VSM Sklep II Kp 63809/2023
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-19

dr. Vanja Verdel Kokol (preds.), mag. Mateja Kamenšek Gornik (poroč.), mag. Karmen Krajnc

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

varnostni ukrep obveznega psihiatričnega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu - pogoji za izrek varnostnega ukrepa - duševna motnja - obvezno psihiatrično zdravljenje na prostosti - nujen ukrep - dokazna ocena - dokazna ocena priče - posnetki nadzornih kamer - premoženjskopravni zahtevek - neprištevnost storilca - napotitev na pravdo

Pritožba neutemeljeno izpodbija na prvi stopnji ugotovljeno dejansko stanje. Sodišče prve stopnje je namreč razjasnilo vsa odločilna dejstva, izvedene dokaze in zagovor obdolženca je pravilno ocenilo, na tej podlagi pa zanesljivo zaključilo, da je obdolženec izpolnil vse zakonske znake očitanega protipravnega dejanja. Ta svoj zaključek je v izpodbijanem sklepu tehtno in prepričljivo obrazložilo, v tej posledici pa obdolžencu izreklo ustrezen varnostni ukrep ter razloge za njegov izrek v izpodbijanem sklepu pravilno obrazložilo.

Neutemeljeni so tudi pomisleki pritožbe glede izrečenega varnostnega ukrepa ter navajanje, da bi bil primernejši varnostni ukrep zdravljenja na prostosti.

I. Pritožbi zagovornice obdolženega A. A. se delno ugodi in izpodbijani sklep v odločbi o premoženjskopravnem zahtevku spremeni tako, da se oškodovano družbo B. d.o.o., s celotnim premoženjskopravnim zahtevkom napoti na pravdo.

II. V ostalem se pritožba zagovornice zavrne kot neutemeljena in se v nespremenjenem obsegu potrdi sklep sodišča prve stopnje.

1. Okrožno sodišče na Ptuju je z uvodoma navedenim sklepom obdolženemu A. A. na podlagi prvega odstavka 492. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) v zvezi s prvim odstavkom 70.a člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) izreklo varnosti ukrep obveznega psihiatričnega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu, ki se bo izvajal v Enoti za forenzično psihiatrijo, Oddelka za psihiatrijo v UKC Maribor, ker je v neprištevnem stanju izpolnil zakonske znake kaznivega dejanja ropa po prvem odstavku 206. člena v zvezi z drugim odstavkom 29. člena KZ-1. Po preteku šestih mesecev bo sodišče vsakokrat znova odločilo o tem, ali je obvezno zdravljenje v zavodu še potrebno, pri čemer lahko ukrep traja največ 5 let. Po prvem odstavku 73. člena ZKP so obdolžencu bili odvzeti sekira z lesenim ročajem, rokavice in volnena kapa, kar vse je bilo uporabljeno za izvršitev kaznivega dejanja, vrnjena pa mu je bila zasežena trenirka. Na podlagi četrtega odstavka 95. člena ZKP je obdolženca oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. Po prvem odstavku 97. člena ZKP je odločilo, da se nagrada in potrebni stroški zagovornice, postavljene po uradni dolžnosti, izplačajo iz proračuna, medtem ko je po prvem odstavku 95. člena ZKP obdolženi dolžan plačati stroške oškodovane družbe iz 8. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. Po drugem odstavku 105. člena ZKP je obdolžencu naložilo delno plačilo priglašenega premoženjskopravnega zahtevka v znesku 2.792,00 EUR, v presežku do priglašenih 4.792,00 EUR pa je oškodovano družbo napotilo na pravdo.

2. Zoper tak sklep se je pritožila zagovornica obdolženega, in sicer kot uvodoma navaja iz vseh pritožbenih razlogov, višjemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni, tako da obdolženca oprosti očitkov kaznivega dejanja oziroma izpodbijani sklep spremeni, tako da obdolžencu po določbi 70.b člena ZKP izreče obvezno psihiatrično zdravljenje na prostosti.

3. Pregled zadeve na pritožbeni stopnji je pokazal, da je pritožba delno utemeljena.

4. Pritožba neutemeljeno izpodbija na prvi stopnji ugotovljeno dejansko stanje. Sodišče prve stopnje je namreč razjasnilo vsa odločilna dejstva, izvedene dokaze in zagovor obdolženca je pravilno ocenilo, na tej podlagi pa zanesljivo zaključilo, da je obdolženec izpolnil vse zakonske znake očitanega protipravnega dejanja. Ta svoj zaključek je v izpodbijanem sklepu tehtno in prepričljivo obrazložilo, v tej posledici pa obdolžencu izreklo ustrezen varnostni ukrep ter razloge za njegov izrek v izpodbijanem sklepu pravilno obrazložilo.

5. Zagovornica v pritožbi navaja, da skozi izvedene dokaze ni bilo brez dvoma ugotovljeno, da naj bi prav obdolženi storil očitano kaznivo dejanje. Po mnenju zagovornice sodišče prve stopnje ni v zadostni meri upoštevalo zagovora obdolženca, da se je v kritičnem času nahajal na nogometnem igrišču v X, kjer je gledal nogomet, kar je potrdil tudi priča C. C. Predmetno igrišče je od trgovine B. v Y oddaljeno 7 km oziroma 10 min vožnje z avtom, dogodek pa naj bi se zgodil nekaj pred 20.00 uro zvečer. Pritožba izpostavlja tudi izpovedbo priče C. C., da se je obdolženi kritičnega dne na nogometno igrišče pripeljal z vozilom Opel Colibra in ne Seat Ibizo, kot se je izpred trgovine B. odpeljal storilec. V tako kratkem času pa obdolženi ni mogel zamenjati avtomobilov in se iz Y pripeljati v X.

6. S povzetimi pritožbenimi navajanji se ni mogoče strinjati. Sodišče prve stopnje je v točkah 3 do 10 in 12 do 16 izpodbijanega sklepa navedlo tehtne in prepričljive razloge zakaj meni, da je kritičnega večera dne 1. 9. 2023, nekje ob 19.40 uri, v trgovino B. v Y vstopil prav obdolženi in v neprištevnem stanju, izpolnil vse objektivne zakonske znake kaznivega dejanja ropa. Ne drži izvajanje pritožbe, da pri tem ni bil v zadostni meri upoštevan zagovor obdolženca. Sodišče prve stopnje je namreč zagovor obdolženca v smeri, da kaznivega dejanja ni storil in je bil kritičnega večera v tem času na drugi lokaciji, in sicer na nogometnem igrišču v X, pravilno povzelo in skrbno ter prepričljivo dokazno ocenilo. Ker je priča C. C. povedal, da je srečanje med njima bilo na parkirišču in je trajalo le 2-3 minute med 19:30 do 20:00 uro, to ne potrjuje navajanja pritožbe, da je priča C. C. dokaz, da se obdolženi v kritičnem času ni mogel nahajati v trgovini B v Y. Da je prav obdolženi bil prepoznan kot storilec očitanega protipravnega ravnanja, so namreč potrdile podajalke Č. Č., D. D., E. E. in F. F., pri čemer so prodajalke tudi povedale, da so obdolženca, ki je redni gost trgovine, prepoznale kljub plinski maski, ki jo je imel na obrazu, v rokah pa je držal sekiro, s katero je večkrat udaril po blagajni, kjer je stala prodajalka Č. Č. in nato kaseto z denarjem odnesel iz trgovine. Izpovedbe prodajalk pa so potrjene tudi s posnetki nadzornih kamer, katere je na glavni obravnavi vpogledalo sodišče in jih pravilno povzelo v točkah 5 in 10 izpodbijanega sklepa. Prezreti pa ni niti izpovedbe policista G. G., ki je opravil primerjavo videoposnetkov nadzornih kamer kritičnega dne s posnetki en dan pred dogodkom. Na videoposnetkih z dne 31. 8. 2023 se je nahajal obdolženi brez zakritega obraza (brez plinske maske) in je bil ob primerjavi posnetkov z dne 1. 9. 2023, brez dvoma prepoznan kot storilec protipravnega ravnanja (l. št. 17-20). Sodišče prve stopnje je pravilno povzelo tudi, da so varnostne kamere kritičnega dne posnele vozilo Seat Ibiza, s katerim se je obdolženi pripeljal do in odpeljal iz trgovine (l. št. 19). Kasneje istega dne je bilo prav to vozilo, zaradi prijave kršitve javnega reda in miru na naslovu bivanja obdolženca (prijavo je dne 1. 9. 2023 ob 23:37 uri podala H. H.) zaseženo ter dne 2. 9. 2023 opravljena preiskava vozila in pri tem zasežena oblačila in orodje uporabljeno pri kaznivem dejanju (siva trenerka s črtami ob straneh, rjavo-črne rokavice, volnena kapa, čevlji adidas in sekira). Vsak naveden dokazi posebej ter vsi dokazi skupaj brez dvoma potrjujejo, da je prav obdolženi kritičnega večera izpolnil vse objektivne znake kaznivega dejanja in torej ne morda kdo drug, kot to zmotno navaja pritožba. Zato se pritožbena izvajanja zagovornice, da obdolžencu protipravno ravnanje ni dokazano, izkažejo za neutemeljena.

7. Neutemeljeni so tudi pomisleki pritožbe glede izrečenega varnostnega ukrepa ter navajanje, da bi bil primernejši varnostni ukrep zdravljenja na prostosti.

8. Pritožbi ni mogoče pritrditi. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenskega mnenja I. I. in njegovega zaslišanja na glavni obravnavi ugotovilo, da je obdolženi zakonske znake kaznivega dejanja ropa po prvem odstavku 206. člena KZ-1 izpolnil v stanju neprištevnosti, ki je bila posledica trajne duševne motnje nediferencirane shizofrenije v aktivni fazi. Obdolženi je bil v času dejanja pod vplivom veličastnih, mističnih, religioznih in drugih blodnjav, prisluhov, njegovo mišljenje je bil kaotično in nepovezano, ni bil sposoben razmišljati in imel je porušen stik z realnostjo, tako da ni mogel nadzorovati svojega vedenja. Izvedenec je tudi izrecno poudaril, da se duševna motnja obdolženca mora zdraviti in da obdolženi mora jemati zdravila, katerih pa ne jemlje in se trenutno ne zdravi, prav tako je odklonilen do vseh oblik pomoči. Po mnenju izvedenca je obdolženi v takšnem stanju nepredvidljiv in lahko ogroža svoje in tuja življenja, obstaja tudi velika nevarnost ponovitve hujših kaznivih dejanj, njegovo zdravstveno stanje pa se bo, če ne bo zdravljen, samo še slabšalo. V posledici takšnega zdravstvenega stanja obdolženca, je po mnenju izvedenca nevarnost ponovitve hujših kaznivih dejanj obdolženca mogoče odvrniti le z izrekom varnostnega ukrepa obveznega psihiatričnega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu. Zato predlog zagovornice za izrek varnostnega ukrepa obveznega psihiatričnega zdravljenja na prostosti po 70.b členu KZ-1, ne pride v poštev.

9. Višje sodišče pa je ugodilo pritožbi, ki je vložena iz vseh pritožbenih razlogov, v odločbi o premoženjskopravnem zahtevku, saj ni bil izpolnjen pogoj iz drugega odstavka 105. člena ZKP, ki določa, da lahko sodišče prisodi oškodovancu premoženjskopravni zahtevek v celoti ali deloma, v sodbi, s katero obdolženca spozna za krivega storitve kaznivega dejanja. V obravnavanem primeru obdolženi ni bil spoznan za krivega, saj mu je bil po določbi 70.a člena KZ-1 izrečen varnostni ukrep obveznega psihiatričnega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu, ker je obravnavano kaznivo dejanje storil v neprištevnem stanju. V izpodbijanem sklepu sodišče prve stopnje ni ugotavljalo krivde obdolženca, zato v takem primeru ni mogoče odločati o utemeljenosti premoženjskopravnega zahtevka oškodovanke družbe, temveč je treba oškodovano družbo s celotnim premoženjskopravnim zahtevkom napotiti na pravdo.

Ker je bila določba drugega odstavka 105. člena ZKP nepravilno uporabljena, je višje sodišče delno ugodilo pritožbi zagovornice in izpodbijani sklep spremenilo v odločbi o premoženjskopravnem zahtevku, tako da je oškodovano družbo s celotnim premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo.

10. Po obrazloženem, ko pritožba ne navaja ničesar drugega, kar bi omajalo pravilnost izpodbijanega sklepa, je pritožbeno sodišče pritožbo zagovornice obdolženca kot neutemeljeno zavrnilo (tretji odstavek 402. člena ZKP).

11. Sodna taksa kot strošek pritožbenega postopka ni bila določena, saj je bilo z odločbo pritožbenega sodišča deloma odločeno v obdolženčevo korist (drugi odstavek 98. člena ZKP).

Primerjaj odločba VSRS I Ips 26608/2013 z dne 22. 12. 2015.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 29, 29/2, 70a, 70b, 206, 206/1

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 105, 105/2, 492, 492/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.