VSL Sodba II Cp 153/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-04

mag. Metoda Orehar Ivanc (preds.), Maša Butenko (poroč.), Suzana Ivanič Lovrin

OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO - PRAVO EVROPSKE UNIJE - VARSTVO POTROŠNIKOV

ničnost kreditne pogodbe - kreditna pogodba v CHF - pojasnilna dolžnost banke - nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah - potrošniški kredit - sprememba sodne prakse - dobra vera - pravica do izjave - sprejeto stališče Vrhovnega sodišča - Direktiva Sveta 93/13/EGS - načelo lojalne razlage prava EU - nacionalno in evropsko pravo - retroaktivna veljavnost

V novem sojenju je pritožbeno sodišče pravdnim strankam omogočilo, da se izjavijo o stališčih iz odločb, s katerimi je bila v letu 2023 in kasneje v letu 2024 bistveno spremenjena sodna praksa glede vprašanja ničnosti kreditnih pogodb.

I. Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da glasi:

"Ugotovi se, da so nični Pogodba o dolgoročnem evro kredit z valutno klavzulo številka 000 z dne 12. 3. 2007, Sporazum o zavarovanju denarne terjatve z dne 16. 3. 2007 in notarski zapis opravilna številka SV 614/07 z dne 16. 3. 2007."

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti njene pravdne stroške.

1. Tožnik je 12. 3. 2007 s Pogodbo o dolgoročnem evro kreditu z valutno klavzulo številka 000 pri toženki pridobil kredit v znesku 54.870 CHF v evro protivrednosti po tečajnici Banke Slovenije na dan črpanja kredita (33.791 EUR), in sicer v 240 mesečnih anuitetah v evro protivrednosti švicarskega franka po tečajnici Banke Slovenije na dan plačila.

2. Tožnik s tožbo, vloženo 3. 12. 2015, zahteva ugotovitev ničnosti gornje Pogodbe o dolgoročnem evro kreditu z valutno klavzulo, Sporazuma o zavarovanju denarne terjatve z dne 16. 3. 2007 in notarskega zapisa opravilna številka SV 614/07 z dne 16. 3. 2007.

3. Sodišče prve stopnje je s sodbo z dne 5. 1. 2023 zavrnilo tožbeni zahtevek ter odločilo, da je tožnik dolžan toženki povrniti njene pravdne stroške. Utemeljilo je, da banka res ni zadostno opravila pojasnilne dolžnosti, vendar ta ni prerasla v slabo vero, saj banka ob sklepanju kreditne pogodbe za okoliščine, nastale po sklenitvi pogodbe (predvsem enostranski ukrep švicarske centralne banke v letu 2015, ki je imel vpliv na vrednost CHF) ni vedela in niti ni mogla vedeti.

4. Zoper sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP

. Predlaga spremembo z ugoditvijo tožbenemu zahtevku oziroma podredno razveljavitev z vrnitvijo v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da toženka svoje pojasnilne dolžnosti ni opravila. Ta materialnopravni zaključek je pravilen, napačen pa je nadaljnji zaključek, da je toženka ravnala v dobri veri, čeprav ni opravila pojasnilne dolžnosti. Če pogodbenik, ki ima absolutno dominanten pogajalski položaj in obenem še znanje strokovnjaka, drugemu pogodbeniku zamolči informacije, s katerimi razpolaga, te informacije pa so ključne za to, da drugi pogodbenik sprejme preudarno odločitev glede sklenitve pogodbe, zlasti če je v igri finančna obveznost, in je na tnalu pogodbenikova nepremičnina, ki predstavlja njegov dom, potem o dobri veri ni mogoče govoriti. Dobrovernost je v tem, da se tožnika opozori na možnost uresničitve črnega scenarija in kakšne bi bile v tem primeru dejanske posledice za tožnika. Banka se je zavedala možnosti velike apreciacije valute CHF kot valute varnega zatočišča, pa o tem tožnika ni opozorila. Opozarja še na sodbo VS RS II Ips 18/2022, da že iz samega dejstva, da banka tožnikom ni pojasnila ničesar glede neomejenega tveganja, ki ga nosi kreditna pogodba v tuji valuti, izhaja, da je ravnala nedobroverno. Možnost naknadne konverzije ni odločilna, saj je škoda takrat že nastala, pa tudi ni nujno, da kreditojemalec konverzijo zmore, kaj šele možnost naknadnega poplačila celotnega kredita, saj stranke kredit vzamejo zgolj zato, ker nimajo lastnih sredstev.

5. Toženka se v odgovoru na pritožbo zavzema za njeno zavrnitev in priglaša stroške.

6. O tožnikovi pritožbi je pritožbeno sodišče odločilo že s sodbo II Cp 972/2023 z dne 27. 11. 2023. Prvostopna sodba je bila spremenjena, tožbenemu zahtevku je bilo ugodeno.

7. Vrhovno sodišče RS je s sklepom II Ips 58/2024 z dne 22. 1. 2025 toženkini reviziji ugodilo, sodbo pritožbenega sodišča razveljavilo in zadevo vrnilo pritožbenemu sodišču v novo sojenje.

Revizijsko sodišče je utemeljilo, da se je sodna praksa glede vprašanja ničnosti kreditnih pogodb, sklenjenih v švicarskih frankih, bistveno spremenila v letu 2023 in še kasneje v letu 2024 z odločbami II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, II Ips 54/2023 z dne 20. 9. 2023, II Ips 49/2023 z dne 18. 10. 2023, II Ips 56/2023 z dne 18. 10. 2023, II Ips 52/2023 z dne 16. 11. 2023, II Ips 72/2023 z dne 22. 11. 2023 ter II Ips 37/2023 z dne 20. 3. 2024. Pojasnilo je, da je bistvo spremenjene prakse v a) zaostreni vsebini pojasnilne dolžnosti, zlasti upoštevaje pri tem kontekst konkretnih pogodbenih bremen v potrošnikovem življenju; b) stališču, da so razlogi v štirih alinejah prvega odstavka 24. člena ZVPot

, ki utemeljujejo sklep o nepoštenosti pogodbenega pogoja, določeni alternativno; ter c) razlikovanju med (ne)napovedljivostjo konkretnega trenutka in vzroka (dogodka) za znatno spremembo valutnega tečaja na eni strani ter med zavedanjem splošne tveganosti, da lahko pride do znatnih oscilacij valutnega para na drugi strani. Ugotovilo je, da je bila sodba sodišča prve stopnje, s katero je bil tožbeni zahtevek zavrnjen, sprejeta pred spremembo sodne prakse, sodba pritožbenega sodišča pa po njej. Ker v roku za odgovor na pritožbo tožena stranka s to sodno prakso ni mogla biti seznanjena, pritožbeno sodišče pa ji na podlagi drugega odstavka 351. člena ZPP ni dalo možnosti, da se odzove na spremenjeno sodno prakso, ki ji je sodba pritožbenega sodišča sledila, je presodilo, da je odločitev sodišča druge stopnje obremenjena z bistveno procesno kršitvijo, ker je toženka prizadeta v pravici do izjave iz 22. člena Ustave Republike Slovenije.

8. V novem sojenju je pritožbeno sodišče pravdnim strankam v skladu z napotki revizijskega sodišča omogočilo, da se v pritožbenem postopku v roku 15 dni izjavijo o stališčih iz odločb Vrhovnega sodišča RS, ki jih omenja razveljavitveni sklep II Ips 58/2024 ter s katerimi je bila v letu 2023 in kasneje v letu 2024 bistveno spremenjena sodna praksa glede vprašanja ničnosti kreditnih pogodb, sklenjenih v švicarskih frankih. Stranke je na podlagi drugega odstavka 351. člena ZPP seznanilo, da bodo v tem pritožbenem postopku prišla v poštev stališča iz sodne presoje Vrhovnega sodišča RS, Ustavnega sodišča RS ter Sodišča Evropske Unije (SEU), ki se je v zvezi z veljavnostjo kreditnih pogodb, vezanih na švicarske franke, izoblikovala po izdaji sodbe sodišča prve stopnje (npr. odločbe VS RS II Ips 8/2022, II Ips 18/2022, II Ips 37/2023, II Ips 74/2023 in v njih navedene odločbe US RS in SEU). Stranke je še poučilo, da smejo pod pogoji iz prvega odstavka 337. člena ZPP navajati nova dejstva in predlagati nove dokaze.

9. V danem roku je na poziv sodišča odgovorila le toženka, ki je v svoji vlogi, vloženi 18. 2. 2025, razgrnila naslednja stališča:

Izpostavlja, da se novejša sodna praksa v zvezi z veljavnostjo kreditnih pogodb v tuji valuti sklicuje na Direktivo 93/13 in odločbe SEU kot da bi te predstavljale neposreden vir prava, in iz njih izpeljujejo domnevne obveznosti toženke, kar je v nasprotju z učinkom, ki ga (lahko) imajo odločbe SEU, ki razlagajo direktive. Skladno s 3.a členom Ustave

se pravni akti in odločitve, sprejete v okviru mednarodnih organizacij, na katere Slovenija prenese izvrševanje dela suverenih pravic, v Sloveniji uporabljajo v skladu s pravno ureditvijo teh organizacij. Zato je potrebno upoštevati določbe PDEU

kot temeljnega akta delovanja Evropske Unije, po katerem direktive nimajo neposrednega učinka, prav tako pa neposredno posameznikov ne naslavljajo in se nanje zoper posameznike tudi ni mogoče sklicevati. Enako velja za razlage Direktive 93/13 s strani SEU - te ne morejo veljati neposredno v državi članici. Direktiva 93/13 tako ne more biti podlaga za razlago zakona

, saj bi to pomenilo, da se Direktiva 93/13 uporablja neposredno, mimo nacionalnih zakonov oz. celo v nasprotju z njimi, kar pa je v celoti v nasprotju s PDEU. Podobno izhaja tudi iz ustaljene prakse SEU, in sicer, da direktiva sama po sebi ne more ustvarjati obveznosti za posameznika in se torej nanjo v tem smislu ni mogoče sklicevati. Če bi se namreč možnost sklicevanja na določbo neprenesene ali nepravilno prenesene direktive razširila na področje odnosov med posamezniki, bi se s tem Evropski uniji priznala pristojnost, da posameznikom predpisuje obveznosti s takojšnjim učinkom, to pristojnost pa ima samo tam, kjer je pristojna za sprejemanje uredb (C-122/17, 42. točka). Enako

po sodni praksi SEU velja glede možnosti sklicevanja posameznika v sporu z drugim posameznikom na odločbo, ki temelji na direktivi (C-80/06, 21. točka). SEU je izrecno odločilo, da se na direktivo ni mogoče sklicevati v sporu med posamezniki, da bi se preprečila uporaba ureditve države članice, ki je v nasprotju s to direktivo (C-122/17, 44. točka in izrek odločbe). Od lojalne razlage je treba ločiti avtonomno razlago prava EU, ki pa v konkretnem primeru ne pride v poštev. Za avtonomno razlago pojmov prava EU gre lahko samo v primerih, ko gre za pravo EU, ki velja neodvisno od prava držav članic, torej prava, ki velja neposredno v državah članicah, medtem ko se načelo lojalne razlage uporablja v primeru, ko določbe prava Unije ne veljajo neposredno (npr. v primeru direktiv). Smisel sistema, v katerem se prenos direktive prepušča državam članicam, je prav v tem, da se ohranijo značilnosti pravnih redov posameznih držav članic in pravni instituti v posameznih državah članicah. Pri razlagi Direktive 93/13 SEU vedno še izrecno napotuje na nacionalno pravo. Ustaljena praksa SEU v povezavi z Direktivo 93/13 je, da se mora SEU omejiti na to, da predložitvenemu sodišču zagotovi le smernice, ki jih mora to upoštevati pri presoji nepoštenosti zadevnega pogoja (C-609/19, 60. točka). V odločbah, v katerih se je SEU sklicevalo na avtonomno razlago, je to SEU vedno tudi izrecno izpostavilo (C-536/09, 19. točka), česar pa SEU v primeru Direktive 93/13 ne navaja, saj se še izrecno sklicuje na nacionalno pravo ali navaja, da mora dokončno presojo opraviti predložitveno (nacionalno) sodišče. Neposredna uporabljivost direktive pa bi nenazadnje bila problematična tudi z vidika prepovedi retroaktivnosti, v zvezi s katero je SEU že pojasnilo, da če nacionalno pravo vsebuje pravilo, ki izključuje retroaktivno uporabo zakona, razen v primerih, ko je jasno in nedvoumno navedeno nasprotno (npr. 155. člen Ustave), mora predložitveno sodišče preveriti, ali obstaja v pravu, zlasti v zakonu, ki je implementiral konkretno direktivo, določba s takšno navedbo, ki priznava retroaktiven učinek (102. točka, C-268/06). V konkretnem primeru niti ZVPot niti ZPotK

nimata nobenih določb, ki bi dopuščala retroaktivno uporabo katere koli določbe teh zakonov. SEU je nadalje v zadevi C-268/06 izrecno pojasnilo, da se v primeru neobstoja take določbe, ki bi dopuščala retroaktivni učinek, ne more razlagati prava EU, zlasti zahteve po skladni razlagi tako da nalaga predložitvenemu sodišču, da nacionalni zakonodaji prizna retroaktiven učinek, ker bi se v nasprotnem primeru prisililo predložitveno sodišče, da razlaga nacionalno pravo

(103. točka C-268/06). SEU je tudi že presodilo, da je v primeru, ko bi bila uporaba razlage prava EU v državi članici v nasprotju s temeljnimi pravnimi načeli (med drugim prepovedi retroaktivnosti), treba dati prednost temeljnim pravnim načelom (C-42/17). Tudi Ustavno sodišče je večkrat poudarilo, da zakonodajalec ne more z ukrepi z veljavnostjo za nazaj vzpostavljati stanje kot bi moralo po mnenju zakonodajalca biti v preteklosti, pa ni bilo. Morebitna zamuda s sprejetjem ukrepov ne opravičuje zakonodajalca, da bi za nazaj posegal v splošno svobodo ravnanja, kakor izhaja iz 35. člena Ustave (tako npr.: odločba Ustavnega sodišča RS št. U-/-340/96 z dne 12. marca 1998, 12. točka). Enako mora veljati tudi za sodno oblast, saj je s stališča posameznika in njegovih človekovih pravic povsem vseeno, ali je določeno stališče sodišča dobesedni prepis določbe zakona (in torej zakon določeno človekovo pravico omejuje), ali pa je rezultat razlage zakona s strani sodišč (in je torej razlaga zakona omejujoča za uresničevanje pravice). Ob presoji z vidika človekovih pravic omenjeno razlikovanje ne bi smelo biti odločilno. Nenazadnje pa tudi Evropsko sodišče za človekove pravice (ESČP) v svoji praksi poudarja, da je vladavina prava, ki je osnovno načelo demokratične družbe, inherentno vsem določbam EKČP

zahteva, da mora biti določba domačega prava v zadostni meri dostopna, natančna in predvidljiva (

št. 24638/94, z dne 30. S. 2000, 63. in 64. točka;

, št. 33202/96, z dne 5. 1. 2000, 109. točka in tam citirana praksa). Skladno z ustaljeno prakso ESČP zahteva EKČP, da morajo biti naloženi ukrepi "predpisani z zakonom", ne pomeni samo, da mora imeti naloženi ukrep podlago v domačem pravu, temveč se nanaša tudi na kvaliteto zakona, ki mora biti dostopen tistim, na katere se nanaša, in predvidljiv glede svojih učinkov (

, št. 28341/95, z dne 4.5.2000, 52. točka). Ena od ključnih zahtev načela zakonitosti je pravna predvidljivost. ESČP v zvezi s tem poudarja, da je določba "predvidljiva", ko je skladna z načelom vladavine prava (

) in ko zagotavlja pravno sredstvo proti arbitrarnemu vmešavanju države (

, št. 41838 /11, z dne 2. 7. 2013, 36. točka). ESČP je nadalje štelo, da ukrepi, ki so retroaktivne narave, načeloma niso skladni z načelom pravne predvidljivosti in zato ne ustrezajo pojmu zakonitosti (

). V primeru, če je poseg v nasprotju s pravno predvidljivostjo, to zadošča za ugotovitev, da gre za nedopusten poseg v pravice po EKČP (

Centro Europa 7 s.r.l. in Di Stefana proti Italiji

, št. 38433/09, z dne 7.7.2012, zlasti točke od 140 do 143 ter od 187 do 189). ESČP zahteva od države, da v primeru, če želi sprejeti ukrepe v javnem interesu, to stori pravočasno, na primeren in konsistenten način (

, št. 1175/06, z dne 23. 6. 2020, 78. točka), sicer je njen ukrep v nasprotju s pravno predvidljivostjo in je nesorazmeren. Podobno je tudi Ustavno sodišče, kot pojasnjeno že zgoraj, sprejelo, da zamuda zakonodajalca ne more biti opravičljiv razlog za to, da za nazaj sprejema pravila in posega v splošno svobodo ravnanja. Enako velja tudi za sodišča - morebitne zamude zakonodajalca sodišča ne morejo sanirati na način, da predpisom dajejo razlago, ki se glede na kasnejše, v času sklenitve pogodb nepredvidene dogodke kaže kot privlačna zaradi zaščite ene od pogodbenih strank, ki ji je sodišče (subjektivno) naklonjeno, če v času sprejetja predpisa in sklenitve pogodbe takšna razlaga ni bila predvidljiva za drugo pogodbeno stranko. Tožena stranka nadalje izpostavlja, da stališče razveljavljene sodbe II Cp 972/2023 (v nadaljevanju: Odločba VS), da bi morale posredovane informacije vsebovati vsaj to, kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, kjer ima posojilojemalec stalno prebivališče, predstavlja vsebino Priporočila ESRB

, katerega SEU sicer omeni, ni ga pa povzelo v izrek svojih odločb, zato ne gre za del razlage Direktive 93/13. Razlago prava EU predstavlja zgolj izrek sodb SEU, ki se tudi objavi v Uradnem listu EU. Sicer že iz samih Priporočil ESRB sledi, da vpeljujejo širše zahteve, kot jih določajo Direktive EU, in sicer se širše zahteve nanašajo prav na to, "kako bi na obroke za odplačilo posojila vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, kjer ima posojilojemalec stalno prebivališče, in povečanje tujih obrestnih mer" (tako izrecno točka IV.1.4. Povezave s pravnim okvirom Unije, Priporočil iz leta 2011). Tudi iz Priporočil ESRB izhaja, da so bila sprejeta z učinkom za naprej, ne z učinkom za nazaj. Vrhovno sodišče je zato v zvezi s sklicevanjem na omenjeno Priporočilo ESRB pravilno opozorilo na prepoved povratne veljave pravnih aktov - ni videti prav nobenega razumnega razloga, zakaj naj bi prepoved retroaktivnosti zavezovala zakonodajalca, sodišč pa domnevno ne. V demokratično organizirani državi, v kateri velja (naj bi) veljalo načelo vladavine prava, sodišča ne smejo izigravati prepovedi povratne veljave predpisov na način, da starejši predpis domnevno le "

" na način, kot izhaja iz kasnejšega predpisa, ki še ni veljal v času nastanka primera, ki ga sodišče obravnava. Naslovniki Priporočila ESRB iz leta 2011 so sicer nacionalni nadzorni organi in države članice, ne pa zasebni subjekti, kot je tožena stranka. Neuporabljivost Priporočila ESRB (tudi posredna, za kakršno si prizadeva tožeča stranka) v konkretni zadevi torej ni povezana samo z njegovo časovno dimenzijo, temveč tudi z dejstvom, da so naslovniki Priporočila ESRB države članice in nadzorni organi, ki bi morali Priporočila ESRB ustrezno implementirati v nacionalni pravni red. V zvezi s tem je Vrhovno sodišče v dosedanji sodni praksi pravilno opozorilo, da so priporočila skladno z 288. členom PDEU nezavezujoč pravni vir. Slovenija ukrepov iz Priporočila ESRB v predvideni časovnici ni implementirala. Država je dne 22. 11. 2016 sprejela ZPotK-2

, s katerim je implementirala Direktivo 2014/17/EU

, ne pa tudi Priporočila ESRB. ZPotK-2 se skladno s četrtim odstavkom 99. člena ne uporablja za kreditne pogodbe, sklenjene pred dnem uveljavitve tega zakona. Direktiva 2014/17/EU v členu 23(5) izrecno določa, da lahko države članice dodatno uredijo posojila v tuji valuti, pod pogojem, da se takšna ureditev ne uporablja retroaktivno. Ker Slovenija Priporočila ESRB ni implementirala, ga tudi iz tega razloga sodišče ne bi smelo uporabiti pri presoji preglednosti pogodbenih pogojev. Direktive niso neposredno uporabljive, kar še toliko bolj velja za razlage Direktive 93/13 in nezavezujoče pravne vire, kot so priporočila. Ob tem ne gre spregledati, da gre v primeru besedne zveze "zelo velika depreciacija" oziroma "črn scenarij" za popolnoma relativna pojma, ki nista definirana v nobenem predpisu, prav tako pa nista definirana niti v Odločbi VS. V kolikor bi sodišča navedeni pojem retroaktivno napolnjevala, glede na dogodke po sklenitvi Kreditne pogodbe (kar se (nedopustno) izvaja z novejšo nacionalno sodno prakso v zvezi s krediti v tuji valuti), bi bilo s tem kršeno načelo pravne varnosti. Načelo pravne varnosti, ki je del tudi splošnih načel prava Unije, po presoji SEU namreč zahteva, da so pravna pravila jasna, natančna in da imajo predvidljive učinke, predvsem kadar imajo lahko neugodne posledice za posameznike in podjetja, da lahko posamezniki nedvoumno ugotovijo svoje pravice in obveznosti in da lahko temu ustrezno ravnajo. Poleg tega je ustaljena sodna praksa, da čeprav načelo pravne varnosti nasprotuje retroaktivni uporabi novega pravnega pravila za položaj, ki je obstajal pred začetkom njegove veljavnosti, pa isto načelo zahteva, daje treba vsako dejansko stanje, če ni izrecno navedeno drugače, običajno presojati v luči pravnih pravil, ki so mu sodobna (C-181/20. 47. točka in tam citirana sodna praksa). Vse navedeno jasno izhaja tudi iz priloženega članka dr. Avblja: "(Ne)razumevanje učinkovanja direktiv v nacionalnih pravnih redih", ki je bil dne 2.7.2024 objavljen na portalu Tax Fin Lex. Podoben zaključek izhaja tudi iz članka dr. Mateja Avblja, "Odprta vprašanja evropskega prava v slovenskih zadevah CHF" iz Pravne prakse z dne 9.11.2023. Dr. Avbelj v svojem članku med drugim izpostavi, da s pravom EU ni skladna tista razlaga direktiv, ki za posameznike ustvari novo pravno obveznost, ki pred tem v implementacijskem predpisu ni bila vsebovana, pri čemer pričakovanega standarda strokovnosti, iz katerega Vrhovno sodišče v novejši sodni praksi napaja načelo vestnosti in poštenja, ni na primer mogoče napolnjevati za nazaj z mehkopravnimi standardi (npr. Priporočilo ESRB), ki v času sklepanja zadevnih pogodb sploh niso obstajali in jih banke tudi niso mogle upoštevati. Drugačno ravnanje pomeni nalagati poslovnim subjektom nemogoče pravne obveznosti, saj za nazaj ne more izpolniti pravne ali strokovne obveznosti, katere vsebina tedaj sploh še ni obstajala. Tudi dr. Damjan Možina v članku s portala IUS-Info "Nov pristop Vrhovnega sodišča RS k nepoštenosti splošnih pogojev poslovanja v potrošniških kreditnih pogodbah: korak v pravo smer?" izpostavi problematiko novejše sodne prakse Vrhovnega sodišča v zvezi s presojo pojasnilne dolžnosti, na katero je opozorila že tožena stranka v svojih dosedanjih navedbah.

- Glede odločbe Vrhovnega sodišča v zadevi II Ips 8/2022

Sodišče je svojo argumentacijo v večjem delu gradilo na odločbi Vrhovnega sodišča v zadevi II Ips 8/2022, ki vsebuje številne kršitve Ustave, kot tudi EKČP, zaradi česar je bila zoper odločbo že vložena ustavna pritožba (Up-896/23)

. Vrhovno sodišče je analiziralo vsebino prvega odstavka 24. člena ZVPot, pri čemer je ugotovilo, da so alineje sicer res določene alternativno, vendar pa je element dobre vere zajet tudi v prvih treh alinejah, kar se sklada z dosedanjo sodno prakso Vrhovnega sodišča, iz katere izhaja, da morata biti za nepoštenost pogodbenega pogoja podana tako slaba vera ponudnika, kot tudi znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih pogodbenih strank. Vrhovno sodišče pri tem ponovno izpostavi, da krediti v tuji valuti niso sami po sebi nepošteni. Vrhovno sodišče se v svoji obrazložitvi sicer pretežno opira na Sodbo SEU v zadevi C-609/19 (zadeva

), ki obravnava produkt, ki je občutno kompleksnejši bančni produkt, kot pa velja za kreditno pogodbo v CHF. Posledično stališča Vrhovnega sodišča v navedeni zadevi že v osnovi izhajajo iz napačnega izhodišča, zaradi česar je relevantnost tovrstne odločbe Vrhovnega sodišča najmanj vprašljiva. Zadeva

se nanaša na produkt Helvet Immo, pri katerem je bil kredit odobren v valuti CHF, mesečni obroki pa so bili določeni v valuti EUR, pri čemer se je pri preračunavanju mesečnih obrokov v valuto EUR vsak obrok v delu obresti povečal za strošek menjave, in sicer se je tam določena fiksna obrestna mera povečala za 0,31 odstotne točke. Fiksna obrestna mera pri produktu Helvet Immo je bila le za 0,59 odstotne točke nižja (fiksna obrestna mera 4,95 % je bila pri tem produktu znižana na 4,05 %, je pa bila povečana za "strošek menjave" v višini 0,31 %) kot pri drugih kreditih s fiksno obrestno mero. Situacija v tem primeru ni bila, da bi bil kredit ugodnejši v smislu obresti, ker bi se uporabljala referenčna obrestna mera CHF LIBOR. Fiksna obrestna mera se je pri produktu Helvet lmmo vsakih pet let prilagodila novemu menjalnemu tečaju EUR CHF, pri čemer se mesečni obrok kreditojemalcu na ta račun ni povečal, temveč se je podaljšala ročnost kredita. Banka pred prodajo produkta Helvet Immo komitentov ni seznanila z valutnim tveganjem, komitenti pa valutnega tveganja niso mogli zaznati med odplačevanjem kredita, ker se njihove mesečne obveznosti niso večale oz. spreminjale, razen vsakih 5 let, ko je prišlo do prilagoditve mesečnega obroka zaradi spremembe fiksne obrestne mere. Kreditojemalec namreč pri produktu Helvet lmmo sploh ni vedel, kdaj bo kredit odplačal, saj se je na račun enakih anuitet podaljševala doba odplačevanja. Spremembe v menjalnem tečaju so torej pri produktu Helvet Immo dejansko vplivale na odplačilni načrt kreditojemalcev, kar pa v predmetnem primeru ni podano. Prav tako pa je bila pri produktu Helvet Immo sprememba v kredit v EUR možna samo vsakih 5 let. Vse navedene sporne lastnosti produkta Helvet lmmo pri Kreditu tožeče stranke niso podane. Glede na kompleksnost produkta Helvet lmmo (stališča Sodišča EU se nanašajo ravno na takšen produkt) je jasno, da je bil standard pojasnilne dolžnosti v zadevi C-609/19 zastavljen višje. Tega dejstva pa Vrhovno sodišče v zadevi II lps 8/2022 ni upoštevalo, saj je zavzelo zgrešeno stališče, da naj bi bili v zadevi C-609/19 prav tako obravnavani "krediti v CHF". V 71. točki obrazložitve sodbe C-609/19 je SEU pojasnilo, da je presojalo "kreditne pogodbe, ki določajo, da se plačila v fiksnih obrokih prednostno uporabijo za poplačilo obresti ter da se za poplačilo salda računa, ki se lahko znatno poveča zaradi nihanj paritete med obračunsko valuto in valuto plačila, podaljša trajanje te pogodbe in poveča znesek mesečnih obrokov". V zvezi s takšnimi pogodbenimi pogoji je SEU pojasnilo, da lahko v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pravicah in obveznostih strank, ki izhajajo iz navedene pogodbe, če prodajalec ali ponudnik - ob izpolnitvi zahteve po preglednosti v razmerju do potrošnika - ni mogel razumno pričakovati, da bi ta potrošnik po posamičnih pogajanjih sprejel nesorazmerno valutno tveganje. Slednje pa velja zlasti takrat, kadar to povečanje neodplačane glavnice v nacionalni valuti ni uravnoteženo z razliko med obrestno mero za tujo valuto in obrestno mero za nacionalno valuto, pri čemer je treba pojasniti, da obstoj take razlike za kreditojemalca pomeni glavno prednost kredita v tuji valuti. Iz navedenega jasno izhaja, da gre v predmetni zadevi za drugačno dejansko stanje, saj je tožeča stranka sklenila navadno kreditno pogodbo z valutno klavzulo v CHF, v kateri je bila glavnica kredita določena v valuti CHF (posledično višje sodišče povsem zavajajoče navaja, da naj bi prišlo do povišanja glavnice kredita zaradi spremembe menjalnega tečaja), kar pomeni, da bi bile obveznosti iz kreditne pogodbe odplačane, ko bi tožeča stranka vrnila prejeto glavnico (v CHF) skupaj s pogodbenimi obrestmi (v CHF). Prav tako pa odplačevanje kreditov ni bilo odvisno od gibanja terminskih tečajev (kot v zadevi C-609/19), tožeča stranka pa je bila več let deležna občutnih ugodnosti na račun nižje referenčne obrestne mere (in posledično tudi skupne pogodbene obrestne mere). Skladno z navedenim stališč SEU iz zadeve C-609/19 ni mogoče enostavno aplicirati na predmetno zadevo. Tožena stranka nadalje izpostavlja, da Vrhovno sodišče v svoji novejši sodni praksi v zvezi s presojo (ne)poštenosti pogodbenega pogoja povzame stališče SEU, da je v okviru presoje dobre vere treba ugotoviti, ali bi ponudnik lahko razumno pričakoval, da bi potrošnik, če bi mu bile ustrezno predstavljene vse informacije, v okviru individualnih pogajanj sprejel tak pogodbeni pogoj, medtem ko je za presojo morebitnega znatnega neravnotežja treba upoštevati predvsem določbe nacionalnega prava, ki bi se uporabljale, če takšnega pogoja ne bi bilo. Ponavlja, da je ZPotK, ki je veljal v času sklenitve kreditne pogodbe, za tovrstne pogodbe določal le, da je obvezna vsebina tudi navedba tuje valute in vrsto tečaja, po katerem se izračunava vrednost v domači valuti, skupaj z opozorilom, da se ob spremembi menjalnega tečaja lahko spremenijo tudi predvideni zneski posameznih plačil. Toženka je torej sledila veljavni zakonodaji, ki v relevantnem času pojasnilne dolžnosti ni podrobneje določala. Gre za pomembno okoliščino, ki je Vrhovno sodišče pri svojem odločanju očitno ni upoštevalo. Razširjanje vsebine pojasnilne dolžnosti z današnjim vedenjem o poteku dogodkov, pa ne sme biti pravno upoštevno, saj gre za očitno kršitev načela pravne varnosti. Enako velja tudi za stališče Ustavnega sodišča, ki toženi stranki retroaktivno nalaga številne dodatne obveznosti z vidika pojasnilne dolžnosti (za kar niti ni pristojno), ki jih zakonodaja v relevantnem času ni predpisovala. Na ta način Ustavno sodišče toženi stranki nalaga praktično nemogoče dokazno breme. V zvezi z novim stališčem Vrhovnega sodišča, da je treba ravnanje tožene stranke presojati z vidika njene profesionalne skrbnosti in izkušenj, se tožena stranka sklicuje na pisno izjavo A. A., nekdanjega predstavnika Banke Slovenije, z dne 26.2.2019, iz katere v odgovoru na vprašanje XII izhaja, da je Banka Slovenije v letih 2008 in 2011 v bankah izvedla pregled, ali pri ponudbi kreditov v tuji valuti spoštujejo priporočila in opozorila Banke Slovenije, pri čemer so rezultati obeh pregledov pokazali, da banke (vključno s toženo stranko) spoštujejo priporočila in usmeritve Banke Slovenije. Posledično toženi stranki tudi ni mogoče očitati kakršnega koli ravnanja, ki bi bilo v nasprotju s profesionalno skrbnostjo. Iz vsega navedenega tudi izhaja, da so očitki tožnika, da naj toženka ne bi poslovala lojalno in pravično, v celoti neresnične in prirejene za potrebe te pravde. Prav tako pa višje sodišče v Odločbi VS ni upoštevalo dejstva, da je Kreditna pogodba vsebovala izrecno opozorilo na valutno tveganje ter možnost konverzije kredita v CHF v EUR, kar v času sklenitve kreditne pogodbe še ni bilo določeno kot obvezna sestavina takšnih kreditnih pogodb. Slednje jasno izkazuje dejstvo, da je toženka pri oblikovanju produkta upoštevala tudi interese kreditojemalcev. Izpostavlja napačno ugotovitev sodišča, da naj bi bilo valutno tveganje tožnika neomejeno, saj bi lahko tožnik izkoristil možnost konverzije kredita, s čimer bi v celoti odpravil nadaljnje valutno tveganje. Povsem arbitrarni pa so nenazadnje tudi očitki, da toženka tožniku (domnevno) ni predstavila delovanja mehanizma valutne klavzule, saj slednje jasno izhaja iz vsebine kreditne pogodbe. Toženka v zvezi z odločbo Vrhovnega sodišča v zadevi II Ips 8/2022 še izpostavlja, da stališča Vrhovnega sodišča iz navedene zadeve ne vnašajo avtomatizma v postopek presoje pogodbenih pogojev, kar pomeni, da je še vedno treba v vsakemu primeru posebej raziskati vprašanje izpolnitve pojasnilne dolžnosti in nato (po potrebi) tudi katerega izmed pogojev iz prvega odstavka 24. člena ZVPot. Tovrstne presoje višje sodišče v svoji sodbi v predmetni zadevi ni izvedlo. V zvezi z novejšo sodno prakso Vrhovnega sodišča toženka prilaga tudi Mnenje o pravnih dimenzijah spremembe sodne prakse Vrhovnega sodišča Slovenije glede obravnave pojasnilne dolžnosti pri sklepanju kreditnih pogodb v švicarskih frankih z dne 27. 12. 2023, ki sta ga pripravila prof. dr. Rajko Pirnat in prof. dr. Aleš Galič (v nadaljevanju: Pravno mnenje). Avtorja v svojem Pravnem mnenju analizirata odločbe Vrhovnega sodišča v zadevah II lps 8/2022, II Ips 49/2023 in II Ips 54/2023, v zvezi s katerimi sta med drugim ugotovila, da: - je Vrhovno sodišče glede določenih pravih stališč, ki so za njegovo odločanje v zadevah kreditov v CHF bila odločilna, spremenilo svojo obstoječo sodno prakso, ne da bi to spremembo obrazložilo; - se je Vrhovno sodišče sklicevalo na (domnevno) precedenčno odločitev SEU v zadevi Paribas, pri čemer ni upoštevalo, da so odločilna dejstva v zadevi Paribas bistveno drugačna kot v zadevah kreditov v CHF, ki jih je obravnavalo Vrhovno sodišče; - je Vrhovno sodišče v revizijskem odločanju poseglo v določene dejanske ugotovitve (glede tim. dejstev notranjega življenja), na podlagi napačne presoje, da gre zgolj za napolnitev vsebine pravnega standarda; - Vrhovno sodišče v obrazložitvi svojih novejših odločb ni odgovorilo (niti izrecno niti konkludentno) na številne argumente bank, čeprav so ti argumenti tudi po materialnopravnih stališčih Vrhovnega sodišča pravno relevantni; - zakoni, njihova razlaga kot tudi druge okoliščine ob času sklepanja pogodb niso narekovale take izvedbe pojasnilne dolžnosti, kot izhaja iz predmetnih judikatov Vrhovnega sodišča, zaradi česar je nova sodna praksa Vrhovnega sodišča v obravnavanih primerih retroaktivna; - v slovenskem pravnem redu ustavnoskladno mogoče novo sodno prakso, ki je neugodna za stranko v postopku, uporabiti retroaktivno le, če je stranka v času, ko je ravnala in s tem povzročila pravne učinke, lahko razumno predvidela, kakšne bodo zahteve spremenjene sodne prakse in glede tega ne bo nejasnosti; - je retroaktivna uporaba te sodne prakse v obravnavanih primerih v neskladju z načelom zaupanja v pravo, ki izhaja iz 2. člena Ustave, o tem, daje Slovenija pravna država, pa tudi v neskladju s pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave in pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave; - je obrazložitev obravnavanih judikatov Vrhovnega sodišča bistveno pomanjkljiva, saj iz njih ni mogoče ugotoviti niti tega, ali je vprašanje retroaktivne uporabe spremenjene sodne prakse sodišče sploh zaznalo, še manj pa to, kakšni so bili razlogi za prepričanje sodišča, da je ta uporaba v teh primerih dopustna. Zgoraj opisano ravnanje Vrhovnega sodišča predstavlja neposredno kršitev določb Ustave najmanj po 2., 22. in 23. členu, zaradi česar so bile zoper več novejših odločb Vrhovnega sodišča na temo kreditov v CHF že vložene ustavne pritožbe.

- Glede odločbe Ustavnega sodišča v zadevi Up-14/21

Toženka meni, da je Ustavno sodišče nedopustno poseglo v pristojnost Vrhovnega sodišča, zaradi česar je uporabljivost takšne s0dne prakse skrajno omejena. Glede samega vprašanja izpolnitve pojasnilne dolžnosti v zgoraj navedenem primeru, je Ustavno sodišče ugotovilo le, da (tam obravnavni in izpodbijani) sodbi rednih sodišč nista bili v zadostni meri obrazloženi oz. nista odgovorili na vse navedbe pritožnikov, zato je ugotovilo kršitev pravice iz 22. člena Ustave, ni pa sprejelo nobenega dokončnega stališča o tem, ali je bila pojasnilna dolžnost v tistem konkretnem primeru izpolnjena ali ne. K temu toženka dodaja, da je področje razlage in uporabe navadnega (tj. zakonskega) prava, ki je neločljivi sestavni del odločanja v konkretnih sodnih primerih, praviloma izključeno iz kontrole Ustavnega sodišča. Vrhovno sodišče je namreč tisto, ki dokončno odloča o razlagi in uporabi "navadnega" (tj. zakonskega) prava, medtem ko ima Ustavno sodišče vrhovno in zadnjo kompetenco o ustavnopravnih vprašanjih. Točka 34 odločbe, v kateri Ustavno sodišče pojasnjuje, da iz izpodbijanih sodb (domnevno) ni mogoče razbrati, "katero pojasnilo ali gradivo banke naj bi pri povprečnem potrošniku moglo in moralo povzročiti ne le, da se je zavedal tečajnega nihanja in možnosti spremembe višine obrokov, ampak da se je moral in mogel zavedati dejanskih posledic velike depreciacije domače valute (in zvišanja tujih obrestnih mer) na višino njegovih kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita", je zgrešena in v smislu prakse ESČP nedopustna (nezakonita oziroma neskladna z vladavino prava) iz več razlogov. Prvič, Ustavno sodišče se na tem mestu nedopustno spušča že na raven dokazne ocene v konkretnem posamičnem primeru (kako in s čim banka domnevno naj ne bi mogla dokazovati zavedanja kreditojemalca o valutnemu tveganju), kar je v pristojnosti rednih sodišč. Posledično je kakršni koli precedenčni učinek logično izgubljen. Drugič, Ustavno sodišče na podlagi retroaktivne uporabe Priporočil ESRB od banke zahteva predložitev "gradiva",s katerim objektivno gledano banka ne more razpolagati, ker noben predpis v času sklenitve pogodb izdelave tovrstnih gradiv od banke ni zahteval. Ne gre torej več le za retroaktivno uporabo pravil, ampak tudi za očitno kršitev pravice do izjave iz 22. člena Ustave oz. pravice do poštenega sojenja iz 6. člena EKČP. Kot je Vrhovno sodišče že večkrat pojasnilo, je dokazni uspeh za dane trditve nujno odvisen od dosegljivosti dokaznih sredstev, zato dokazne zahteve ne smejo biti nemogoče v smislu, da se zavezancu nalaga (oziroma pričakuje) predložitev dokazov, s katerimi ne razpolaga in do njih nima dostopa, saj so izven njegove vplivne sfere. Vztrajanje pri tovrstnih zahtevah, ki so z vidika zavezanca že vnaprej obsojene na neuspeh, v skrajni fazi privede do nerazumne, v razmerju do nasprotne stranke pa tudi do nesorazmerne porazdelitve dokaznega bremena (sklep VSRS X Ips 76/2017, 10. 10. 2018). Tudi skladno s prakso ESČP pristop sodišč ne sme povzročiti nesorazmernega dokaznega bremena, zaradi katerega je stranka že vnaprej obsojena na neuspeh (

, št. 37242/14 z dne 31. 8. 2016, 37. točka), saj gre v nasprotnem primeru za kršitev pravice iz 6. člena EKČP. Tretjič, pristop Ustavnega sodišča, da naj bi morala banka nujno predložiti in izkazati pojasnila / gradivo, ki naj bi pri povprečnem potrošniku povzročilo zahtevano "razumevanje", ni skladen z namenom pojasnilne dolžnosti niti s prakso SEU. Pojasnilna dolžnost ni sama sebi namen. Kot je SEU poudarilo, je za potrošnika bistvenega pomena, da je ob sklenitvi kreditne pogodbe seznanjen s predhodnimi in aktualnimi informacijami v zvezi s pogodbenimi pogoji in posledicami sklenitve pogodbe. Potrošnik se namreč zlasti na podlagi teh informacij odloči, ali se želi zavezati s pogoji, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik (sodba z dne 21. 4. 2016,

, C-377/14, EU:C:2016:283, točka 64). Obveznost zagotavljanja takšnih informacij pa ni take narave, da bi se lahko z njo podvomilo v načelo, v skladu s katerim je potrošnik odgovoren za končno odločitev o sklenitvi kreditne pogodbe, ki jo želi, med tistimi, ki mu jih je v predpogodbeni fazi predstavil dajalec kredita (C-58/18, 34. točka). V zvezi z izpostavljenimi pomanjkljivostmi sodne prakse Ustavnega sodišča toženka kot dokaz prilaga Pravno mnenje prof. dr. Aleša Galiča, o pomenu odločbe Ustavnega sodišča Up-14/21-30 za nadaljnje odločanje pravdnih sodišč v zadevah glede kreditov v švicarskih frankih z dne 10. 6. 2022 (v nadaljevanju: Pravno mnenje Galič), v katerem je dr. Galič po strokovni, poglobljeni in prepričljivi analizi odločbe Ustavnega sodišča zaključil, da je odločba protislovna, nejasna in nerazumljiva ter, da so protislovnost, nejasnost, nerazumljivost in dvomljivost odločbe zgolj še dodatne okoliščine, ki izničujejo njeno moč argumenta prepričljivosti kot vodilo za odločanje sodišč v prihodnosti. Ključne ugotovitve dr. Galiča so: - zaradi Odločbe Ustavnega sodišča sodiščem, ki odločajo v pravdnih zadevah glede kreditov v švicarskih frankih, ni treba spreminjati dosedanjih, na enotno in uveljavljeno prakso Vrhovnega sodišča oprtih stališč glede uporabe materialnega in procesnega prava; - se težišče ugotovljenih kršitev (po stališču Ustavnega sodišča) nanaša na pravico do obrazložene sodne odločbe po 22. členu Ustave. Argumentov, s katerimi Ustavno sodišče utemeljuje kršitev tega ustavnega procesnega jamstva, ni mogoče razumeti kot vsebinskih stališč Ustavnega sodišča, pač pa zgolj kot povzetek stališč stranke ustavnih pritožnikov, do pravilnosti katerih se Ustavno sodišče v okviru presoje 22. člena Ustave ni, ni moglo in se tudi ni smelo opredeliti. To bi namreč presegalo pristojnosti Ustavnega sodišča, pa tudi logično kršitve procesnega jamstva ni mogoče utemeljevati s tem, da naj bi bila odločitev po vsebini napačna; - "redna" sodišča zaradi zapisov v Odločbi Ustavnega sodišča v kontekstu pravice do obrazložene sodne odločbe, ne smejo šteti, kot da se je o določenih vprašanjih že izreklo Ustavno sodišče in da gre za vprašanja, ki so v "ustavnosodni praksi že rešena". V nasprotnem primeru bi bila kršena pravica tožene stranke do učinkovitega izjavljanja, kije varovana z 22. členom Ustave; - vsebina ustavnega jamstva pravice do obrazloženosti sodne odločbe pomeni, da mora obrazložitev (1) omogočati sklep, da sodišče bistvenih argumentov strank ni spregledalo in (2) da stranki omogoča uvid v razloge, zakaj je sodišče odločilo tako kot je. Dovolj je (kar se tega ustavnega procesnega jamstva tiče), da stranki omogoči spoznanje razlogov za odločitev, ne pa da jo mora obrazložitev prepričati v pravilnost odločitve. Odločba Ustavnega sodišča pa na več mestih (ko zahteva, da sodišča (ponovno) obrazložijo nekaj, kar sodišča že obrazložila, kaže na to, da Ustavnega sodišča v resnici ne moti odsotnost obrazložitve, pač pa nestrinjanje z obrazložitvijo. A to ni pristojnost Ustavnega sodišča in redna sodišča ne smejo šteti, da morajo zaradi zahteve Ustavnega sodišča o ponovni obrazložitvi spreminjati vsebino; - Odločbe Ustavnega sodišča ni mogoče razumeti kot ugotovitev, da bi stališča v sodni praksi Vrhovnega sodišča bila v neskladju z Ustavo in da bi zato postala neupoštevna. Glede vprašanj, kjer gre za uporabo navadnega zakonskega prava je ob tem v vsakem primeru treba tudi upoštevati, da je "zadnja beseda" pridržana Vrhovnemu sodišču RS in da od Ustavnega sodišča ni dopustno pričakovati, da bi zavzemala stališča glede navadnega zakonskega prava; - stališča, za katerega Ustavno sodišče v 28. točki Odločbe ugotavlja, daje v nasprotju s 35. členom Ustave, v sodni praksi Vrhovnega sodišča ni. V sodni praksi ni kategoričnega stališča, da so ob izpolnjeni pojasnilni dolžnosti vsi pogodbeni pogoji izključeni iz presoje poštenosti (pač pa zgolj glavni pogodbeni pogoj) in prav tako ni stališča, da je zato vprašanje poštenosti v celoti pravno neupoštevno (neupoštevno je glede na pravno podlago določb ZVPot, ki implementirajo Direktivo št. 93/13/EGS); - ni vse pravo EU ustavno pravo in Ustavno sodišče ni pristojno, da si vzame "zadnjo besedo" glede razlage celotnega prava EU in glede vprašanja, kako je treba razlagati sodno prakso SEU in vprašanja, ali je glede na relevantna pravna in dejanska vprašanja določen primer, ki ga je obravnavalo SEU, tako podoben primeru pred nacionalnim sodiščem, da je sodna praksa SEU za ta primer relevantna; - Ustavno sodišče izrecno priznava, da "redna" sodišča niso dolžna slediti njegovi sodni praksi, tako kot v vseh drugih primerih obravnave sodne prakse kot pravnega vira velja, da je odstop (oz. nameravana sprememba) dopustna, če je ustrezno (procesno) obrazložena; - praksa Ustavnega sodišča torej učinkuje bolj kot moč argumenta, ne kot argument moči. Moč argumenta pa se ob odločitvi, ki je - kot je pokazala zgornja analiza na več mestih protislovna, nekonsistentna, dogmatično vprašljiva, obremenjena s selektivnim in neprepričljivim sklicevanjem na prakso SEU in ki na določenih mestih povsem zanemarja z Ustavo določene meje pristojnosti Ustavnega sodišča ter se spušča na raven izrekanja o "navadnem zakonskem pravu", zbledi; - glede učinka Odločbe Ustavnega sodišča za nadaljnje odločanje sodišč je treba upoštevati, da je Ustavno sodišče odločalo glede na okoliščine primera v izpodbijanih sodbah. Odločitev je v pomembnem delu pogojena s tem, da je Ustavno sodišče (sicer nedopustno) poseglo v dokazno oceno in se spustilo na raven ugotavljanja dejanskega stanja. Pri tem pa je precedenčnost odločitve logično izgubljena (precedenčne, v smislu pomena preko konkretne zadeve, so lahko le rešitve pravnih vprašanj). Dokazni postopek je bil v konkretni zadevi specifičen (na primer: ni bilo zaslišanja priče - uslužbenca banke, ki je bil prisoten ob sklepanju pogodbe). Tudi način obrazložitve, posebej sodbe sodišča druge stopnje, je specifičen - s pavšalnim sklicevanjem na prakso Vrhovnega sodišča RS, ki da "jo je odveč ponavljati". Če zahteva po skrbni obrazložitvi (s čimer se lahko strinjamo) zahteva, da sodišče v obrazložitvi pomembna stališča Vrhovnega sodišča RS izrecno ponovijo, naj se jih izrecno ponovi.

Toženka kot del svoje trditvene podlage prilaga članke, na katere se v svoji vlogi sklicuje. Priglaša še stroške sestave vloge.

10. Tožnik in stranski intervenient na strani toženke na gornjo vlogo toženke nista odgovorila.

12. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi ugotovilo naslednja neizpodbijana odločilna dejstva:

- da je tožnik kredit potreboval za ureditev okolice stanovanjske hiše in mu je bil kredit v CHF predstavljen kot ugoden,

- da je tožnik kot kreditojemalec s toženo banko 12. 3. 2007 sklenil Pogodbo o dolgoročnem evro kreditu z valutno klavzulo številka 000 v višini 54.870 CHF v evrski protivrednosti (po referenčni vrednosti ECB

za CHF na dan črpanja kredita), z rokom vračila v 240 mesečnih anuitetah, v višini 345,54 CHF v evrski protivrednosti (po referenčnem tečaju ECB),

- da so bile dogovorjene obresti sestavljene iz 12-mesečnega LIBOR-ja in obrestne marže v višini 1,90 % letno,

- da je bila za zavarovanje terjatve ustanovljena in vknjižena hipoteka z zaznambo neposredne izvršljivosti,

- da se je tožnik ob sklenitvi kreditne pogodbe zavedal možnosti spremembe tečaja in posledičnega zvišanja obroka kredita,

- da so bile tožniku predstavljena možna malenkostna nihanja pri obrokih ter da večjih nihanj zaradi trdnosti valute ni pričakovati, ne pa tudi, da kako lahko sprememba tečaja vpliva na višino same glavnice ter kako bi določena sprememba v tečajih, izraženo v odstotkih, vplivala na višino anuitete ter na stanje same glavnice,

- da toženka pojasnilne dolžnosti ni opravila kot dobra strokovnjakinja, saj tožnika kot povprečnega potrošnika, ki je prejemal plačo v EUR, ni opozorila na možnost in dejanske posledice velike depreciacije na višino kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita,

- da je tožnik kredit le delno poplačal in je banka terjatev do tožnika odstopila stranskemu intervenientu.

13. V predmetni zadevi pritožbeno sodišče v nadaljevanju pojasnjuje, na katero ureditev in njeno razlago se je oprlo, katero sodno prakso šteje za pravilno in uporabljivo v obravnavani zadevi ter katera pravna stališča šteje za odločilna za izid te zadeve. Iz utemeljitve bo tudi razvidno, zakaj je v konkretnem primeru zavrnjena drugačna razlaga, ki jo zagovarja toženka tudi s sklicevanjem na stališča pravne teorije.

14. V času sklenitve kreditne pogodbe veljaven ZPotK je določal splošno obveznost banke, da mora pred sklenitvijo pogodbe seznaniti potrošnika z vsemi pogoji kreditne pogodbe (prvi odstavek 6. člena ZPotK), ki morajo biti sestavljeni v enostavnem in razumljivem jeziku (prvi odstavek 7. člena ZPotK), ter vsebino kreditne pogodbe v tuji valuti oziroma z valutno klavzulo (9. točka prvega odstavka 7. člena ZPotK

). Dogovor o kreditu v tuji valuti sodi med pogodbene pogoje iz prvega odstavka 22. člena ZVPot, ki morajo biti jasni in razumljivi (četrti odstavek 22. člena ZVPot). Sankcija ničnosti je predpisana za pogodbene pogoje, ki bi bili do potrošnika nepošteni (23. člen ZVPot). Pogodbeni pogoji se štejejo za nepoštene, če: (1) v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank; (2) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika; (3) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval; ali (4) nasprotujejo načelu vestnosti in poštenja (prvi odstavek 24. člena ZVPot).

15. Povzete določbe predstavljajo implementacijo Direktive 93/13 (4. točka 1.a člena ZVPot), ki v prvem odstavku 3. člena določa, da pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. Po drugem odstavku 4. člena Direktive 93/13 ocena nedovoljenosti pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem in razumljivem jeziku. Že na podlagi jezikovne razlage je očitno, da nacionalna ureditev ni enaka ureditvi po Direktivi 93/13 (obe citirani določbi Direktive 93/13 nista bili neposredno preneseni v nacionalni pravni red). ZVPot zahteva, da je pogodbeni pogoj jasen in pošten, pri čemer testa nepoštenosti ne omejuje na nejasne in nerazumljive pogodbene pogoje, niti nepoštenosti ne pogojuje s kumulativnim obstojem obeh predpostavk (dobre vere in znatnega neravnotežja). Predpostavke iz prvega odstavka 24. člena ZVPot so določene alternativno. Standardu nepoštenega pogodbenega pogoja torej ustreza abstraktno dejansko stanje ene od štirih alinej prvega odstavka 24. člena ZVPot. Takšna ureditev je skladna z Direktivo 93/13, saj sledi njenemu cilju, poleg tega potrošnikom zagotavlja višjo raven varstva kot Direktiva 93/13.

16. Presojo nepoštenosti v okviru ZVPot je potrebno vselej opraviti ob upoštevanju minimalnih jamstev Direktive 93/13 in meril, ki jih je v tej zvezi razvilo SEU. Na pomisleke toženke o neuporabljivosti Direktive 93/13 velja odgovoriti

, da so EU direktive v skladu z a. točko drugega odstavka 169. člena PDEU v povezavi s 114. in 115. členom PDEU in tretjim odstavkom 288. člena PDEU pomemben instrument približevanja zakonodaj na področju prava varstva potrošnikov. Tudi v skladu s sodno prakso SEU je načelo skladne razlage nacionalnega prava neločljiv del sistema prava EU, v katerem morajo nacionalna sodišča v okviru svojih pristojnosti zagotoviti polni učinek prava EU (načeli enakovrednosti in učinkovitosti). To pomeni da mora na podlagi načela skladne razlage nacionalnega prava nacionalno sodišče pravo razlagati kar najbolj v skladu z zahtevami prava EU.

Zaradi zahteve po enotni uporabi prava EU in načela enakosti je treba institute prava EU, ki niso izrecno urejeni v nacionalnih predpisih, razlagati (enotno) evroavtonomno in v skladu s kontekstom in ciljem, ki se uresničuje z določbo, ki vsebuje določen izraz.

17. Načelo evroskladne (lojalne) razlage ima po sodni praksi SEU vendarle omejitve. Obveznost nacionalnih sodišč, da se pri razlagi in uporabi nacionalnih pravnih pravil sklicujejo na vsebino prava EU, je omejena s splošnimi pravnimi načeli (med drugim s prepovedjo retroaktivnosti) in se ne sme uporabiti kot podlaga za razlago nacionalnega prava

. To predvsem pomeni, da vsebina direktive posamezniku ne more naložiti dodatne obveznosti, ki je v nasprotju z določbami nacionalnega prava.

18. Ustaljeno pa je tudi stališče SEU, da mora nacionalno sodišče pri presoji, ali je možna (oziroma v kolikšni meri) evroskladna razlaga nacionalnega pravila, upoštevati pravila nacionalnega prava kot celoto. To pomeni vse relevantne predpise in metode razlage, uveljavljene v nacionalnem pravnem redu. Pri zasledovanju cilja direktive se skratka ne sme omejiti le na razlago določb, (neposredno) povezanih z vsebino direktive.

Prednost ima uporaba in razlaga nacionalnih pravil, ki se najbolj prilega namenu uresničevanja cilja direktive.

19. Zahteva po evroskladni razlagi nacionalnega prava vključuje tudi obveznost nacionalnih sodišč, da spremenijo (ustaljeno) sodno prakso, če temelji na razlagi nacionalnega prava, ki ni združljiva s cilji posamezne direktive.

Ta obveznost se nanaša na presojo vseh dejstev, ki so nastala po začetku uporabe direktive (izteku roka za prenos v nacionalni pravni red).

Prav tako mora nacionalno sodišče po ustaljeni sodni praksi SEU pravilo, glede katerega je SEU podalo razlago pri presoji predhodnega vprašanja, uporabiti tudi za pravna razmerja, nastala in oblikovana, preden je SEU odločilo o predlogu za sprejetje predhodne odločbe. SEU namreč na podlagi 267. člena PDEU pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg določbe prava EU, kot bi se morala razumeti in uporabljati vse od začetka njegove veljave (oziroma izteka roka za implementacijo). Interpretativne sodbe SEU, v katerih pojasni ali natančneje določi pomen in obseg nekega pravnega pravila EU, imajo torej praviloma učinek

na kar je v smernicah glede razlage in uporabe Direktive 93/13 posebej opozorila Komisija.

To je Vrhovno sodišče upoštevalo že v pretekli sodni praksi v primerljivih zadevah.

Ta učinek SEU izjemoma omeji v posamezni odločbi in natančno določi veljavnost svoje razlage.

O časovnih učinkih svoje razlage SEU torej odloči le enkrat - v sami interpretativni sodbi. To načelo zagotavlja enako obravnavo držav članic in drugih subjektov prava EU ter hkrati uresničuje zahteve pravne varnosti.

20. Izhodišče presoje nepoštenosti obravnavanega pogodbenega pogoja torej je, da je banka, ki ima profesionalno védenje in izkušnje glede prevzetih tveganj, v razmerju do potrošnika v veliki informacijski premoči.

Enakopravnost v položajih naj se zato vzpostavi z informacijsko oziroma pojasnilno obveznostjo banke (dobra vera v postopkovnem smislu). Pri ugotavljanju, ali sta imela tožnika na voljo vse informacije, na podlagi katerih sta lahko sprejela poučeno in preudarno odločitev, se je sodišče prve stopnje oprlo na kriterije, ki jih je glede vsebine in obsega pojasnilne dolžnosti bank začrtalo SEU,

v svojih odločbah pa povzelo Vrhovno sodišče RS.

Pod vplivom prakse SEU in odločb Ustavnega sodišča RS

se je sodna praksa Vrhovnega sodišča RS nadgradila. V odločbah II Ips 18/2022 in II Ips 8/2022 pa tudi v kasnejših odločbah (II Ips 37/2023, II Ips 49/2023, II Ips 54/2023, II Ips 56/2023, II Ips 69/2023, II Ips 72/2023, II Ips 74/2023, II Ips 75/2023) so bila glede pojasnilne dolžnosti banke kot ponudnice kreditov v tuji valuti zavzeta dodatna (nova) materialnopravna stališča (strnjeno povzeta v nadaljevanju).

21. Za izkaz izpolnitve pojasnilne dolžnosti banke ne zadošča njeno sklicevanje na abstraktna zakonska merila, temveč mora izkazati tudi druga ustrezna ravnanja, skladna vestnemu in poštenemu ravnanju po standardu profesionalne skrbnosti. Banka je dolžna potrošniku razkriti vse okoliščine, ki bi jih, upoštevaje svoje strokovno znanje in izkušnje, lahko poznala ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno poznejše izvajanje. Točen način informiranja potrošnikov ni določen, pomembno je, da je stopnja informiranja določene intenzivnosti. Banka je dolžna potrošniku posredovati informacijo, kako bi na obroke za odplačilo kredita vplivala zelo velika depreciacija zakonitega plačilnega sredstva države članice, kjer ima posojilojemalec stalno prebivališče, in zvišanje tuje obrestne mere.

Zgolj na podlagi takšne informacije (informacije o možnosti uresničitve "črnega scenarija") lahko potrošnik pridobi ustrezno stopnjo zavedanja glede dejanskih posledic velike depreciacije domače valute na višino kreditnih obveznosti za celotno obdobje odplačevanja kredita.

22. Dejavniki, ki vplivajo na spremembe valutnega razmerja CHF/EUR, so izven sfere banke (dolgoročnega gibanja tečaja CHF/EUR ni mogoče predvidevati ali napovedovati).

Vendar opozorilo na tveganje ne pomeni obveznosti predvidevanja oziroma napovedovanja dolgoročnega gibanja tečaja CHF/EUR, temveč obveznost opozarjanja na realno možnost, da se to v obdobju odplačevanja kredita lahko zgodi. Kot finančnemu strokovnjaku bi moralo biti banki znano dejstvo, da je gospodarska kriza, ki povzroči močnejša nihanja CHF v dolgoročnem obdobju, del običajne dinamike ekonomskega cikla.

Izhodišče za presojo, ali je bila opravljena pojasnilna dolžnost, ni torej zgolj, ali je bil potrošnik poučen o možnosti spremembe vrednosti valute, pač pa, ali je bil opozorjen na to, da so te lahko tako znatne, da bi posledice morda težko nosil.

23. Po ZVPot za nepoštenost pogodbenega pogoja zadostuje, da je ugotovljena bodisi nepoštenost v ravnanju ponudnika (dobra vera v postopkovnem pogledu) bodisi nepoštenost v teži bremena pogodbenega pogoja (pogoj za potrošnika vzpostavlja breme, ki nasprotuje pošteni in pravični tržni praksi - dobra vera v vsebinskem pogledu - neravnotežje). Dobra vera v postopkovnem smislu je zajeta v vseh alinejah prvega odstavka 24. člena ZVPot. Informacijski razkorak med ponudnikom in potrošnikom zaradi nepopolno izpolnjene pojasnilne dolžnosti pa vzpostavi ne le znatno neravnotežje (1. alineja prvega odstavka 24. člena ZVPot), temveč lahko povzroči tudi, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval (3. alineja prvega odstavka 24. člena ZVPot). V kontekstu presoje nepoštenosti pogodbenih pogojev je merilo dobre vere objektivno. Ni potrebno, da banka v fazi predpogodbenih pogajanj v razmerju do potencialnih kreditojemalcev deluje zavajujoče (npr. z zagotovili o stabilnosti valutnega razmerja CHF/EUR). Zadostuje ugotovitev, da bi se banka ob profesionalni skrbnosti lahko zavedala škodljivih posledic za potrošnika, konkretno možnosti velikih valutnih nihanj, v posledici česar bi svojo kreditno obveznost potrošnik težko nosil.

24. V zvezi s pravnim stališčem toženke o retroaktivnem zapolnjevanju standarda pojasnilne dolžnosti pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je v času sklenitve pogodbe veljavni ZPotK v tretjem odstavku 21. člena določal, da se ne glede na določbe tega zakona uporabljajo tudi določbe drugih predpisov, ki so ugodnejši za potrošnika, torej (tudi) ZVPot (kot implementacija Direktive), ki je v četrtem odstavku 22. člena vzpostavil splošno zahtevo preglednosti. Presoja nepoštenosti v okviru ZVPot se opravi ob upoštevanju minimalnih standardov Direktive in meril, ki jih je razvilo SEU.

Sodbe SEU, sprejete v postopku predhodnega odločanja po 267. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije, pa imajo ex tunc pravni učinek, in izražajo, kar je v normi prava EU

(že od njenega začetka). Glede problematike retroaktivnosti velja pojasniti, da sodišče s tem, ko z uporabo stališč novejše sodne prakse napolni pravni standard "pojasnilna dolžnost" z védenjem, kako bi v času, ko sta pravdni stranki sklenili kreditno pogodbo, ravnal (bi moral ravnati) dober strokovnjak, ne obide prepovedi povratne veljavnosti predpisov. Gre za razvoj prava, ki temelji na Ustavi, stališčih ESČP in Ustavnega sodišča,

ne pa za sodno prakso, ki bi z retroaktivno razlago zakona vnašala rešitve z retroaktivnimi posledicami, kot to skuša prikazati toženka.

25. Glede na ugotovitev prvostopnega sodišča, da tožnik ni bil opozorjen na možnost tako znatne spremembe valute, da bo posledice le-te morda težko nosil (t.i. črni scenarij), se izkaže materialnopravni zaključek prvostopnega sodišča, da toženka pojasnilne dolžnosti ni opravila kot dobra strokovnjakinja, za materialnopravno pravilnega.

26. Merilo dobre vere je objektivno. To pomeni, da je treba pojasnilno dolžnost opraviti s profesionalno skrbnostjo ter da gre v primeru neustrezne pojasnilne dolžnosti praviloma za nepošten pogodbeni pogoj. Če bi toženka potrošnika seznanila z dejanskim obsegom (ne)gotovosti njegovega pravnega položaja, bi se ta lahko veliko bolj zavedal dejanskega obsega tveganja.

27. V obravnavanem primeru je toženka, ki pri vključitvi pogodbenega pogoja ni ravnala v skladu z ustrezno profesionalno skrbnostjo, torej tako skrbnostjo, na podlagi katere bi se lahko tožnik veliko bolj zavedal dejanskega obsega tveganja, ne pa le minimalnega, kakršen mu je bil predstavljen, je tako ravnala v nasprotju z načelom vestnosti in poštenja (4. alineja prvega odstavka 24. člena ZVPot), kar pomeni, da je sporni pogodbeni pogoj nepošten.

28. Ker brez spornega pogodbenega pogoja obstoj kreditne pogodbe ni mogoč oz. ga ni mogoče obravnavati izolirano, ga izdvojiti,

se ob pravilni uporabi materialnega prava izkaže, da sta zaradi nepoštenega pogodbenega pogoja predmetna kreditna pogodba in tudi na njeni podlagi sklenjen notarski sporazum v celoti nična (prvi odstavek 88. člena OZ

29. Na podlagi navedenega je bilo potrebno pritožbi ugoditi in izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje spremeniti tako, da se zahtevku za ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe, sporazuma o zavarovanju denarne terjatve in notarskega zapisa ugodi (peta alineja 358. člena ZPP).

30. Zaradi spremembe prvostopne odločitve je bilo potrebno odločiti o stroških vsega postopka (drugi odstavek 165. člena ZPP). Toženka je dolžna tožniku povrniti pravdne stroške zato, ker je tožnik v postopku v celoti uspel (prvi odstavek 154. člena ZPP). O višini stroškov bo izdan poseben sklep (četrti odstavek 163. člena ZPP).

Zakon o pravdnem postopku (ZPP), Uradni list RS, št. 26/1999, s spremembami in dopolnitvami.

Zakon o varstvu potrošnikov (ZVPot), Uradni list RS, št. 20/98, s spremembami in dopolnitvami.

Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah.

Ustava Republike Slovenije, Uradni list RS, št. 33/1991I s spremembami in dopolnitvami.

Pogodba o delovanju Evropske unije (PDEU), Uradni list EU C 202/2016.

Zakon o potrošniških kreditih (ZPotK), Uradni list RS, št. 70/2000, s spremembami in dopolnitvami.

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, Uradni list RS - mednarodne pogodbe; št. 7/1994.

Evropski odbor za sistemska tveganja (ESRB - European Systemic Risk Board).

Direktiva 2014/17/ЕU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. februarja 2014 o potrošniških kreditnih pogodbah za stanovanjske nepremičnine in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2013/36/EU ter Uredbe (EU) št. 1093/2010.

Ustavno sodišče je odločilo o tej ustavni pritožbi s sklepom z dne 7. 4. 2025 - ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo.

Pisna pogodba mora v enostavnem in razumljivem jeziku določati navedbo tuje valute in vrsto tečaja, po katerem se izračunava vrednost v domači valuti in opozorilo, da se ob spremembi tečaja lahko spremenijo tudi predvideni zneski posameznih plačil.

Glej 8. člen Direktive 93/13, sodbo SEU C-405/21 (v njej je bilo predmet odločanja vprašanje, ali ob spoštovanju prava EU obstoj znatnega neravnotežja v pogodbenih pravicah in obveznostih strank v škodo potrošnika zadostuje za ugotovitev nepoštenosti pogodbenega pogoja - in ni treba preučiti, ali je banka ravnala dobroverno) ter odločbe II Ips 8/2022, II Ips 54/2023, II Ips 56/2023, II Ips 37/2023.

Vrhovno sodišče je v sodbi II Ips 35/2025 z dne 1. 10. 2025 pritrdilno odgovorilo na revizijsko vprašanje: "Ali je dopustno vsebino pojasnilne dolžnosti, kot jo je opredeljevala relevantna zakonodaja v času sklenitve kreditne pogodbe, naknadno razširjati s pomočjo pravnih standardov, ki jih sodišča naknadno napolnijo v vsakem primeru posebej?"

Glej npr. 114. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-397/01 do C-403/01 z dne 5. 10. 2004 (Pfeiffer), 61. in 57. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-582/21 z dne 9. 4. 2024 (Profi credit Polska).

Primerjaj: 133. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-38/21, C-47/21, C-232/21 z dne 21. 12. 2023 (

Glej npr. 63. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-582/21 z dne 9. 4. 2024 (Profi credit Polska); 222. in 226. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-38/21, C-47/21 in C-232/21 z dne 21. 12. 2023 (BMW Bank), 110. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-212/04 z dne 4. 7. 2006 (Adeneler). Glej tudi Avbelj M., Sodno pravo Evropske unije, 2., prenovljena izdaja, GV Založba, Lexpera, Ljubljana 2020, str. 131.

Glej: 62.točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-582/21 z dne 9. 4. 2024 (Profi credit Polska); 115., 118. in 119. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-397/01 do C-403/01 z dne 5. 10. 2004 (Pfeiffer); 221. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-38/21, C-47/21 in C-232/21 z dne 21. 12. 2023 (BMW Bank); 49. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-495/19 z dne 4. 6. 2020 (Kancelaria Medius), 111. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-212/04 z dne 4. 7. 2006 (Adeneler), 101. točko sodbe SEU v zadevi C-268/06 z dne 15. 4. 2008 (Impact).

Primerjaj: 124. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-212/04 z dne 4. 7. 2006 (Adeneler).

Glej 65. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-582/21 z dne 9. 4. 2024 (Profi credit Polska), 50. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-495/19 z dne 4. 6. 2020 (Kanceleria Medius).

Primerjaj: 117. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-397/01 do C-403/01 z dne 5. 10. 2004 (Pfeiffer).

Glej 34. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-292/04 z dne 6. 3. 2007 (Meilicke), 120. in 123. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-212/04 z dne 4. 7. 2006 (Adeneler). Glej tudi 58. točko obrazložitve sodbe SEU v združenih zadevah C-338/11 do C-347/11 z dne 10. 5. 2012 (Santander Asset). Iz 59. točke obrazložitve te odločbe izhaja, da je možen odstop od vsebine 58. točke obrazložitve, torej razlage pravila EU za pravna razmerja, nastala pred sprejeto razlago prava EU, in sicer ko je bilo pravno razmerje sklenjeno v dobri veri in bi lahko zaradi ex tunc razlage prišlo do resnih težav (nasprotovanje splošnemu načelu pravne varnosti). Take izjeme torej ni mogoče uporabiti pri pravnem razmerju, glede katerega je sodišče ugotovilo ravnanje ene od strank v nasprotju z načelom vestnosti in poštenja. Glej še: Avbelj M., Sodno pravo Evropske unije, 2., prenovljena izdaja, GV Založba, Lexpera, Ljubljana 2020, str. 137, ter Trstenjak V., Brkan M., Pravo EU, Ustavno, procesno in gospodarsko pravo EU, GV Založba, Ljubljana, 2012, str. 278 in 280.

Glej UL C - 323 z dne 27.9.2019, str. 44.

Glej 15. točko obrazložitve sklepa VSRS II Ips 141/2017 z dne 18. 10. 2018, 27. točko obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča II Ips 201/2017 z dne 7. 5. 2018. Nato tudi v 67. točki sodbe Vrhovnega sodišča II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023.

Glej: 89. in 90. točko sodbe SEU v združenih zadevah C-581/10 in C-629/10 z dne 23. 10. 2012 (Nelson).

Glej 37. točko obrazložitve sodbe SEU v zadevi C-292/04 z dne 6. 3. 2007 (Meilicke).

Sistem varstva, ki je vzpostavljen z Direktivo 93/13, temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske sposobnosti in ravni obveščenosti, zaradi česar pristopi k pogojem, ki jih je predhodno določil prodajalec ali ponudnik, ne da bi lahko vplival na njihovo vsebino. Glej sodbo SEU C-618/10 (39. točka obrazložitve).

(1) Zahteva, da mora biti pogodbeni pogoj sestavljen v jasnem in razumljivem jeziku, pomeni, da sta v pogodbi tudi pregledno pojasnjena konkretno delovanje mehanizma, v katerega spada zadevni pogoj. (2) Ni dovolj, da je normalno obveščen, razumno pozoren in preudaren povprečni potrošnik seznanjen z možnostjo zvišanja ali znižanja vrednosti tuje valute, v kateri je bilo sklenjeno posojilo, zmožen mora biti oceniti potencialno znatne ekonomske posledice takega pogoja za njegove finančne obveznosti. (3) Posojilojemalec mora biti jasno obveščen o tem, da s podpisom posojilne pogodbe, izražene v tuji valuti, prevzema tečajno tveganje, ki ga bo ob devalvaciji valute, v kateri prejema dohodke, morda težko nosil, banka pa bi morala navesti mogoče spremembe menjalnih tečajev in tveganja v zvezi s sklenitvijo posojila v tuji valuti, predvsem če potrošnik, ki je posojilojemalec, svojih dohodkov ne prejema v tej valuti. Glej npr. sodbe SEU C-186/16 (45., 50. in 51. točka obrazložitve), C-51/17 (77. in 78. točka), C-609/19 (50., 51., 52. in 57. točka obrazložitve).

Odločbe II Ips 197/2018, II Ips 201/2017, II Ips 141/2017, II Ips 137/2018, II Ips 195/2018 in II Ips 32/2019.

Odločbe Up-317/21, Up-14/21, Up-54/19 in Up-1181/20.

Zahteva po informaciji takšne intenzivnosti ima podlago v praksi SEU: glej sodbe C-186/16 (49. točka obrazložitve), C-51/17 (74. točka obrazložitve) in C-609/19 (48. točka obrazložitve). Glej tudi odločbo Up-14/21-30 (32. in 33. točko obrazložitve).

Največji vpliv na vrednost CHF so imeli gospodarska kriza (2009) ter enostranska ukrepa švicarske centralne banke v letih 2011 in 2015 (leta 2011 je fiksirala tečaj med CHF in EUR (1 EUR=1,2 CHF), leta 2015 pa je ta tečaj razveljavila) - dogodki so bili za laično in strokovno javnost nepredvidljivi.

V odločbi II Ips 54/2023 je Vrhovno sodišče pojasnilo, da je kreditiranje s tujo valuto po eni strani neomejeno razširljivo - potencialni obseg obveznosti je neomejen, po drugi strani pa je nemogoče napovedati konkretne dogodke, ki vplivajo (tudi) na valutna razmerja. Zato je še toliko bolj pomembno, da profesionalni finančni deležniki opozarjajo potrošnike na dejansko stopnjo tveganosti (negotovosti).

Glej sklep II Ips 75/2023 (19. točka obrazložitve).

Glej 17.-27. točko sodbe Vrhovnega sodišča II Ips 24/2025 z dne 18. 6. 2025 in tam citirane vire. S to sodbo je Vrhovno sodišče pritrdilno odgovorilo na dopuščeno revizijsko vprašanje: " Ali je dopustno vsebino pojasnilne dolžnosti, kot jo je leta 2022 revidirala in nadgradila sodna praksa Ustavnega sodišče RS in Sodišča Evropske Unije, uporabiti na dejanski stan, ki je obstajal v trenutku sklenitve predmetne kreditne pogodbe leta 2007, ko do evolucije evropskega potrošniškega prava (in s tem tudi do razširitve vsebine pojasnilne dolžnosti) še ni prišlo?"

Tudi po Direktivi 93/13 (glej njen 6. člen) pogodbeni pogoji, ki veljajo za nedovoljene, za potrošnike niso zavezujoči, preostali del pogodbe pa ostane veljaven, če je to pravno mogoče.

Obligacijski zakonik (OZ), Uradni list RS, št. 83/2001 in nasl.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 88

Zakon o varstvu potrošnikov (1998) - ZVPot  - člen 1a, 1a-4, 7, 7/1, 22, 22/4, 23, 24, 24/1

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah - člen 3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.