VSL Sklep V Kp 64233/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-13

dr. Alja Kratovac (preds.), Barbara Črešnar Debeljak (poroč.), Mateja Lužovec

uresničevanje in omejevanje ustavnih pravic - varstvo pravic zasebnosti - pričakovana zasebnost - informacijska zasebnost - kolizija ustavnih pravic - tehtanje ustavnih pravic - izločitev dokazov - videonadzor - video posnetek kot dokaz - ni nedovoljen dokaz

Ustavna pravica obtoženca do zasebnosti se je morala umakniti ustavnim pravicam oškodovanke do zasebnosti, varnosti in njeni (ustavno varovani) lastninski pravici, ker se je video-nadzor, ki se je sicer izvajal na zasebnem zemljišču, hkrati izvajal na način, da se je snemalo zgolj zasebno zemljišče in je bil uporabljen zgolj za namen varovanja ustavnih pravic oškodovanke, ob tem pa so bili posnetki uporabljeni zgolj za namen dokazovanja obtožencu očitanega kaznivega dejanja velike tatvine po 3. točki prvega odstavka 205. člena KZ-1 v zvezi z drugim odstavkom 20. člena KZ-1 v za to predpisanem postopku.

1. Z uvodoma navedenim sklepom je Okrožno sodišče v Ljubljani zavrnilo predlog zagovornikov obtoženca za izločitev dokazov z dne 9. 7. 2025.

2. Zoper izpodbijani sklep so se pritožili obtoženčevi zagovorniki iz pritožbenih razlogov zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, bistvene kršitve določb kazenskega postopka in zaradi kršitve 35., 36. in 38. člena Ustave Republike Slovenije ter predlagali, da sodišče druge stopnje pritožbi ugodi in iz kazenskega spisa izloči nezakonito pridobljene dokaze.

4. Po preučitvi razlogov izpodbijanega sklepa, pritožbenih navedb in spisovnega gradiva sodišče druge stopnje ugotavlja, da je odločitev sodišča prve stopnje pravilna in zakonita.

5. Zagovorniki prvotno izpostavljajo, da sodišče prve stopnje ni uporabilo pravilnega preizkusa dopustnosti video posnetkov, s presojo nujnosti, primernosti in sorazmernosti v ožjem smislu, upoštevaje intenziteto posega v zasebnost ter alternative manj intruzivnega varovanja.

6. V zvezi s takšnimi pritožbenimi navedbami sodišče druge stopnje ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu preverilo dopustnost zasebnih videoposnetkov po vseh potrebnih kriterijih. Pravilno je ugotovilo, da se z video snemanjem poseže v pravico posameznika do (informacijske) zasebnosti. Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu utemeljeno izpostavilo tudi, da je potrebno ločiti situacije, ko posnetke pridobijo zasebniki, od tistih, ko jih pridobijo državni organi, ter še, da se pri posegih državnih organov v človekove pravice uporabi načelo sorazmernosti ter se presoja, ali je določen poseg države v pravice posameznika nujen, primeren in sorazmeren s ciljem, ki se s posegom zasleduje, pri koliziji dveh ustavnih pravic dveh posameznikov pa je predvsem potrebno pretehtati, katera od nasprotujočih si ustavnih pravic prevlada. V primerih, ko dokaz pridobi zasebnik, je torej potrebno upoštevati določbo tretjega odstavka 15. člena Ustave RS, saj pravica do zasebnosti ni absolutna, ampak v skladu z navedeno določbo Ustave RS omejena s pravicami drugih in v primerih, ki jih določa Ustava. Pravilen je prvostopenjski zaključek, da je v takem primeru potrebno opraviti tehtanje med ustavnimi pravicami obdolženca in ustavnimi pravicami oškodovanke, ki so bile ob pridobivanju dokazov (snemanju z video-nadzornim sistemom) neposredno ogrožene. Presojo v zvezi s konceptom t.i. pričakovane zasebnosti v okviru praktične konkordance pa je sodišče prve stopnje opravilo v točki 8 izpodbijanega sklepa, kateri sodišče druge stopnje v celoti pritrjuje in poudarja, da manj intimno je področje zasebnosti, v katero je poseženo, tem manjšo pravno zaščito uživa, kadar pride v kolizijo z interesi in pravicami drugih posameznikov.

7. Iz dokazov v spisu je moč ugotoviti, da naj bi bil obtoženi A. A. posnet, ko naj bi skupaj z B. B. izstopil iz zadnjega vhoda v hišo oškodovanke. Posnet je bil torej, ko se je nahajal na zasebnem zemljišču oškodovanke, kjer naj bi se nahajal brez njenega dovoljenja. Upoštevaje navedeno je pravilna odločitev sodišča prve stopnje, ki je odločilo, da imajo pravice oškodovanke do varnosti nje same in njenega doma oziroma do zaščite pred nadaljnjimi kaznivimi dejanji prednost pred pravico obtoženca do zasebnosti. Nenazadnje obtoženec, ki naj bi brez oškodovankinega dovoljenja prišel na njeno zasebno zemljišče in naj bi brez njenega dovoljenja celo vstopil v njeno stanovanje, ne more pričakovati varstva zasebnosti v času, ko naj bi se protipravno zadrževal na njenem zemljišču, upoštevaje, da gre za povsem zasebno zemljišče, ki je bilo, v skladu z namenom postavitve nadzora, snemano v primerni intenzivnosti. Pričakovanje zasebnosti v obravnavanem primeru za obtoženca ni objektivno opravičljiva kategorija.

8. Sodišče prve stopnje je tako celovito preizkusilo dopustnost videoposnetkov. Glede na to, da je sodišče prve stopnje v skladu z načelom sorazmernosti pri tehtanju ugotovilo, da je treba dati prednost ustavnim pravicam oškodovanke, kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin domnevnega storilca kaznivega dejanja sploh ni podana in se zato za takšne situacije ne more uporabiti ekskluzijsko pravilo na podlagi drugega odstavka 18. člena ZKP.

9. Sodišče druge stopnje se ne strinja z naziranjem obrambe, da se je sodišče prve stopnje zadovoljilo z abstraktnimi navedbami o varnosti doma, ne da bi presodilo, če je bil snemalni režim prikrit, brez obvestila in usmerjen v zasebni vhod, kar intenzivira poseg. Sodišče prve stopnje je v točkah 6 in 11 obrazložitve navedlo okoliščine v zvezi z lokacijo in načinom delovanja kamere, iz katerih jasno izhaja, da je bil namen postavitve nadzorne kamere varovanje pravic oškodovanke. Obramba ob tem spregleda, da v predmetni zadevi ni šlo za isto situacijo kot v zadevi I Ips 6269/2015, na katero se sklicuje pritožba. Sodba Vrhovnega sodišča I Ips 6269/2015 z dne 28. 4. 2017 je obravnavala situacijo, v kateri se je presojala zakonitost video-nadzora na bencinskih servisih, ko so torej zasebne družbe snemale zasebno zemljišče, ki pa je bilo namenjeno uporabi v komercialne namene in kjer je storitve bencinskih servisov uporabljal nedoločen krog oseb. Te osebe so se s prihodi na bencinske servise torej podvrgle video nadzoru, zaradi česar zakonodaja zahteva, da so vnaprej obveščene, da se na območju servisa opravlja video-nadzor. V obravnavani zadevi pa se je video-nadzor izvajal na zasebnem zemljišču, ki je namenjen izključno zasebni rabi in kamor brez dovoljenja lastnika oziroma zakonitega uporabnika, v tem primeru oškodovanke, ali zakonskega pooblastila oziroma sodne odredbe tretja oseba že v izhodišču ne sme dostopati. V tem primeru ne gre za situacijo, v kateri bi tretja oseba, kateri nahajanje na zemljišču ni dovoljeno, lahko pričakovala zasebnost, posledično opozorila, da je zemljišče pod video-nadzorom, niso potrebna. Prav tako ni potrebno, da je na takšnem zemljišču kamera na vidnem mestu. Nenazadnje opozoril in kamer na vidnem mestu na zasebnem zemljišču, ki je namenjeno izključno zasebni rabi, ne predpisuje Zakon o varstvu osebnih podatkov (ZVOP-2), ki sicer predpisuje pogoje, pod katerimi se lahko izvaja video-nadzor. Glede na navedeno so neutemeljene navedbe obrambe, da je bila obtožencu odvzeta možnost izbire vstopa v območje snemanja. Obtoženec namreč glede na podatke spisa ni imel nobenega utemeljenega razloga za nahajanje na oškodovankinem zasebnem zemljišču.

10. Obramba v nadaljevanju ne more uspeti z zatrjevanjem, da manjko obvestila o nadzoru sicer ne pomeni, da so posnetki nadzorne kamere de facto nezakoniti, vendar pa bi vsekakor moral vplivati na postopanje sodišča pri odločanju o vloženem predlogu za izločitev dokazov glede na načelo zakonitosti in enakosti. Sodišče druge stopnje se do takšne navedbe ne more opredeliti, saj obramba ne konkretizira, v čem naj bi bili načeli enakosti in zakonitosti sploh kršeni.

11. Drži, da se z video snemanjem posameznika poseže v njegovo pravico do zasebnosti. Posnetek daje oblast nad tujo osebo oziroma njeno osebno dobrino, ker omogoča ponovitev (ponovno predvajanje) in če je to storjeno brez vednosti prizadete osebe, je s tem poseženo v izključno pravico osebe, da sama razpolaga s svojo podobo in glasom.

Kljub navedenemu pa je sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu podalo razumne razloge za ugotovitev, da ustavno varovane pravice oškodovanke prevladajo nad ustavno pravico obtoženca do zasebnosti, z njimi pa se strinja tudi sodišče druge stopnje. Ustavna pravica obtoženca do zasebnosti se je morala umakniti ustavnim pravicam oškodovanke do zasebnosti, varnosti in njeni (ustavno varovani) lastninski pravici, ker se je video-nadzor, ki se je sicer izvajal na zasebnem zemljišču, hkrati izvajal na način, da se je snemalo zgolj zasebno zemljišče in je bil uporabljen zgolj za namen varovanja ustavnih pravic oškodovanke, ob tem pa so bili posnetki uporabljeni zgolj za namen dokazovanja obtožencu očitanega kaznivega dejanja velike tatvine po 3. točki prvega odstavka 205. člena KZ-1 v zvezi z drugim odstavkom 20. člena KZ-1 v za to predpisanem postopku. Ukrep video nadzora zato ne predstavlja prekomernega posega v obtoženčevo splošno pravico do zasebnosti (35. člen Ustave RS) in pravico do informacijske zasebnosti (38. člen Ustave RS). Tako se tudi zagovornikove navedbe o kršitvah 35. in 38. člena Ustave RS v zvezi z zbiranjem in obdelovanjem ter posredovanjem obtoženčevih osebnih podatkov (njegove podobe in glasu) izkažejo za neutemeljene.

12. Obramba ne more uspeti niti s pritožbenimi navedbami, da so se v predmetni zadevi uporabili podatki, ki so bili pridobljeni, ko se je z video-nadzorno kamero snemal javni prostor, ki ni v lasti posameznika. Kot je sodišče prve stopnje jasno obrazložilo v točki 11 obrazložitve izpodbijanega sklepa, se je snemalo zadnji vhod v hišo oškodovanke, torej privatno zemljišče in ne javne površine, pri čemer obramba niti ne navede, kje na posnetku naj bi se nahajale javne površine oziroma javni prostor. Nejasna je pritožbena navedba, da je video-nadzor pomenil snemanje javnega prostora, kjer varovanja oškodovanca ne more biti, saj se območje snemanja ne nahaja na premoženju družb, pri čemer se ne snema stavb in njihovih prostorov, temveč javno površino. Do takšnih navedb se sodišče druge stopnje niti ne more opredeliti.

13. Upoštevaje navedeno in ker pritožba ne navaja ničesar, kar bi omajalo pravilnost in zakonitost izpodbijanega sklepa, je bilo potrebno pritožbo zagovornikov obtoženca zavrniti kot neutemeljeno (tretji odstavek 402. člena ZKP); sodišče druge stopnje namreč pri presoji prvostopenjske odločitve tudi ni odkrilo kršitev, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti (peti odstavek člena 402 ZKP).

Tako Vrhovno sodišče RS v sodbi I Ips 198/2008, z dne 15. 1. 2009.

Tako tudi sklep Višjega sodišča v Ljubljani V Kp 19537/2020, z dne 9. 11. 2022.

Tako sklep Višjega sodišča v Ljubljani V Kp 19537/2020, z dne 9. 11. 2022.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 15, 35, 38

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 18, 18/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.