VSM Sodba in sklep I Cp 682/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-13

mag. Igor Strnad (preds.), dr. Andrej Ekart (poroč.), Alenka Zgubič

skupno premoženje izvenzakonskih partnerjev - posebno premoženje izvenzakonskih partnerjev (posebno premoženje zunajzakonskih partnerjev) - kredit - prelivanje premoženjskih kategorij - delež izvenzakonskih partnerjev na skupnem premoženju - zavarovalnina - življenjsko zavarovanje - kreditna obveznost - vnaprejšnja dokazna ocena - absolutna bistvena kršitev določb izvršilnega postopka - edicijska dolžnost - kršitev pravice do izjave - protislovnost

Tako je v pojasnilo, da se v primeru prelivanja med skupnim in posebnim premoženjem morebitni večji prispevek enega od zakoncev pri vlaganjih nato v primeru spora upošteva pri določitvi deležev na skupnem premoženju in torej lahko vpliva na velikost deležev na skupnem premoženju.

Nadalje je obrazložilo, da v skupno premoženje spadajo vse premoženjske pravice, stvarnopravne in obligacijskopravne, pridobljene z delom kot konstitutivnim elementom skupnega premoženja zakoncev ter da v skupno premoženje spada tudi premoženje, ki sta ga zakonca pridobila s plačilom s kreditom, pri čemer neplačane kreditne obveznosti, ki se tičejo skupnega premoženja, predstavljajo pasivo skupnega premoženja in jih je praviloma treba upoštevati pri ugotavljanju obsega skupnega premoženja (kar pomeni, da skupno premoženje predstavljata tako aktiva kot pasiva). Vendar pa znesek kredita, najetega med trajanjem zakonske zveze in vrnjenega po njenem razpadu iz sredstev enega zakonca, ne spada v skupno premoženje (t.j. ne predstavlja pasive skupnega premoženja). Če eden od partnerjev odplačuje skupne obveznosti po prenehanju zunajzakonske skupnosti iz posebnega premoženja, bi lahko od drugega terjal povračilo tistega, kar presega njegov del dolga (obligacijski zahtevek iz naslova neupravičene obogatitve), vendar se zaradi plačevanja obrokov iz posebnega premoženja po prenehanju zunajzakonske skupnosti ne morejo spremeniti deleži na skupnem premoženju.

Iz pravne teorije in sodne prakse namreč skladno izhaja, da zavarovalnina ne spada v skupno premoženje (zunaj)zakonskih partnerjev, saj ne predstavlja premoženja, ki bi bilo pridobljeno z delom (67. člen DZ), četudi so bile morda premije za to zavarovanje plačane iz skupnih sredstev. Sodišče druge stopnje k temu še dodaja, da se življenjsko zavarovanje, za kar je šlo v obravnavani zadevi, nanaša na osebno dobrino posameznega zakonca oziroma zunajzakonskega partnerja (to je njegovo življenje, zdravje, telesno integriteto, ipd.), kar že po naravi stvari kaže, da ne more predstavljati skupnega premoženja izvenzakonskih partnerjev. Zato ni mogoče pritrditi razlogom sodišča prve stopnje, ki je štelo zavarovalnino za skupno premoženje, ker je šlo "za izkupiček (premoženje) iz naslova zavarovanja, s katerim je bila zavarovana skupna (kreditna) obveznost" (21. točka obrazložitve).

I. Pritožbi tožeče stranke se ugodi, sodba sodišča prve stopnje se v točkah I, III in IV izreka razveljavi ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

II. Pritožba tožene stranke se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje v točki II izreka potrdi.

III. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da v skupno premoženje pokojnega A. A., rojenega 28.5., umrlega dne 11. 7., nazadnje stanujočega X in tožene stranke (v nadaljevanju: toženke) spada nepremičnina z ID znakom: parcela ... 781/10 (ID...), pri čemer deleža pokojnega A. A. in toženke na tej nepremičnini znašata vsak do 5/10 (pet desetin) celote (točka I izreka), toženki naložilo, da je dolžna v zapuščino po pokojnem A. A. vrniti odtujena denarna sredstva v znesku 9.400,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 8. 2023 dalje do plačila (točka II izreka), v presežku je tožbeni zahtevek tožeče stranke (v nadaljevanju: tožnic) zavrnilo (točka III izreka) in odločilo, da vsaka pravdna stranka krije svoje stroške pravdnega postopka (točka IV izreka).

2. Zoper citirano sodbo sodišča prve stopnje se pritožujeta obe pravdni stranki.

3. Tožeča stranka (v nadaljevanju: tožnici) izpodbija točke I, III in IV izreka sodbe sodišča prve stopnje, in sicer iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP). Predlagata, da sodišče druge stopnje pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi oziroma podredno, da pritožbi ugodi, sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, vse s stroškovno posledico za toženko. Bistvo pritožbene graje je, da je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo dokazne predloge tožnic, ki sta jih slednji podali v pripravljalnih vlogah z dne 13. 2. 2025 in z dne 18. 12. 2024. V nadaljevanju pritožba izpodbija dejanski zaključek sodišča prve stopnje, da kupnina v višini 43.000,00 EUR ni bila plačana iz posebnega premoženja pokojnega A. A.. Glede na ugotovljene prihodke toženke in pokojnega A. A. je namreč jasno, da slednja v 5 mesecih obstoja zunajzakonske skupnosti nista mogla privarčevati denarnih sredstev v višini 43.000,00 EUR. V nadaljevanju pritožba izpodbija pravni zaključek sodišča prve stopnje, da zavarovalnina za primer smrti iz naslova življenjskega zavarovanja A. A. v višini 100.000,00 EUR ne predstavlja njegovega posebnega premoženja. V zvezi z dohodki toženke in pokojnega A. A. pritožba navaja, da je sodišče prve stopnje preživnino, ki jo je slednji plačeval za tožnici zmotno upoštevalo kot odhodek pokojnega A. A., preživnino, ki jo toženka prejema za svoje hčerke pa nasprotno kot njen dohodek. Preživnina namreč ni osebni dohodek prejemnika, saj je namenjena kritju življenjskih stroškov otroka. Nazadnje pritožba izpodbija še odločitev sodišča prve stopnje o prispevku pokojnega A. A. k skrbi za dom in družino ter navaja, da zaključek sodišča prve stopnje, da je toženka v pretežni meri skrbela za dom in družino temelji izključno na stereotipih, ne pa izvedenih dokazih, sodišče prve stopnje pa je povsem spregledalo, da je zunajzakonska zveza med imenovanima trajala zgolj eno leto in pol ter da nista imela skupnih otrok.

4. Toženka se v odgovoru na pritožbo tožnic zavzema za zavrnitev le-te kot neutemeljene in predlaga potrditev izpodbijanih delov sodbe sodišča prve stopnje, vse s stroškovno posledico za tožnici.

5. Toženka izpodbija točki II in IV izreka sodbe sodišča prve stopnje, in sicer iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP ter predlaga, da sodišče druge stopnje pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne oziroma podredno, da pritožbi ugodi, sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, vse s stroškovno posledico za tožnici. Bistvo pritožbene graje je, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do vseh ugovorov toženke v smeri, zakaj slednja ni dolžna vrniti 9.400,00 EUR v zapuščino pokojnega A. A., s čimer je zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. V nadaljevanju pritožba navaja, so vsa denarna sredstva, ki jih je pokojni A. A. nakazal na svoj transakcijski račun po nastanku zunajzakonske skupnosti s toženko, njuna skupna sredstva, s katerimi je bila toženka upravičena razpolagati. K temu pritožba še dodaja, da je toženka s spornimi denarnimi sredstvi v višini 9.400,00 EUR razpolagala v okviru nujne gestije, saj je s temi sredstvi pokrila zapadle dolgove pokojnega ter da za razpolaganje z denarnimi sredstvi preko spletnega bančništva med zunajzakonskima partnerjema ni bilo nobenih zadržkov, zato pisno pooblastilo ni bilo potrebno. Nazadnje pritožba navaja še, da sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe ni pojasnilo, zakaj je toženka dolžna plačati tudi zakonske zamudne obresti od 1. 8. 2023 dalje in meni, da sta tožnici uspeli zgolj s 6 % tožbenega zahtevka.

6. Tožnici se v odgovoru na pritožbo toženke zavzemata za zavrnitev le-te kot neutemeljene in predlagata potrditev izpodbijanih delov sodbe sodišča prve stopnje, vse s stroškovno posledico za toženko.

7. Pritožba tožnic je utemeljena, pritožba toženke ni utemeljena.

8. Pritožbeno sodišče preizkusi sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri pa pazi po uradni dolžnosti na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava (drugi odstavek 350. člena ZPP).

9. Pritožbeni preizkus pokaže, da je sodišče prve stopnje zagrešilo s pritožbeno zatrjevano absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka in delno zmotno uporabilo materialno pravo, kot bo podrobneje obrazloženo v nadaljevanju.

10. Pregled zadeve pokaže, da sta tožnici hčerki pokojnega A. A., ki je umrl 11. 7. ..., in je bil leto in pol pred svojo smrtjo v izvenzakonski skupnosti s toženko. Med strankama ni sporno, da v skupno premoženje pokojnega in tožnice spada sporna nepremičnina na P. (hiša). Pritožbeno sporno je zlasti, kolikšen je delež bivših izvenzakonskih partnerjev na skupnem premoženju, ali je pokojni v skupno premoženje vložil svoje posebno premoženje in v kolikšni meri se je zaradi tega njegov delež na skupnem premoženju povečal, pravna narava zavarovalnine, ki je bila po nastopu zavarovalnega primera (smrti pokojnega A. A.) vinkulirana v korist upravičenca iz zavarovanja (banke) za potrebe kritja kreditnih obveznosti in procesno postopanje sodišča prvi stopnje.

11. Sodišče druge stopnje ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v 6. točki obrazložitve izpodbijane sodbe navedlo pravilno pravno materialnopravno podlago tožbenega zahtevka, pri čemer je kot ključno izpostavilo, da v skupno premoženje izvenzakonskih partnerjev spada premoženje, pridobljeno z delom ali odplačno med trajanjem zakonske zveze in življenjske skupnosti zakoncev (67. člen Družinskega zakonika - DZ), pri določitvi deležev na skupnem premoženju pa se je pravilno oprlo na določbo 74. člena DZ.

12. Sodišče druge stopnje dodatno pojasnjuje, da se je o problematiki, kakršna je obravnavana v predmetni zadevi, ko gre za vprašanje prelivanja premoženjskih kategorij zakoncev oziroma za vlaganje posebnega premoženja izvenzakonskega partnerja v skupno premoženje obeh izvenzakonskih partnerjev, že večkrat izreklo Vrhovno sodišče RS. Tako je v pojasnilo, da se v primeru prelivanja med skupnim in posebnim premoženjem morebitni večji prispevek enega od zakoncev pri vlaganjih nato v primeru spora upošteva pri določitvi deležev na skupnem premoženju in torej lahko vpliva na velikost deležev na skupnem premoženju.

13. Nadalje je obrazložilo, da v skupno premoženje spadajo vse premoženjske pravice, stvarnopravne in obligacijskopravne, pridobljene z delom kot konstitutivnim elementom skupnega premoženja zakoncev ter da v skupno premoženje spada tudi premoženje, ki sta ga zakonca pridobila s plačilom s kreditom, pri čemer neplačane kreditne obveznosti, ki se tičejo skupnega premoženja, predstavljajo pasivo skupnega premoženja in jih je praviloma treba upoštevati pri ugotavljanju obsega skupnega premoženja (kar pomeni, da skupno premoženje predstavljata tako aktiva kot pasiva).

Vendar pa znesek kredita, najetega med trajanjem zakonske zveze in vrnjenega po njenem razpadu iz sredstev enega zakonca, ne spada v skupno premoženje (t.j. ne predstavlja pasive skupnega premoženja).

Če eden od partnerjev odplačuje skupne obveznosti po prenehanju zunajzakonske skupnosti iz posebnega premoženja, bi lahko od drugega terjal povračilo tistega, kar presega njegov del dolga (obligacijski zahtevek iz naslova neupravičene obogatitve), vendar se zaradi plačevanja obrokov iz posebnega premoženja po prenehanju zunajzakonske skupnosti ne morejo spremeniti deleži na skupnem premoženju.

14. Glede na dikcijo 74. člena DZ, ki opredeljuje kriterije za določitev velikosti deležev na skupnem premoženju, je pravno odločilno vprašanje, kolikšna je bila višina dohodkov vsakega od izvenzakonskih partnerjev ter njuna ravnanja, ki so prispevala k ohranitvi in povečanju skupnega premoženja. Ravno višino dohodkov toženke sta želeli tožnici dokazovati z dokazni predlogi, ki sta jih podali s pripravljalnima vlogama z dne 18. 12. 2024 in z dne 13. 2. 2025. Sodišče prve stopnje teh predlaganih dokazov ni izvedlo, zato je pritrditi pritožbi, da je s tem zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju.

15. Kot namreč pravilno izpostavlja pritožba, je sodišče prve stopnje na prvem naroku za glavno obravnavo 9. 12. 2024 tožnicama dodelilo 15-dnevni rok za odgovor na pripravljalno vlogo toženke, ki jo je slednja vložila na samem naroku (list. št. 30). Tožnici sta nato v danem roku pravočasno vložili pripravljalno vlogo z dne 18. 12. 2024, s katero sta odgovorili na pripravljalno vlogo toženke z dne 9. 12. 2024 in za svoje navedbe predlagali izvedbo novih dokazov, med drugim tudi, da sodišče prve stopnje toženko v skladu z 227. členom ZPP pozove, da predloži svoje plačilne liste za obdobje od meseca februarja 2022 do meseca septembra 2023 ter izpis transakcijskega računa št. SI56 ... za obdobje od 1. 1. 2022 do 30. 9. 2023 (t.i. edicijska dolžnost), kar je sodišče prve stopnje z izpodbijano sodbo zavrnilo. Pri tem je zmotno štelo, da ima v skladu z 227. členom ZPP neomejeno diskrecijsko pravico ("dispozicijo") odločanja o tem, ali bo pravdno stranko pozvalo k predložitvi zahtevanih listin ali ne, pri čemer je pojasnilo, da se za takšno postopanje ni odločilo, "

ker je že na podlagi izvedenega dokaznega postopka ugotovilo, da je dejansko stanje dovolj razjasnjeno

16. Sodišče druge stopnje po eni pojasnjuje, da bi bila zavrnitev dokaznega predloga z obrazložitvijo, da "

je že na podlagi izvedenega dokaznega postopka ugotovilo, da je dejansko stanje dovolj razjasnjeno

", sprejemljiva zgolj, če stranka predlaga izvedbo dokaza, s katerim želi dokazati trditev, ki je že dokazana.

Vendar v obravnavani zadevi za tak primer ne gre, ker sta tožnici z navedenim dokaznim predlogom želeli ovreči trditve in izpoved toženke o višini njenih dohodkov. To pomeni, da je šlo pri postopanju sodišča prve stopnje za t.i. vnaprejšnjo dokazno oceno, ki ni dovoljena.

17. Pritožbeno sodišče po drugi strani pojasnjuje, da je napačno tudi naziranje sodišča prve stopnje, da ima v skladu z 227. členom ZPP "

dispozicijo in ne obveznost, da stranko pozove k predložitvi listin.

" Res je bila določba prvega odstavka 227. člena ZPP z novelo ZPP-E

leta 2017 spremenjena in se sedaj glasi, da

sodišče na predlog stranke zahteva od druge stranke, naj listino predloži, in ji za to določi rok, če se ena stranka sklicuje na listino in trdi, da je ta pri drugi stranki, primerjava z dikcijo prvega odstavka 227. člena ZPP pred novelo ZPP-E pa pokaže, da prejšnje zakonsko besedilo ni vsebovalo besede "lahko".

Vendar pregled zakonodajnega gradiva k noveli ZPP-E pokaže, da namen zakonodajalca ni bil, da bi se določba prvega odstavka 227. člena ZPP kakorkoli vsebinsko spremenila ali drugače razlagala kot pred novelo ZPP-E; namen spremembe prvega odstavka 227. člena ZPP je bil zgolj v tem, da se dopolnijo obveznosti stranke, ki je predlagala dokaz, s tem, da mora stranka v predlogu tudi konkretizirati listino, ki je v rokah nasprotne stranke, ter vsebino listine, da je mogoče uporabiti domnevo o resničnosti vsebine listine iz petega odstavka 227. člena ZPP (zaradi česar je bil dodan nov drugi odstavek prvega odstavka 227. člena ZPP).

Poleg tega je treba določbo 227. člena ZPP tudi ustavnopravno razlagati. Namen edicijske dolžnosti je namreč v zagotovitvi poštenega sojenja; stranka, ki nima pomembne listine, ne more dokazati svojih trditev ali obrazloženo ugovarjati trditvam nasprotne stranke.

Posledično mora sodišče prve stopnje od nasprotne stranke zahtevati, da v skladu z edicijsko dolžnostjo predloži zahtevane listine, ki se nanašajo na pravno odločilna dejstva (razen seveda, če obstajajo drugi razlogi za neizvedbo dokaza, npr. prepozno predlaganje dokazov, zatrjevano dejstvo je med strankama nesporno ipd.). V nasprotnem primeru bi bila kršena pravica do izjave v postopku iz 22. člena Ustave.

18. Pravica stranke, da sodeluje v dokaznem postopku, predlaga dokaze in se izreče o dokaznih predlogih nasprotne stranke, je namreč sestavni del pravice do izjave v postopku. Iz te ustavne pravice izhaja obveznost sodišča, da dokazne predloge strank pretehta in predlagane dokaze, če se nanašajo na dejstva, ki so v sporu pravno relevantna, tudi izvede. Le če sodišče razumno in obrazloženo oceni, da nekateri predlagani dokazi oziroma dejstva, ki naj se z njimi ugotovijo, za odločitev v sporu niso pravno odločilni ali da je neko dejstvo že dokazano, ali če so dokazni predlogi prepozni, nadaljnjih dokazov ni dolžno izvajati.

To pomeni, da je določbo 227. člena ZPP treba razlagati v luči teh ustavni načel.

19. Upoštevajoč navedeno in dejstvo, da sta tožnici ugovarjali navedbam toženke o višini njene plače in najemnine, sta s pripravljalno vlogo z dne 18. 12. 2024 pravočasno in utemeljeno predlagali, da sodišče toženko pozove k predložitvi navedenih plačilnih list in izpiska transakcijskega računa, s katerimi bi ovrgli trditve nasprotne stranke o višini njenih dohodkov. Šlo je torej za pravno relevanten dokazni predlog, ki bi ga sodišče prve stopnje moralo izvesti.

20. Prav tako je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo dokazne predloge, ki sta jih tožnici podali s pripravljalno vlogo z dne 13. 2. 2025. Na naroku za glavno obravnavo z dne 5. 2. 2025 je namreč sodišče prve stopnje tožnicama dodelilo 8-dnevni rok za odgovor na pripravljalno vlogo toženke 21. 1. 2025 in ju izrecno pozvalo, da se opredelila do novih navedb toženke. Tožnici sta nato v danem roku vložili pripravljalno vlogo z dne 13. 12. 2025, s katero sta odgovorili na nove navedbe toženke in za svoje navedbe predložili dodatne dokaze. Iz obrazložitve izpodbijane sodbe izhaja, da je sodišče prve stopnje kot pravočasne upoštevalo vse navedbe tožnic, podane v pripravljalnih vlogah z dne 18. 12. 2024 in z dne 13. 2. 2025, kot prepozne pa je zavrnilo le dokazne predloge podane v navedenih pripravljalnih vlogah. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da mora v skladu s prvim odstavkom 7. člena v zvezi z 212. členom ZPP vsaka stranka navesti dejstva in predlagati dokaze, na katere opira svoj zahtevek ali s katerimi izpodbija navedbe in dokaze nasprotnika. To pomeni, da je trditveno in dokazno breme neločljivo povezano (načelo povezanosti trditvenega in dokaznega bremena). Upoštevajoč navedeno in dejstvo, da je sodišče prve stopnje kot pravočasne upoštevalo vse navedbe tožnic v predmetnih pripravljalnih vlogah, bi posledično kot pravočasne moralo upoštevati tudi vse dokaze, ki sta jih slednji ponudili za dokazovanje teh navedb, saj je v nasprotnem primeru pravica stranke, da svoje trditve dokaže, povsem izvotljena. Ker slednjega ni storilo, je zagrešilo s pritožbo očitano absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

21. Ni utemeljena pritožbena graja, da je sodišče prve stopnje zagrešilo bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP zaradi pomanjkljive dokazne ocene v zvezi z ugotavljanjem, ali je bilo posojilo pokojnikovi sesti B. B. v višini 20.000,00 EUR, s katerim je bil poravnan del kupnine za sporno nepremičnino, ki spada v skupno premoženje toženke in pokojnega očeta tožnic, vrnjeno iz sredstev skupnega premoženja. Sodišče prve stopnje je namreč v 16. do 20. točki obrazložitve izpodbijane sodbe v skladu z metodološkim napotkom iz 8. člena ZPP razumljivo pojasnilo, zakaj je štelo, da tožnici nista dokazali, da je bilo navedeno posojilo pokojnikovi sestri plačano iz pokojnikovega posebnega premoženja, zato ni mogoče trditi niti, da gre za pomanjkljivo dokazno oceno niti, da je pomanjkljiva dokazna ocena prešla v kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Ali je takšna dokazna ocena tudi razumna in življenjsko sprejemljiva, pa je stvar presoje pritožbenega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

22. Pritožbeno nesporno je, da sta toženka in pokojni A. A. kot izvenzakonska partnerja kupila sporno nepremičnino, da je ara po kupni pogodbi v obliki notarskega zapisa opr. št. SV ... z dne 20. 7. 2022 znašala 24.300,00 EUR, kot izhaja iz 5. člena navedene pogodbe (priloga spisa A3), in da je bil del are v višini 4.300,00 EUR plačan iz posebnega premoženja pokojnega A. A., saj je imel slednji ob nastanku zunajzakonske skupnosti s toženko konec meseca januarja 2022 privarčevanih 8.502,00 EUR denarnih sredstev, in da je bil del kupnine v višini 20.000,00 EUR plačan s posojilom pokojnikove sestre B. B. Prav tako je pritožbeno nesporno, da je pokojni A. A. za preostanek kupnine za sporno nepremičnino v višini 200.000,00 EUR pri Banki d.d. najel dolgoročni stanovanjski kredit, ki je bil zavarovan z življenjskim zavarovanjem za primer smrti v višini 100.000,00 EUR. Zavarovalnica d.d. je ob nastopu zavarovalnega primera Banki d.d. izplačala zavarovalnino v višini 100.000,00 EUR, saj je bila zavarovalna polica vinkulirana v korist banke (kredit je namreč bil zavarovan tudi z vinkulacijo življenjskega zavarovanja v korist banke - kreditodajalke).

23. Sodišče druge stopnje pritrjuje pritožbenim naziranjem tožnic, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je presodilo, da zavarovalnina za primer smrti, ki je bila izplačana banki za poplačilo kredita, predstavlja skupno premoženje toženke in pokojnega A. A.. Iz pravne teorije

namreč skladno izhaja, da zavarovalnina ne spada v skupno premoženje (zunaj)zakonskih partnerjev, saj ne predstavlja premoženja, ki bi bilo pridobljeno z delom (67. člen DZ), četudi so bile morda premije za to zavarovanje plačane iz skupnih sredstev. Sodišče druge stopnje k temu še dodaja, da se življenjsko zavarovanje, za kar je šlo v obravnavani zadevi, nanaša na osebno dobrino posameznega zakonca oziroma zunajzakonskega partnerja (to je njegovo življenje, zdravje, telesno integriteto, ipd.), kar že po naravi stvari kaže, da ne more predstavljati skupnega premoženja izvenzakonskih partnerjev. Zato ni mogoče pritrditi razlogom sodišča prve stopnje, ki je štelo zavarovalnino za skupno premoženje, ker je šlo "

za izkupiček (premoženje) iz naslova zavarovanja, s katerim je bila zavarovana skupna (kreditna) obveznost

24. Prav tako je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je pri presoji višine dohodkov toženke med njene dohodke štelo tudi preživnino v višini 960,00 EUR, ki jo je prejemala od bivšega zakonca za preživljanje svojih treh otrok. Preživnina se namreč ne obravnava kot dohodek starša, ampak kot dohodek otroka, saj je v skladu z 183. členom DZ namenjena zagotavljanju otrokovih življenjskih potreb. Slednje potrjuje tudi dejstvo, da preživnina ni obdavčljiva (29. člen Zakona o dohodnini, v nadaljevanju: ZDoh-2) in da se pri presoji socialnih transferjev upošteva pri ugotavljanju materialnega položaja celotnega gospodinjstva, saj se pravice ugotavljajo na ravni družine.

25. Sodišče prve stopnje pa je preživnino, ki jo je pokojni A. A. plačeval za preživljanje svojih hčera (tožnic) v višini 575,00 EUR mesečno, upoštevalo kot njegov odhodek in jo odštelo od njegove mesečne neto plače. Če je tak pristop ubralo pri ugotavljanju pokojnikovih prihodkov, bi moralo isti pristop ubrati tudi pri ugotavljanju toženkinih prihodkov in od njenih prihodkov odšteti sredstva, ki jih sama namenja za preživljanje svojih treh hčera, ki jih ima iz prejšnje zakonske zveze. S tem je preživninske obveznosti obeh izvenzakonskih partnerjev povsem različno obravnavalo, pri čemer razlogov za različno obravnavo ni podalo. Razlogi sodišča prve stopnje so tukaj povsem protislovni, zaradi česar gre za kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

27. Prav tako je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je presojalo prispevek toženke in pokojnega A. A. k skrbi za dom in družino, saj je povsem spregledalo, da je njuna zunajzakonska skupnost trajala le 1 leto in pol, pri čemer skupnih otrok nista imela, toženka pa je v tem času ves čas skrbela za svoje tri mladoletne otroke, ki so živeli skupaj z njima (pri očetu so bili 12 do 13 dni na mesec, če so v tem času zboleli pa je zanje skrbela toženka), medtem ko sta bili pokojnikovi hčeri (tožnici) pri očetu le 5 do 6 dni na mesec. Upoštevajoč navedeno in dejstvo, da je bil pokojni A. A. zaradi službe in alpinističnih aktivnosti pogosto odsoten, pritožba utemeljeno graja, da toženkina skrb za družino in dom ni bila takšna, da bi opravičevala večji delež na skupnem premoženju, saj ni presegla običajne pomoči in podpore, ki sta si ju dolžna nuditi zunajzakonska partnerja, ki skupnih otrok nista imela. Toženkina skrb za družino in dom tako ne more odtehtati vložka posebnega premoženja pokojnega A. A. v skupno premoženje v višini 43.000,00 EUR, kot je presodilo sodišče prve stopnje.

28. Glede na navedeno je sodišče druge stopnje pritožbi tožnic ugodilo, sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, saj navedenih kršitev ne more samo odpraviti, ne da bi pregloboko poseglo v pravico strank do dvostopenjskega sojenja (354. in 355. člen ZPP). Ker je bila izpodbijana sodba razveljavljena že iz razloga procesnih kršitev in iz razloge nepopolne ugotovitve dejanskega stanja kot posledice napačne uporabe materialnega prava, se pritožbeno sodišče ni ukvarjalo s pritožbenimi grajami, ki se nanašajo na zmotno ugotovitev dejanskega stanja.

29. Res je sicer, da določbi 345. in 355. člena ZPP ne dopuščata razveljavitve prvostopenjske sodbe, če je bistvene kršitve določb pravdnega postopka glede na njihovo naravo mogoče odpraviti z opravo procesnih dejanj pred sodiščem druge stopnje ali če je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno in lahko sodišče druge stopnje glede na naravo stvari dopolni dokazni postopek. Vendar v obravnavani zadevi za tak primer ne gre, saj bi pritožbeno sodišče z meritotno odločitvijo v zadevi pregloboko poseglo v pravico strank do dvostopenjskega sojenja, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju.

30. Meje pooblastila, zaupanega sodišču druge stopnje, da samo odpravi postopkovno kršitev, so začrtane z vsebino pravice do pritožbe, kot izhaja iz judikature Ustavnega sodišča. Vsebina načela instančnosti je, da lahko organ druge stopnje presoja odločitev prvostopenjskega organa z vidika vseh vprašanj, ki so pomembna za odločitev o pravici oziroma obveznosti. Največ možnosti za odpravo pomanjkljivosti je pri relativnih kršitvah pravdnega postopka, na primer, če gre za procesne položaje, ko je sodišče prve stopnje naredilo nekaj več, kot bi smelo, t.i. nedovoljen presežek (npr. neupoštevanje prekluzije glede navajanja novih dejstev in predlaganja novih dokazov, neupoštevanje nespornih dejstev, kršitve razpravnega načela); teorija in sodna praksa k temu dodajata še kršitev temeljnega načela proste presoje dokazov (8. člen v zvezi s prvim odstavkom 339. člena ZPP), nekatere primere lažjih kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP (npr. prezrtje določenih strankinih trditev o pravno ali dejansko pomembnih dejstvih),

in kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Po drugi strani je v teoriji in sodni praksi enotno sprejeto stališče, da kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni mogoče odpraviti na pritožbeni stopnji.

Za tak primer gre v obravnavani zadevi, ko obstaja nasprotja v razlogih izpodbijane sodbe glede upoštevanja sredstev, ki sta jih pokojnik in toženka namenjala za preživljanje vsak svojih otrok, zato že ta ugotovljena kršitev zadošča za razveljavitev prvostopenjske sodbe.

31. Poleg tega to ni bila edina zagrešena procesna kršitev (sodišče prve stopnje je s tem, ko ni izvedlo predlaganih dokazov v zvezi z edicijsko dolžnostjo toženke, poseglo v pravico do izjave tožnic in zagrešilo kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP), sodišče prve stopnje pa je tudi nepopolno ugotovilo dejansko stanje, ker zaradi napačnega materialnopravnega pristopa ni ugotavljalo obsega skupnega premoženja na dan prenehanja izvenzakonske skupnosti (tj. dan smrti očeta tožnic in izvenzakonskega partnerja toženke) in ker je med prihodke toženke, s katerimi naj bi prispevala k povečanju ali ohranitvi skupnega premoženja, štelo tudi preživnino, ki jo za svoje tri hčerke prejema od razvezanega zakonca. Torej gre za več sklopov pravnih in dejanskih vprašanj, ki jih je treba ponovno presojati. Zato bi glede na okoliščine primera in naravo stvari bilo pregloboko poseženo v strankino pravico do pritožbe, če bi sodišče druge stopnje v obravnavani zadevi odločilo vsebinsko.

32. Razveljavitev odločbe po presoji sodišča druge stopnje ne bo povzročila hujše kršitve pravice strank do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (drugi odstavek 354. člena in drugi odstavek 355. člena ZPP), ker je bila tožba vložena pred dvema letoma, iz podatkov spisa pa ne izhaja okoliščino, ki bi narekovala potrebno po nujnosti takojšnje odločitve. Posledično je bila razveljavitev prvostopenjske sodbe v izpodbijanem delu in vrnitev v nov postopek potrebna.

33. V ponovljenem postopku bo sodišče odpravilo ugotovljena protislovja glede upoštevanja preživninskih obveznosti pokojnega in toženke ter dopolnilo dokazni postopek z izvedbo dodatnih dokazov, ki sta jih predlagali tožnici,

kot pojasnjeno zgoraj. Nadalje bo ugotovilo obseg skupnega premoženja na dan razpada izvenzakonske skupnosti, nato pa napravilo celovito dokazno oceno o tem, kolikšen je bil prispevek toženke in pokojnega A. A. k ustvarjanju in ohranitvi skupnega premoženja, pri čemer bo zlasti upoštevalo, da zavarovalnina, izplačana po pokojnikovi smrti, ne more vplivati na obseg skupnega premoženja (temveč lahko kvečjemu predstavlja podlago za obogatitveni zahtevek, kot pojasnjeno zgoraj), in da preživnina, ki jo toženka prejema od svojega razvezanega zakonca, ne predstavlja dohodka, ki bi lahko vplival na obseg skupnega premoženja.

34. Toženka v pritožbi graja, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do vseh njenih ugovorov glede dviga denarnih sredstev pokojnega A. A. iz njegovega osebnega oziroma poslovnega transakcijskega računa v skupni višini 9.400,00 EUR po njegovi smrti. Pri tem se sklicuje na kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, vendar ne konkretizira, do katerih ugovorov se sodišče prve stopnje ni opredelilo. Zato gre v tem delu za pavšalno in vsebinsko prazno pritožbeno grajo. Glede na to, da kršitev po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ni del uradnega pritožbenega preizkusa, jo sodišče druge stopnje sme preverjati le v okviru izrecnih, jasnih in nedvoumnih pritožbenih navedb. Takšnih navedb toženka v pritožbi ni podala, zato je preverjanje tega pritožbenega razloga s strani pritožbenega sodišča nedopustno.

35. Nadalje so neutemeljene pritožbene navedbe, da je v danem primeru šlo za nujno gestijo. Za odločitev v obravnavani zadevi je bistveno, da toženka ni bila pooblaščena za razpolaganje z denarnimi sredstvi pokojnega A. A. na njegovem osebnem oziroma poslovnem transakcijskem računu, saj je pooblastilo na njegovem osebnem transakcijskem računu imela le njegova bivša žena C. C. (kar je pritožbeno nesporno). Posledično toženka pravne podlage, na podlagi katere bi lahko po pokojnikovi smrti (dne 1. 8. 2023) opravila sporna dviga denarja z njegovega računa, ni imela, četudi je vedela za vsa gesla spletnega bančništva in četudi je ta denar morda namenila za kritje pokojnikovih zapadlih dolgov, kot je pravilno pojasnilo sodišče prve stopnje v 7. in 30. točki obrazložitve izpodbijane sodbe.

36. Nazadnje pritožba neutemeljeno navaja še, da sodišče prve stopnje ni pojasnilo, zakaj mora toženka od zneska v višini 9.400,00 EUR plačati tudi zakonske zamudne obresti od 1. 8. 2023 dalje do plačila. Navedeno je namreč sodišče prve stopnje pojasnilo tako v 7. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, kjer je navedlo pravno podlago za plačilo zakonskih zamudnih obresti (in sicer določbo 193. člena OZ),

kakor tudi v 34. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, kjer je pravilno obrazložilo, da je bila toženka ob dvigu spornih sredstev nepoštena, zato mora plačati zakonske zamudne obresti že od dneva nezakonite pridobitve spornih sredstev 1. 8. 2023. Posledično sodišče prve stopnje ni zagrešilo te s pritožbo očitane absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

37. Glede na obrazloženo je sodišče druge stopnje toženkino pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu (točki II izreka) potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP). Pri tem se je opredelilo samo do tistih pritožbenih navedb, ki so pravno odločilnega pomena za razsojo (prvi odstavek 360. člena ZPP).

O stroških prvostopenjskega in pritožbenega postopka:

38. Delna razveljavitev odločitve o glavni stvari je narekovala tudi razveljavitev stroškovne odločitve sodišča prve stopnje (164. člen v zvezi s tretjim odstavkom 165. člena ZPP).

39. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

Glej npr. VSRS sodba II Ips 424/2011 z dne 12.09.2013, VSRS sodba II Ips 269/2014 z dne 10.03.2016.

VSRS sodba II Ips 93/2007 z dne 6. 3. 2008, VSRS sodba in sklep II Ips 97/2021 z dne 20.10.2021

VSRS sodba in sklep II Ips 97/2021 z dne 20.10.2021.

VSRS sodba in sklep II Ips 97/2021 z dne 20.10.2021, 14. in 15. točka obrazložitve z nadaljnjimi navajanji sodne prakse Vrhovnega sodišča.

VSRS sodba in sklep II Ips 77/2023 z dne 20.12.2023.

VSRS sklep II Ips 20/2017 z dne 04.10.2018.

Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (ZPP-E), Uradni list RS, št. 10/17.

Besedilo prvega odstavka 227. člena ZPP se je pred novelo ZPP-E glasilo: "Če se ena stranka sklicuje na listino in trdi, da je ta pri drugi stranki, zahteva sodišče od te stranke, naj listino predloži, in ji določi za to rok."

Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku, Poročevalec Državnega zbora EPA 1650-VII z dne 5. 12. 2016, str. 199.

Tako tudi sklep Vrhovnega sodišča RS opr. št. III Ips 139/2014 z dne 19. 7. 2016.

VSRS sodba in sklep II Ips 77/2023 z dne 20.12.2023.

V Žnidaršič, Premoženjska razmerja med zakoncema, Bonex založba, Ljubljana, 2002, str. 429 - 430.

Glej VSL sklep in sodba opr. št. II Cp 3015/2011 z dne 16. 5. 2012 in VSL sodba in sklep opr. št. II Cp 3426/2009 z dne 17. 2. 2010.

Npr. glede vprašanja, ali je bilo posojilo pokojnikovi sesti vrnjeno iz posebnega ali skupnega premoženja, pri čemer bo moralo sodišče prve stopnje življenjsko prepričljivo razložiti, ali sta lahko pokojni in toženka v dobrem letu dni izvenzakonske skupnosti ustvarila skupno premoženje v višini 20.000,00 EUR denarnih sredstev, ki sta jih 18.3.2023 vrnila posojilodajalki B. B..

J. Zobec v Ude, Galič (ur.), Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga. GV Založba, Uradni list, Ljubljana 2009, str. 386.

VSRS sodba II Ips 27/2025 z dne 10.12.2025, 21. točka obrazložitve.

V ponovnem sojenju bo moralo toženko pozvati, da v skladu z edicijsko dolžnostjo predloži njene plačilne liste za obdobje od meseca februarja 2022 do meseca septembra 2023 ter izpis transakcijskega računa št. SI56 ... za obdobje od 1. 1. 2022 do 30. 9. 2023 ter tako izkaže višino svojih prihodkov.

Le-ta se glasi: "Kadar se vrača tisto, kar je bilo neupravičeno pridobljeno, je treba vrniti plodove in plačati zamudne obresti, in sicer, če je bil pridobitelj nepošten, od dneva pridobitve, drugače pa od dneva vložitve zahtevka."

Družinski zakonik (2017) - DZ  - člen 67, 74, 183

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 193

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 7, 212, 227, 339, 339/2, 339/2-8, 339/2-14

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 22

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.