VSL Sodba II Cp 1941/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-19

mag. Metoda Orehar Ivanc (preds.), Barbara Žužek Javornik (poroč.), Vanja Tinta Tavčar

nova škoda - zahtevek za plačilo odškodnine - bodoča škoda - predvidljiva škoda - pričakovana bodoča škoda - depresivne motnje - neobstoj vzročne zveze - zavrnitev zahtevka - sodna poravnava

Nove škode OZ izrecno ne ureja, gre za izraz, ki se je uveljavil v sodni praksi kot označba tiste bodoče škode, ki jih 182. člen OZ ne pokriva. Po ustaljenih stališčih gre za škodo, ki mora biti v vzročni zvezi s škodnim dogodkom, zanjo pa velja, da presega škodo, znano ob sklenitvi poravnave, in je ob normalnem teku stvari objektivno ni bilo mogoče pričakovati.

Ker škoda iz naslova odstranitve OSM, posttravmatske artroze in depresivne motnje ne predstavlja nove škode, škoda iz naslova poslabšanja kroničnega bolečinskega sindroma pa ni v vzročni zvezi s škodnim dogodkom, je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek na plačilo odškodnine za vse posamezne oblike nepremoženjske škode pravilno zavrnilo.

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

II. Tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine 12.500 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne 12. 9. 2019 dalje ter povrnitev pravdnih stroškov. Odločilo je še, da je tožeča stranka dolžna toženi stranki v roku 15 dni povrniti stroške postopka v znesku 1.378,91 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi za čas od poteka roka za izpolnitev obveznosti dalje (II. točka izreka).

2. Zoper sodbo se pravočasno pritožuje tožnica. Navaja, da bi moralo sodišče po ugotovitvi, da je bila posttravmatska artroza objektivno predvidljiva, za pravilno ugotovitev dejanskega stanja ob upoštevanju merila skrbnega oškodovanca in zavezanca odgovoriti še na vprašanje, ali je bil njen nastanek predvidljiv za stranki. Zgolj dejstvo, da je neko škodo mogoče predvideti, ni pa s stališča strank gotovo, ali bo nastala in kakšen bo njen obseg, namreč še ne zadošča za opredelitev škode kot bodoče, ki bi bila že zajeta s sodno poravnavo. Glede kroničnega bolečinskega sindroma ne drži, da je na podlagi mnenja izvedenca A. mogoče zaključiti, da ni v vzročni zvezi s škodnim dogodkom. Izvedenec A. je pojasnil, da je somatski zdravnik, travmatolog, ki delo opravlja na podlagi rentgenskih slik in izkušenj, kar se ne ujema vedno s pacientovim doživljanjem posledic poškodb. Navedel je, da ne najde povezave v travmatološkem smislu in da ni organskega substrata, ki bi bil razlog za bolečine. V konkretnem primeru je torej prišlo do tega, da se je tožnica prepustila bolečini zaradi osebnih lastnosti in duševnega stanja, zaradi katerega je bil njen bolečinski prag bistveno spuščen in se je bolečina iz prvotne poškodbe širila tudi na druge dele telesa. A. je sam priznal, da travmatološko mnenje v tem pogledu ni merodajno, ker ugotavlja samo organski substrat za bolečine. Po drugi strani pa je izvedenec B. potrdil, da gre za povezave, kjer en dejavnik posredno preko drugega vpliva na neko telesno stanje in ne gre za enoznačne povezave. Tudi stresor, kot je prometna nesreča, lahko v povezavi s socialnim okoljem in psihičnim stanjem negativno vpliva na psihične motnje in na dojemanje bolečine, ki je zato lahko intenzivnejše. Kadar je večji obseg škode posledica osebnega stanja oškodovanca, mora odgovorna oseba nositi vse posledice škodnega dogodka in se večjega obsega ne more razbremeniti, če je pogojen z osebnim stanjem, kar je bilo ugotovljeno v konkretnem primeru. Sodišče bi zato moralo ugotoviti obstoj vzročne zveze med škodnim dogodkom in kroničnim bolečinskim sindromom, čeprav ni organsko pogojen, temveč je pretežno posledica tožničinega šibkejšega psihičnega stanja, čustvovanja in socialno ekonomskih okoliščin. Dejstvo je namreč, da brez prometne nesreče do tega sindroma ne bi prišlo. Ker je sodišče napačno odločilo glede nove škode, je napačna odločitev glede posameznih oblik nepremoženjske škode. V okviru telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem bi moralo upoštevati zdravljenje artroze in kroničnega bolečinskega sindroma, v okviru duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti pa posledice, ki jih tožnica trpi zaradi nove škode. Njeno življenje se namreč vrti le še okoli bolečin in normalnega funkcioniranja ni zmožna, kar bistveno zmanjšuje kvaliteto njenega življenja. Upoštevati bi moralo tudi strah, ki ga trpi zaradi novih težav in posledic, ki jih bodo nove diagnoze še povzročile pri tožnici. Ne gre le za strah pred šepanjem, temveč tudi pred tem, da bo artroza dodatno napredovala in da se bo kronični bolečinski sindrom dodatno intenziviral ter bo hude bolečine morala trpeti do konca življenja. Predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve v novo sojenje ter priglaša pritožbene stroške.

5. V prometni nesreči 22. 3. 2013 je tožnica utrpela zlom notranjega maleola desne noge, udarec v desno stopalo in desni komolec, udarnino prsnega koša ter zvin in nateg vratne hrbtenice. Toženka, pri kateri je bilo zavarovano vozilo povzročitelja nesreče, ji je 18. 3. 2014 plačala nesporni del odškodnine za nepremoženjsko škodo v znesku 8.700 EUR, po sodni poravnavi III P 2161/2014 z dne 12. 11. 2015 pa še 6.000 EUR.

6. Tožnica navaja, da ji je po sklenitvi sodne poravnave v zvezi s škodnim dogodkom nastala nova škoda zaradi odstranitve osteosintetskega materiala (OSM), poslabšanja zdravstvenega stanja (razvoj posttravmatske artroze gležnja ter razvoj kroničnega bolečinskega sindroma) in poslabšanja duševnega zdravja (depresivno anksiozna simptomatika), ki ni bila objektivno predvidljiva in ni bilo gotovo, da bo do nje prišlo. Na toženko je zato naslovila nov odškodninski zahtevek, po katerem ji je izplačala še odškodnino v višini 3.500 EUR, kar je po tožničinem mnenju bistveno prenizko. Iz naslova bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem (operacija, številne kontrole, rtg slikanja, akupunktura, fizioterapija, blokada, močni analgetiki, antidepresivi, težave z gibanjem in hojo) zahteva še 10.000 EUR, za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti (bistveno hujše težave od pričakovanih, trajno poslabšanje stanja, praktično neuporaben gleženj) še 5.000 EUR in za sekundarni strah (pred šepanjem in bolečinami) še 1.000 EUR. Ob upoštevanju že plačanih 3.500 EUR (za katere je toženka pojasnila, da se nanašajo na odstranitev OSM) v predmetnem postopku tožnica tako terja še 12.500 EUR.

7. Toženka je zahtevku nasprotovala z ugovorom, da ne gre za novo škodo oziroma da uveljavljana škoda ni v vzročni zvezi s škodnim dogodkom. Razvoj artroze in odstranitev OSM sta bila namreč pričakovana in je bila tožnica v čakalni seznam za izvedbo operacije vpisana že leta 2014, prav tako se je že pred škodnim dogodkom zdravila zaradi regionalnega bolečinskega sindroma.

8. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku z izpodbijano sodbo tožbeni zahtevek zavrnilo. Odločitev je materialnopravno pravilna.

9. Sodišče prve stopnje je pravilno opozorilo na razlikovanje med bodočo in novo škodo. Bodoča škoda je urejena v 182. členu OZ

ter predstavlja škodo, ki jo je bilo po normalnem teku stvari mogoče pričakovati kot posledico škodnega dogodka in je bila predvidljiva za povprečno skrbnega oškodovanca in zavezanca. Sodna praksa šteje, da je taka škoda že zajeta v odškodnini, dogovorjeni s sodno poravnavo.

Nove škode OZ izrecno ne ureja, gre za izraz, ki se je uveljavil v sodni praksi kot označba tiste bodoče škode, ki jih 182. člen OZ ne pokriva.

Po ustaljenih stališčih gre za škodo, ki mora biti v vzročni zvezi s škodnim dogodkom, zanjo pa velja, da presega škodo, znano ob sklenitvi poravnave, in je ob normalnem teku stvari objektivno ni bilo mogoče pričakovati.

10. V zvezi z odstranitvijo OSM je sodišče prve stopnje pojasnilo, da je bil datum za operativni poseg (25. 5. 2016) tožnici določen že v izvidu z dne 22. 5. 2014, ki ga je kot del dokaznega gradiva v spis vložila sama tožnica in na katerega je v svoji trditveni podlagi opozorila tudi toženka. To pomeni, da je bilo tožnici ob sklenitvi sodne poravnave 12. 11. 2015 nedvomno znano, da bo navedeni poseg opravljen in je bila iz tega izvirajoča škoda predvidljiva oziroma celo gotova. Sodišče je zato pravilno in skladno s prej pojasnjenimi izhodišči ugotovilo, da v zvezi s tem nastala škoda ne pomeni nove, temveč bodočo škodo, ki je že zajeta v odškodnini, dogovorjeni v sodni poravnavi (dodatnih 3.500 EUR odškodnine iz tega naslova pa je toženka izplačala tožnici tudi pred predmetno pravdo).

11. Kot predvidljivo je sodišče prve stopnje s sklicevanjem na izvedensko mnenje kirurga A. prepoznalo tudi škodo zaradi razvoja posttravmatske artroze gležnja. Pritožbeno sodišče ob tem dodaja, da je izvedenec v mnenju navedeno škodo označil celo kot gotovo, saj je zapisal, da se pri znotraj sklepnih zlomih vedno pojavi postopno razvijajoča se posttravmatska artroza. Ker iz predloženih tožničinih izvidov z dne 13. 3. 2014, 22. 5. 2014, 14. 9. 2014 in 1. 10. 2014 izhaja, da je bila tožnici blaga artroza s postopnim in blagim napredovanjem diagnosticirana že pred sklenitvijo sodne poravnave, škoda iz tega naslova ni bila le objektivno pričakovana, temveč bi jo ob razumni poprečni skrbnosti morala in mogla pričakovati tudi tožnica. Sodišče prve stopnje je zato pravilno zaključilo, da z napredovanjem posttravmatske artroze povezana škoda ne predstavlja nove škode, ki je tožnica ne bi mogla v naprej predvideti.

12. S sklicevanjem na VSL Sodbo II Cp 50/2013 z dne 21. 8. 2013 in VDSS Sklep Pdp 610/2023 z dne 10. 4. 2024, ki ju brez navedbe opravilne številke prepisuje v pritožbi, tožnica pravilnosti tega zaključka ni uspela izpodbiti. V navedenih odločbah je res zavzeto stališče, da zgolj dejstvo, da je neko škodo v bodoče mogoče predvideti, ni pa gotovo, ali bo ta nastala ali ne, in če bo, kakšen bo njen obseg, še ne zadošča za opredelitev te škode kot bodoče škode. Vendar pa to stališče za predmetni primer ni uporabljivo, saj je pri tožnici postopno napredovanje že obstoječe artroze predstavljalo gotovo škodo, ki je bila tudi tožnici nedvomno znana. Tožnica je v zvezi z obsegom škode sicer trdila, da so posledice hujše od pričakovanih in da je prišlo do objektivno nepredvidljive in znatno poslabšane gibljivosti gležnja, zaradi česar naj bi bil gleženj praktično neuporaben, ampak teh navedb ni uspela izkazati. Glede na predloženo medicinsko dokumentacijo (izvida z dne 21. 4. 2016 in 27. 10. 2016) in ugotovitve izvedenca po osebnem pregledu tožnice je namreč po odstranitvi OSM stanje stabilno, tožničin gleženj je čvrst s sicer omejeno, a dobro gibljivostjo in dobrim položajem, nogo pa lahko normalno obremenjuje. Iz kasnejših izvidov izhaja samo subjektivno zaznana bolečina, novih fizioloških sprememb, razen že omenjene artroze, katere napredovanje je še vedno postopno in blago (MR preiskava v letu 2018), pa ni zaslediti.

13. Glede ponavljajoče depresivne motnje je izvedenec psihiater B. prepričljivo pojasnil, da potek te motnje sicer ni bil predvidljiv, je pa bilo glede na njen predhodni obstoj in zdravljenje že ob sklenitvi sodne poravnave mogoče pričakovati, da se bo tožnica tudi v prihodnje zdravila pri psihiatru, da se bodo depresivne epizode ponavljale in da bo za njihovo lajšanje potrebno prejemanje psihofarmakoterapije. Pritožbeno sodišče pritrjuje sodišču prve stopnje, da to dejstvo tožnici ob upoštevanju obsežnih zdravstvenih informacij, s katerimi je razpolagala, ni moglo ostati neznano, zato iz tega izvirajoča škoda ne predstavlja nove škode. Da bi prišlo do bistvenega nepredvidenega poslabšanja, tožnica niti ni konkretno zatrjevala, prav tako to ne izhaja iz medicinske dokumentacije, izvedenec pa je po osebnem pregledu tožnice utemeljil, da poslabšanja stanja na področju duševnega zdravja, ki bi bilo v zvezi s škodnim dogodkom in ki bi dodatno krnilo tožničino funkcioniranje, ni mogoče ugotoviti.

14. Na izvedensko mnenje se je sodišče oprlo tudi glede kroničnega bolečinskega sindroma, za katerega je ugotovilo, da ni bil objektivno predvidljiv oziroma ni bilo mogoče pričakovati tolikšnega poslabšanja, kot se je pojavilo pri tožnici. Res je bila blaga oblika bolečinskega sindroma pri tožnici diagnosticirana že v letih 2013 in 2014, kot je opozorila toženka, vendar pa je iz izvidov iz let 2017 in 2018 razvidno bistveno poslabšanje stanja z intenziviranjem in razširitvijo bolečin na druge dele telesa, kar presega škodo, kot je bila znana oziroma pričakovana ob sklenitvi sodne poravnave. Kljub tem ugotovitvam pa je nato sodišče prve stopnje zaključilo, da ta škoda ne predstavlja nove škode, saj poslabšanje kroničnega bolečinskega sindroma ni v vzročni zvezi s škodnim dogodkom. Pritožbeno sodišče tudi ta del odločitve sprejema kot pravilen.

15. Tožnica v pritožbi sicer pravilno opozarja na mnenje A., da kljub neobstoju organskega substrata za uveljavljane bolečine pacientovo psihično stanje lahko spusti prag bolečine, da postane občutljiv na najmanjše dražljaje, ter da za te povezave travmatološko mnenje ne more biti merodajno, ker gre za sivo cono med somatsko medicino in psihiatričnim suportom, ki temelji bolj na presoji pacientovih čustev in njegovega doživljanja tendenc. Povezavo med psihičnim stanjem posameznika in njegovim dojemanjem bolečine je potrdil tudi B. Vendar pa pritožba ob sklicevanju na ta izhodišča prezre bistven del izvedenskega mnenja in izpovedi, kjer je B. izrecno poudaril, da kronični bolečinski sindrom vzdržuje in podaljšuje depresivna naravnanost tožnice, ki je več vzročno pogojena in je ni mogoče neposredno povezati s škodnim dogodkom. Povedano drugače, iz izvedenskega mnenja je jasno razvidno, da fizičnih vzrokov za tožničine bolečine ni in da je kronični bolečinski sindrom povezan oziroma izvira iz depresivne motnje, ki pa ni v zvezi s tožničino prometno nesrečo. Izvedensko mnenje je tako ovrglo zatrjevan obstoj vzročne zveze med kroničnim bolečinskim sindromom in škodnim dogodkom in je nasprotno pritožbeno vztrajanje neutemeljeno.

16. Ker torej škoda iz naslova odstranitve OSM, posttravmatske artroze in depresivne motnje ne predstavlja nove škode, škoda iz naslova poslabšanja kroničnega bolečinskega sindroma pa ni v vzročni zvezi s škodnim dogodkom, je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek na plačilo odškodnine za vse posamezne oblike nepremoženjske škode pravilno zavrnilo.

17. Posledično je pravilna tudi odločitev, da mora tožnica toženki povrniti njene pravdne stroške. Konkretnih pritožbenih razlogov glede tega tožnica ne navaja, ob uradnem preizkusu pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da je odločitev skladna s prvim odstavkom 154. člena ter prvim odstavkom 155. člena ZPP

18. Po pojasnjenem in ker tudi ni našlo kršitev, na katere po drugem odstavku 350. člena ZPP pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče tožničino neutemeljeno pritožbo zavrnilo in izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje potrdilo (353. člen ZPP).

19. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 154. člena ZPP).

Obligacijski zakonik, Ur. l. RS, št. 83/01, s spremembami in dopolnitvami.

Prim. VSRS Sklep II Ips 671/2007 z dne 25. 11. 2010, VSL Sodba II Cp 218/2017 z dne 8. 3. 2017, VSL Sodba I Cp 1724/2018 z dne 24. 10. 2018 in druge.

Prim. dr. Špelca Mežnar: Objektivne, subjektivne in časovne meje pravnomočnosti v odškodninskem pravu, Pravni letopis, Inštitut za primerjalno pravo pri Pravni fakulteti v Ljubljani, leto 2012, št. 1, stran 51 in 52.

Zakon o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 26/99, s spremembami in dopolnitvami.

Odvetniška tarifa, Ur. l. RS, št. 2/15, s spremembami in dopolnitvami.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 182

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.