VSL Sodba I Cp 1471/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-25

Alenka Kobal Velkavrh (preds.), Katarina Marolt Kuret (poroč.), Majda Irt

spor o veljavnosti oporoke - ničnost oporoke - obnova postopka - nadomestitveni postopek - nova dejstva in novi dokazi kot obnovitveni razlog - dokazna ocena izpovedi prič - zapustnikovo uničenje oporoke - ponarejena listina - pravočasno navajanje dejstev in dokazov

Obnova postopka ni namenjena ponovni pravni presoji dejstev, ki so že bila ugotovljena v predhodnem postopku, prav tako ni namenjena navajanju dejstev, ki za predlagatelja niso subjektivno nova. Predlagatelj v obnovljenem postopku tudi ne more ponovno uveljavljati ugovorov materialnopravne narave, s katerimi ni bil uspešen v predhodnem postopku, saj bi to preseglo namen in vsebino obravnavanega izrednega pravnega sredstva.

Toženka bi lahko presojo dokazov z izven postopka naknadno pridobljenim mnenjem strokovnjakinje in postavitvijo novega izvedenca za preiskavo pisanj v obnovljenem postopku dosegla le ob pogoju nekrivde, ki pa ga ni izkazala.

I. Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 15 dni povrniti 559,98 EUR stroškov pritožbenega postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo po obnovljenem postopku ugotovilo, da oporoka A. s 1. 9. 1999 ne obstoji in je nična, zavrnilo pa je zahtevek na njeno nepristnost in razveljavitev. Toženki je naložilo, da bo morala tožnici povrniti pravdne stroške.

2. Zoper ugodilni del sodbe in odločitev o stroških se pritožuje toženka iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Predlaga njeno spremembo z zavrnitvijo tožbenega zahtevka in povračilom pravdnih stroškov. Zatrjuje, da zahtevek ni sklepčen, in opozarja na sklepa VS RS II Ips 115/2019 in II Ips 275/2014. Opredeljuje se do razlik med ničnimi, izpodbojnimi ter neobstoječimi pravnimi posli ter zaključuje, da je sodišče, s tem ko je zavrnilo tožbeni zahtevek v delu, ki se sklicuje na nepristnost oporoke, ugodilo pa je zahtevku, da slednja ne obstoji, zmotno uporabilo materialno pravo, napačno ugotovilo dejansko stanje in zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Vztraja, da dodatek k oporoki predstavlja samostojno oporoko in da so razlogi sodišča, da bi lahko šlo za novo oporoko zgolj ob ugotovitvi, da je bila prva uničena ob zapisu druge, protislovni.

Sodišče pri dokazni oceni ne bi smelo upoštevati listka z 12. 6. 2002, za katerega je toženka zatrjevala, da je ponarejen. Svoje trditve je dokazovala z mnenjem izvedenke B. in predlogom za postavitev izvedenca za preiskavo pisanj. Ker sodišče tega dokaza ni izvedlo, je zagrešilo bistveno kršitev določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. V nadomestitvenem postopku so dopustni novi dokazi, če so v neposredni zvezi z dejansko podlago, pogoj nekrivde pa je podan tudi, kadar je stranka za določena dejstva sicer že vedela, a ni mogla pričakovati, da bodo relevantna, zato jih sodišču ni predočila. Toženka ni pričakovala, da bo sodišče zapis upoštevalo, saj ni bil podan v oporočni obliki. Dvom v njegovo pristnost se ji je dodatno porodil po prejemu izjave SV 489/02 s 3. 7. 2002, zato je pridobila strokovno mnenje svetovalke za preiskavo pisav in dokumentov, iz katerega izhaja, da je zapis ponarejen. Sodišče dokaza ne bi smelo uporabiti kot indičnega, ker tožnica ni zatrjevala dokazne stiske. Priča C. je o tem, kdaj je omenjeni zapis našla, izpovedovala neskladno.

Toženka graja dokazno oceno izpovedi priče C., opozarja, da se je velikokrat sklicevala na težave s spominom, ta pa je bil selektiven. Njeno negotovost in nezanesljivost je zaznalo tudi sodišče, a je opustilo preizkus izpovedi z drugimi objektivnimi dokazi. Napačna je ocena, da je bila skrb priče za zapustnika nesebično dejanje, saj je priča dobila plačilo, hkrati je uveljavljala zahtevek za skrb v zapuščinskem postopku. Njena izpoved o tem, da je zapustnik uničil oporoko, je v nasprotju s smrtovnico s 14. 8. 2002, glede katere se ni spominjala ničesar. Iz smrtovnice izhaja, da po izjavi stranke oporoko, ki se glasi na dedinjo D., hrani oporočna dedinja, fotokopija oporoke pa je priložena. Za stališče, da ni dokazano, da je vse podatke dala prav priča, bi sodišče moralo postaviti izvedenca. Pri dokazni oceni je ravnalo samovoljno in toženki odvzelo možnost obravnavanja. C. matičarju ne bi omenjala oporoke in ne bi predložila njene kopije, če bi bila ta uničena pred njenimi očmi.

Neresničnost izpovedi priče C. potrjuje tudi neskladje med podatki Banke, d. d., o vstopih v sef ter notarskim zapisom izjave E. in F. Sv 489/02 s 3. 7. 2002. Ne drži, da priča ni bila pooblaščena za vstop v sef in da je zapustnik geslo povedal samo F., kar naj bi se ujemalo z izpovedjo tožnice, saj je tožnica navedla, da je geslo povedal obema. Sodišče je napačno ugotovilo dejansko stanje glede vstopov v sef in je glede dveh vstopov odločilo brez podlage v izvedenih dokazih. Prvega vstopa 7. 6. 2002 nedvomno ni opravil zapustnik, ker podnevi ni hodil ven, poleg tega se datum ne ujema z izpovedjo priče, da je šel po oporoko, ko je prišel iz bolnice. Zadnji vstop 11. 6. 2002 je opravila priča, ki je zapustniku prinesla kuverto z denarjem.

Sodišče je pri oceni verodostojnosti priče v njeno korist zmotno upoštevalo, da je uničenje oporoke prvič omenila na zapuščinski obravnavi 2. 3. 2007, čeprav je šlo za tretjo obravnavo in v zapisnikih ni omembe, da bi jo prej utišali. Priča uničenja oporoke ni omenjala na sestanku julija 2002, podrobnosti o vstopih v sef pa je prvič navedla šele na obravnavi pred višjim sodiščem.

Sprememba oporočne volje zapustnika zaradi podpisa kupoprodajne pogodbe v korist priče in G. lahko velja le glede predmetov, s katerimi je razpolagal. Toženka je z zapustnikom ostala v prijateljskih odnosih vse do smrti, kar kaže, da oporočne volje ni spremenil.

Zaradi napačne odločitve o glavni stvari je zmotna tudi stroškovna odločitev.

3. Na pritožbo je odgovorila tožnica in predlagala njeno zavrnitev. Kot bistveno je opozorila, da pritožba presega okvir dovoljene obnove, ki je bila dopuščena po 10. točki 394. člena ZPP samo glede točno določenih novih dokazov. Zato pritožba glede ostalih delov ni dopustna. To velja za pritožbene navedbe o sklepčnosti zahtevka, nesamostojnosti dodatka kot nove oporoke in smrtovnici. Opozarja na različne izpovedi toženke o dostavku k oporoki. Priča C. na željo zapustnika o uničenju oporoke ni govorila, je pa že na zapuščinski obravnavi v letu 2003 opozorila, da toženka nima originala. Seciranje njene izpovedi glede dogodkov pred 22 leti je nedostojno.

5. Tožnica je bila v zapuščinskem postopku po A., umrlem 4. 7. 2002, kot njegova zakonita dedinja napotena na pravdo glede veljavnosti oporoke, s katero je vse premoženje, tudi tisto, ki ga je pričakoval po končanih denacionalizacijskih postopkih, zapustil toženki. Slednja je v zapuščinskem postopku predložila fotokopijo oporoke zapustnika s 27. 10. 1997, na kateri se na hrbtni strani nahaja originalni zapis zapustnikove volje s 1. 9. 1999 z vsebino: "Ker do datuma zapuščinska razprava še ni bila izvedena, dodajam, da je odvetnica D. v vsakem primeru edina dedinja mojega dednega deleža v nerazdelni celoti, tudi če bi zapuščina izpadla v kakorkoli spremenjeni obliki. Dne 1. 9. 1999, podpisal: A. (pri zdravi pameti, brez prisile, grožnje ali zvijače)". Ob tem je na fotokopiji oporoke s 27. 10. 1997 v originalu s kemičnim svinčnikom zapisan znak za nadaljevanje (%). Tožnica je v postopku med drugim zatrjevala

, da originalni zapis s 1. 9. 1999 ne predstavlja samostojne oporoke, temveč le dodatek k oporoki, ki pa jo je zapustnik pred smrtjo v prisotnosti C. uničil. Zato oporoka s 1. 9. 1999 ne obstoji in je nična.

6. V obravnavani zadevi je Okrožno sodišče v Ljubljani s sodbo s 13. 4. 2017 delno ugodilo tožničinemu zahtevku in ugotovilo, da oporoka A. s 1. 9. 1999 ne obstoji in je nična, ter zavrnilo tožbeni zahtevek, da ni pristna, ni prava in da se razveljavi. Zoper ugodilni del sodbe se je pritožila toženka, višje sodišče pa je po opravljeni pritožbeni obravnavi in izvedenem dokaznem postopku z zaslišanjem tožnice in priče C. njeno pritožbo zavrnilo. Vrhovno sodišče RS revizije ni dopustilo.

7. Toženka je 18. 11. 2021 vložila predlog za obnovo postopka iz razlogov po 6. in 10. točki 394. člena ZPP. Zatrjevala je, da se je v postopku pred Okrožnim sodiščem v Ljubljani I P 127/2020, ki teče zaradi ugotovitve obstoja oporoke, seznanila z novimi dokazi, in sicer notarskim zapisnikom izjave E. in F. s 3. 7. 2002, vlogo priče C. z naslovom "Skrbništvo nad g. A." z 12. 3. 2003 in zapisom podatkov pristopa v sef na banki s 26. 3. 2007. Ti dokazi, za katere se v prvotnem postopku ni vedelo, bi lahko privedli do zanjo ugodnejše odločbe, zato je podan obnovitveni razlog po 10. točki 394. člena ZPP. Navedla je tudi, da se ji je dvom v pristnost listine z datumom 12. 6. 2002 porodil ob prejemu izjave SV 489/02 s 3. 7. 2002, zato je pridobila strokovno mnenje neodvisne svetovalke za preiskavo pisanj in dokumentov B. s 25. 10. 2021, iz katerega izhaja, da je omenjeni zapis ponarejen in ga ni napisal zapustnik. Ker se sodba opira na ponarejeno listino, je podan obnovitveni razlog iz 6. točke 394. člena ZPP.

8. Sodišče prve stopnje je predlog za obnovo postopka zavrnilo, višje sodišče pa je s sklepom s 7. 3. 2023 odločitev spremenilo, obnovo postopka dovolilo ter razveljavilo predhodne odločitve v zadevi. Ob tem je v obrazložitvi odločbe pojasnilo, da je obnova dovoljena le zaradi uporabe novih dokazov po 10. točki 394. člena ZPP, za katere je sodišče prve stopnje utemeljeno sledilo toženki, da zanje ni vedela v prvotnem postopku in bi lahko vplivali na presojo verodostojnosti priče C. Napaka nižjega sodišča je bila v tem, da je že v fazi dovolitve obnove tehtalo kavzalnost med novo predloženimi dokazi in predhodno sprejeto dokazno oceno, kar je lahko le predmet nadaljnjega odločanja. Upoštevalo je, da je ključna priča C. podrobnejšo izpoved podala šele na pritožbeni obravnavi, kjer zaradi specifične faze postopka toženki ni bilo omogočeno predlaganje novih dokazov. V nadaljevanju obrazložitve je pritožbeno sodišče pritrdilo argumentom sodišča prve stopnje, da obnova iz razloga po 6. točki 394. člena ZPP ni dopustna, saj ta obnovitveni razlog ne more biti namenjen primerom, ko stranka, ki je v dvomu glede pristnosti listine že v prvotnem postopku, čaka, da zastaralni rok mine, nato pa začne zatrjevati obstoj kaznivega dejanja, katerega verjetnost izkazuje le z naročenim strokovnim mnenjem ter z njegovim prejemom utemeljuje pravočasnost vloženega predloga. Upoštevanje takšnih ravnanj stranke kot dopustnega razloga za obnovo postopka bi pomenilo nesorazmeren poseg v pravno varnost, ki jo zagotavlja pravnomočnost odločbe.

Predmet odločanja v nadomestitvenem postopku:

9. Obnova postopka je izredno pravno sredstvo, ki omogoča poseg v pravnomočne sodne odločbe in s tem v pravno varnost, ki jo te zagotavljajo. Zato je omogočena le v taksativno naštetih primerih iz 394. člena ZPP. Obnova postopka ni namenjena ponovni pravni presoji dejstev, ki so že bila ugotovljena v predhodnem postopku, prav tako ni namenjena navajanju dejstev, ki za predlagatelja niso subjektivno nova. Predlagatelj v obnovljenem postopku tudi ne more ponovno uveljavljati ugovorov materialnopravne narave

, s katerimi ni bil uspešen v predhodnem postopku, saj bi to preseglo namen in vsebino obravnavanega izrednega pravnega sredstva.

10. Sklepčnost tožbe je materialnopravna predpostavka za utemeljenost tožbenega zahtevka. Pravno naziranje toženke glede nepravilnosti postavljenega zahtevka, na katerega se je sklicevala že v predhodnem postopku, ne more biti ponovni predmet presoje v postopku obnove. Pritožbeno sodišče, ki je do izpostavljenega vprašanja svoje stališče že zavzelo v sodbi s 5. 2. 2018, se zato do teh pritožbenih navedb ne opredeljuje.

11. Toženka v nadomestitvenem postopku, namenjenem presoji verodostojnosti priče C. in vplivu njene izpovedi na dokazno oceno glede uničenja oporoke, ne more doseči spremembe stališča, zavzetega v prvem sojenju, glede pravne narave zapisa zapustnika s 1. 9. 1999 kot dodatka k oporoki. Gre za materialnopravno presojo izjave volje zapustnika, ki velja tudi v postopku dopuščene obnove. Pritožbene navedbe, s katerimi pritožnica vztraja pri stališču, da dodatek k oporoki predstavlja veljavno samostojno oporoko, presegajo preizkus odločbe v okviru dopuščenega obnovitvenega razloga, zato pritožbeno sodišče na njih ne odgovarja.

12. Kot je pritožbeno sodišče že pojasnilo v 7. točki obrazložitve te odločbe, obnova postopka ni bila dopuščena iz razloga po 6. točki 394. člena ZPP, v zvezi s katerim je toženka zatrjevala ponarejenost listine z 12. 6. 2002 in predlagala postavitev izvedenca za preiskavo pisanj. Toženka bi torej lahko presojo dokazov z izven postopka naknadno pridobljenim mnenjem strokovnjakinje B.

in postavitvijo novega izvedenca za preiskavo pisanj v obnovljenem postopku dosegla le ob pogoju nekrivde (tretji odstavek 400. člena ZPP), ki pa ga ni izkazala. Zatrjevano utemeljeno pričakovanje, da sodišče zapisa zapustnika z 12. 6. 2002 ne bo upoštevalo kot pravno veljavnega preklica oporoke

, namreč ne izključuje možnosti upoštevanja te listine v okviru celovite dokazne presoje izvedenih dokazov, na kar bi ob običajni skrbnosti stranka postopka morala računati. Poleg tega novo predlagani dokaz s postavitvijo izvedenca ni neposredno povezan z dokazi, na podlagi katerih je sodišče obnovo postopka dovolilo, temveč z dokazom, ki ga je sodišče predhodno že obravnavalo in glede katerega je toženka že izražala pomisleke v njegovo pristnost, a v tej smeri dokaznih predlogov ni podala. Pritožbeni očitek bistvene kršitve določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP zaradi zavrnitve izvedbe dokazov s pred pravdo pridobljenim mnenjem B. in postavitvijo izvedenca za preiskavo pisanj je glede na navedeno neutemeljen. Prav tako je neutemeljeno stališče o nepravilni uporabi materialnega prava in procesni kršitvi zaradi upoštevanja indičnega dokaza, ki je bil kot tak že upoštevan v prvotnem postopku, saj ne gre za odločanje v okviru dopuščenega obnovitvenega razloga.

Dokazna ocena izpovedi priče C. v luči v obnovi novo dopuščenih dokazov

13. Pritožbeno sodišče soglaša z razlogi izpodbijane sodbe, da dokazi, ki jih je k predlogu za obnovo postopka predložila toženka, ne vzbujajo dvoma v verodostojnost priče C. glede ključnega dejstva, in sicer zapustnikovega uničenja oporoke. Podatki banke o vstopih v sef podajajo zgolj časovnico vstopov, iz njih pa ne izhaja, kdo je v sef vstopal. Ti podatki tako ne ovržejo izpovedi priče, da je v juniju 2002 zapustnika dvakrat spremljala do sefa, enkrat, ko je iz njega vzel kuverto z oporoko, in drugič, ko je v sefu pustil sporočilo: "Kurc gleda cel svet. Baci", pri čemer je življenjsko, da se priča za 22 let nazaj ni spominjala, ali je z zapustnikom vstopila v notranje prostore, ali ga je počakala pred prostorom s sefi. Predložena časovnica ne izkazuje, da bi v sef vstopala priča sama, zato tovrstne pritožbene navedbe predstavljajo le toženkine neizkazane domneve. Ker so bili vsi vstopi v sef pred odhodom zapustnika v bolnišnico, je izpoved priče, da sta z zapustnikom vanj vstopila po prihodu iz bolnice, mogoče pripisati časovni oddaljenosti dogodkov in ne njeni neverodostojnosti. Okoliščina, da se je kuverta z denarjem po izpovedi vseh prič nahajala pri zapustnikovi postelji, pa kaže, da je bila iz sefa vzeta na njegovo pobudo, kar v ničemer ne omaje resničnosti trditev priče o uničenju oporoke. Še posebej ob upoštevanju dejstva, da oporoke v sefu ni bilo, temveč je tam dediče čakalo prej navedeno dvoumno sporočilo, ki priča o zapustnikovi nepredvidljivi in muhasti naravi. Po oceni pritožbenega sodišča tudi ni ključno, ali je zapustnik geslo za vstop v sef povedal le tožničini mami ali hkrati tudi priči C. Ker ni sporno, da sta omenjeni v sef vstopili 7. 6. 2002 ob 19.22 in ponovno 21.03 ter da sta za geslo izvedeli neposredno pred tem, je priča v sef istega dne v dopoldanskih urah lahko vstopila le skupaj z zapustnikom. Poleg tega ob vstopih v sef 7. 6. 2002 ni bilo govora o sporočilu, ki se je tam nahajalo ob zapustnikovi smrti, kar pomeni, da je bilo v sef vloženo 11. 6. 2002. Tudi če bi ga tja odnesla priča osebno in ne v zapustnikovem spremstvu, to izpovedi o uničenju oporoke ne bi omajalo.

14. Dvom v verodostojnost priče C. ne vzpostavljata niti listini: notarski zapisnik izjave E. in F. SV 489/02 ter zapis priče o pomoči zapustniku in skrbi zanj. Prva listina se od izpovedi priče razlikuje le glede navedbe, ali je zadnji obisk sefa opravila skupaj z zapustnikom ali sama, kar pa glede na že povedano ni odločilno, v drugi pa je zgolj opis skrbi za zapustnikovo fizično počutje in v njej niso popisani obiski bank in drugih ustanov.

15. Toženka v postopku obnove ne more podajati novih navedb v zvezi s smrtovnico, ki jo je sodišče vpogledalo in dokazno ocenilo že v predhodnem postopku. Novi dokazi namreč na njeno dokazno oceno v ničemer ne vplivajo. Sodišče prve stopnje te listine tudi ni ocenilo samovoljno. Povzelo je izpoved priče, da smrtovnice ni sestavljala sama, da se ne spominja, katere podatke je podala, ter ugotovitev, da je zapisana z različnimi pisavami. Sodišče je ugotovilo, da priča ob sestavi smrtovnice ni govorila o uničenju oporoke, saj je v listini omenjen njen obstoj in toženka kot oporočna dedinja. Takšno ravnanje priče pa sodišču glede na vse okoliščine ne vzbuja dvoma o aktu uničenja oporoke. Zgolj dejstvo, da priča ob sestavi smrtovnice in na uvodni zapuščinski obravnavi ni izpostavila uničenja oporoke, kar je pojasnjevala z obljubo, ki jo je dala zapustniku, ne pomeni, da njene trditve o uničenju niso resnične. Pritožnica z izpostavljanjem lastne ocene izpovedi priče in iskanjem vrzeli v neodločilnih dejstvih drugačne dokazne ocene sodišča ne more doseči.

16. Ker pritožba ni ovrgla ugotovitve sodišča, da novi v obnovi dopuščeni dokazi niso vplivali na celovito dokazno oceno o aktu uničenja lastnoročne oporoke zapustnika v korist toženke, jo je pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP). Ob tem se je opredelilo le do tistih pritožbenih navedb, ki so bile za sprejem odločitve bistvene (360. člen ZPP).

17. Toženka, ki s pritožbo ni uspela, je dolžna tožnici povrniti njene stroške pritožbenega postopka. Te je pritožbeno sodišče odmerilo v skladu z Odvetniško tarifo. Tožnici je priznalo stroške sestave odgovora na pritožbo v višini 750 točk, kar ob upoštevanju dodatka za materialne stroške in DDV znaša 559,98 EUR.

Pritožbeno sodišče v odločbi ne povzema zahtevkov in trditev, ki za presojo izpodbijanega dela sodbe niso odločilni.

Temu so namenjena druga izredna pravna sredstva.

Ker slednji ni obstajal v času prvotnega postopka, na njem toženka ni mogla utemeljevati predloga za obnovo postopka po 10. točki 394. člena ZPP.

Ki se je uresničilo, saj je sodišče že v prvotnem postopku pravilno ugotovilo oblično pomanjkljivost za veljaven preklic oporoke.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 394, 394-6, 394-10, 400, 400/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.