev o zavrnitvi začasne odredbe temelji na neutemeljenosti tožbenega zahtevka. Zato je tudi za odločitev materialnopravno pravilna. Posebnih razlogov za njeno izpodbijanje pa pritožba nima.

12. S tem je višje sodišče odgovorilo na vse pomembne pritožbene navedbe (prvi odstavek 360. člena ZPP). Kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, ni zaznalo (drugi odstavek 350. člena ZPP). Zato je na podlagi 2. točke 365. člena ZPP pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep.

13. Tožnik s pritožbo ni uspel, tožencu pa so v pritožbenem postopku nastali stroški sestave odgovora na pritožbo, ki znašajo 375 točk (tar. št. 22/1 Odvetniške tarife

) oziroma (upoštevajoč vrednost točke 0,60 EUR) 220 EUR, ter materialni izdatki v višini 2 % od te vrednosti (tretji odstavek 11. člena OT) v višini 4,40 EUR, oboje povečano za 22 % DDV (ali 49,37 EUR). Pregled dokumentacije in konference s stranko sta vsebovani že v stroških priprave odgovora na pritožbo in ju višje sodišče ne priznava kot posebne storitve. Na podlagi prvega odstavka 154. člena ZPP v zvezi s 165. členom ZPP mora tako tožnik toženki v 15 dneh od vročitve tega sklepa povrniti 273,77 EUR pritožbenih stroškov (313. člena ZPP). V primeru zamude bo moral plačati še zakonske zamudne obresti (prvi odstavek 378. člena Obligacijskega zakonika)

Uradni list RS, št. 37/07 - ur. p. b. in nasl. - v nadaljevanju ZPP.

Uradni list RS, št. Uradni list RS, št. 87/02 in nasl. - SPZ.

Glej VSL sklep II Cp 2247/2017, 7. točka obrazložitve; VSL sklep I Cp 2482/2011, 5. točka obrazložitve; VSC sklep Cp 315/2020, 5. točka obrazložitve; VSL sklep I Cp 3198/2009, 6. odstavek obrazložitve.

Uradni list RS, št. 24/2015, s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju OT.

Stvarnopravni zakonik (2002) - SPZ  - člen 33, 33/1

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 426

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.