VSL Sklep III Cp 2029/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-23

pobotni ugovor - nastanek taksne obveznosti - načelo enkratnega plačila sodne takse - plačilni nalog za plačilo sodne takse - pravilna odmera sodne takse - ugovor zoper plačilni nalog o odmeri sodne takse - prepoved reformatio in peius - ugotovitev vrednosti predmeta postopka - materialno procesno vodstvo - predlog za izdajo dopolnilne sodbe - postopek s pritožbo - vsebina vloge

Toženka je z zahtevo za izdajo dopolnilne sodbe želela doseči, da bi se prvostopenjsko sodišče v izreku opredelilo glede njenega pobotnega ugovora in ji s tem dalo možnost, da se zoper ta del - če bi bil zanjo neugoden - pritoži. Tovrstne pomanjkljivosti (tj. pomanjkanje enega izmed členov v veččlenskem izreku sodbe, s katero je odločeno (tudi) o procesnem pobotu) se lahko uveljavijo s pritožbo in ne s predlogom za izdajo dopolnilne sodbe.

- Pritožba zoper sklep z dne 18. 3. 2025 se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

- Pritožbi zoper sklep z dne 29. 4. 2025 se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi.

- Odločitev o stroških pritožbe zoper sklep z dne 29. 4. 2025 se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je po prejemu vloge prve toženke z dne 19. 2. 2025 izdalo plačilni nalog za plačilo sodne takse za postopek o pobotnem ugovoru v znesku 1.893 EUR. Prva toženka je zoper njega vložila ugovor, ki mu je sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom z dne 18. 3. 2025 ugodilo in plačilni nalog razveljavilo. Hkrati ji je izdalo nov plačilni nalog za plačilo sodne takse v višini 2.337 EUR, ki je sestavni del izpodbijanega sklepa.

2. V pritožbi zoper navedeni sklep z dne 18. 3. 2025 prva toženka med drugim navaja, da je sodišče kršilo prepoved

in napačno ugotovilo vrednost spornega predmeta. Plačilnega naloga ni razveljavilo po uradni dolžnosti, ampak na podlagi ugovora prve toženke. Tožnica je svoj dajatveni zahtevek oblikovala skladno s teorijo salda in na ta način sama izvedla svojevrsten enostranski pobot terjatev. Pobotnega ugovora prva toženka ne more oblikovati drugače, kot da zahteva obresti od celotnega zneska izplačane glavnice. Konkretna zadeva je bistveno drugačna od sodne prakse, na katero se sodišče sklicuje v izpodbijanem sklepu. Sodišče je sodno takso napačno odmerilo od zneska 139.995,20 EUR, pravilno bi morala biti odmejena od glavnice nasprotnega kondikcijskega zahtevka tožnice (36.806,89 EUR). Taksna obveznost, ki je naložena prvi toženki, je odmerjena od vrednosti, ki je skoraj štirikrat višja od kondikcijskega zahtevka tožnice, zoper katerega se brani. Sodišče je spregledalo jedro navedb prve toženke, s čimer je bistveno kršilo določbe postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku,

dejansko stanje pa je ostalo nepopolno ugotovljeno. Hkrati ji ni nudilo dolžnega materialnega procesnega vodstva, ker ni podalo ustreznih usmeritev glede oblikovanja pobotnega ugovora. Nesorazmerno visoko odmerjena sodna taksa, ob upoštevanju, da to ni edini toženkin postopek v zvezi s kreditnimi pogodbami v CHF, prvo toženko omejuje pri uresničevanju njene pravice dostopa do sodišča. Vrednost pobotnega ugovora je omejena z vrednostjo dajatvenega zahtevka, ki ga v tožbi uveljavlja tožnica.

Pritožba zoper sklep z dne 18. 3. 2025 ni utemeljena.

3. Podlaga za nastanek taksne obveznosti prve toženke je v 1. točki prvega odstavka 5. člena Zakona o sodnih taksah,

ki določa, da za vsak postopek, ki ga vodi sodišče, tudi ob vložitvi pobotnega ugovora, nastane taksna obveznost.

Višina taksne obveznosti za pobotni ugovor se določi v skladu s tarifno št. 1111 ZST-1, odmeri pa se od vrednosti zahtevka oziroma predmeta. Za plačilo sodne takse je odločilna vrednost zahtevka oziroma predmeta ob vložitvi vloge oziroma opravi dejanja, razen če zakon določa drugače (prvi in tretji odstavek 19. člena ZST-1). Sporno v tej zadevi je, od katere vrednosti bi moralo sodišče prve stopnje odmeriti sodno takso za v pobot uveljavljeno terjatev.

4. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je bila sodna taksa v plačilnem nalogu, ki je sestavni del izpodbijanega sklepa, odmerjena pravilno. ZST-1 v več členih določa, da se sodna taksa odmerja od vrednosti spornega predmeta; v primeru pobotnega ugovora je to vrednost v pobot stavljene terjatve. Okoliščina, da je procesni ugovor pobotanja v svoji funkciji in namenu možen le do zneska, ki ga uveljavlja tožnica z dajatvenim denarnim zahtevkom, nima odločilne teže. Tudi pritožbene trditve glede tega, na kakšen način je v svojih trditvah tožnica utemeljevala svoj denarni zahtevek, nimajo takšnega pomena, kot ga predstavlja pritožba. Odločilno dejstvo je, da je prva toženka v naraciji izrecno podanega pobotnega ugovora zapisala, da (primarno)

zahteva ugotovitev obstoja njene terjatve, "

ki znaša EUR protivrednost zneska 148.300,00 CHF s 6 % letnimi obrestmi od dne 21. 2. 2005 do 12. 5. 2015 in z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne 23. 4. 2018 do plačila, preračunano v EUR po referenčnem tečaju Evropske centralne banke na dan izdaje sodbe

", kar po njenih pojasnilih pomeni, da pobotni ugovor temelji na glavnici, določeni v CHF, torej 148.300 CHF, v EUR protivrednosti na dan izdaje sodbe. To na dan 19. 2. 2025

preračunano po veljavnem tečaju znaša 139.995,20 EUR. Pravilnosti tega preračuna prva toženka ne izpodbija. Navedeni znesek predstavlja znesek, ki ga je prva toženka stavila v pobot, zato njena pritožbena polemiziranja o drugačni višini niso utemeljena. Prva toženka v pobot ni stavila le obresti tega zneska ali kakšen drug znesek, kot sedaj trdi v pritožbi; iz njenega zapisa izhaja, da zahteva prav EUR vrednost 148.300 CHF (in obresti). To, da je prva toženka pobotno terjatev opredelila v višini, višji od zahtevka tožnice, je stvar njene lastne volje, ki jo je sodišče dolžno upoštevati. Četudi ima do tožnice višjo terjatev, je vedela, da se bo v okviru pobotnega ugovora odločalo le do vrednosti tožničine terjatve. Ne glede na to je v pobot stavila višjo terjatev, breme za to pa nosi sama. Vrednost terjatve, za katero prva toženka meni, da bo deležna sodnega varstva, kot pojasnjeno, torej ni vrednost, od katere se v skladu s določbami ZST-1 odmerja sodna taksa.

Navedena materialnopravna izhodišča so izpostavljena tudi v izpodbijanem sklepu, zaradi česar so očitki o absolutni bistveni kršitvi postopka po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP neutemeljeni.

5. Neutemeljene so tudi očitane kršitve neustreznega materialnega procesnega vodstva. Ni dolžnost sodišča, da stranko, ki ima kvalificiranega pooblaščenca, usmerja glede opredelitve vrednosti pobotnega ugovora. Na pravilnost izpodbijane odločitve in posledično izdajo novega plačilnega naloga tudi ne vpliva okoliščina, da to ni edini toženkin postopek v zvezi s kreditnimi pogodbami v CHF. Število postopkov, v katerih se prvi toženki očita oškodovanje njenih komitentov, je stvar nje same in na odmero sodne takse ne more vplivati. Sodišče je dolžno upoštevati zgolj določbe ZST-1, iz katerih izhaja, da je za vsak postopek, ki ga vodi sodišče, treba plačati sodno takso. S tem povezani očitki glede posega v ustavne in konvencijske pravice niso utemeljeni.

6. Sodišče prve stopnje je s prvotnim plačilnim nalogom, ki je bil z izpodbijanim sklepom razveljavljen, sodno takso za pobotni ugovor odmerilo v višini 1.893 EUR, z novim plačilnim nalogom, ki je sestavni del izpodbijanega sklepa, pa je sodno takso odmerilo na 2.337 EUR. Višina nove sodne takse presega višino prvotne sodne takse. Prepoved reformatio in peius oz. prepoved poslabšanja za pritožnico (359. člen ZPP) s tem ni bila kršena, kot to neutemeljeno zatrjuje pritožba. Pri odmeri sodne takse o tej prepovedi namreč ni mogoče govoriti. Poleg tega, da prepoved reformatio in peius glede na jezikovno razlago 359. člena ZPP velja le v instančnih postopkih (kar postopek ugovora zoper plačilni nalog, o katerem odloča sodišče prve stopnje, ni),

citirana določba ZPP v konkretni zadevi glede na tretji odstavek 1. člena ZST-1 ni niti smiselno uporabljiva. Smiselna uporaba določb zakonov, ki urejajo posamezne postopke, za katere se plačujejo sodne takse, pride v poštev le, kadar ZST-1 ne določa drugače.

Ker je postopek ugovora zoper plačilni nalog za plačilo sodne takse ter postopek, ko sodišče po uradni dolžnosti ugotovi napake v izdanem plačilnem nalogu, celovito urejen v 34.a členu ZST-1, je smiselna uporaba določb ZPP izključena.

7. Če oseba, ki je izdala plačilni nalog, po uradni dolžnosti ugotovi, da so v plačilnem nalogu napake, ga lahko do potrditve izvršljivosti iz 35. člena ZST-1 razveljavi. Če je potrebno, izda nov plačilni nalog, zoper katerega je dopustno vložiti ugovor iz prvega odstavka tega člena (peti odstavek 34.a člena ZST-1). V konkretni zadevi je sodišče prve stopnje ob presojanju utemeljenosti toženkinega ugovora ugotovilo, da je sodna taksa v izdanem plačilnem nalogu napačno odmerjena, zato je po uradni dolžnosti ravnalo skladno s petim odstavkom 34.a člena ZST-1. Dejstvo, da te pravne podlage v svoji odločitvi ni navedlo, na pravilnost izpodbijanega sklepa ne vpliva. Ob ugotovitvi, da je bila taksnemu zavezancu s plačilnim nalogom za plačilo sodne takse odmerjena prenizka sodna taksa, je bilo sodišče sodno takso dolžno odmeriti v pravilni višini.

8. Poleg tega je plačilo sodne takse obveznost, ki ob izpolnitvi zakonskih pogojev zavezuje taksnega zavezanca, da jo plača v višini, določeni z ZST-1. Za pobotni ugovor nastane ob njegovi vložitvi in ne šele ob odmeri njene višine. Ker je taksna obveznost za prvo toženko obstajala že od vložitve pobotnega ugovora dalje, tudi iz tega razloga ni mogoče govoriti o kakršnemkoli poslabšanju toženkinega položaja. Obenem tudi ne drži, da bi brez toženkinega ugovarjanja prvotni plačilni nalog postal izvršljiv - sodišče bi lahko kadarkoli po uradni dolžnosti (torej ne glede na vložen ugovor zoper plačilni nalog) ugotovilo napako v prvotno izdanem plačilnem nalogu in jo do potrditve izvršljivosti odpravilo z razveljavitvijo plačilnega naloga.

9. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje, potem ko je prvotni plačilni nalog razveljavilo, pravilno izdalo nov plačilni nalog za plačilo sodne takse v višini 2.337 EUR, ki je sestavni del izpodbijanega sklepa. Po ugotovitvi, da niso podani niti uveljavljani niti po uradni dolžnosti preizkušeni pritožbeni razlogi (drugi odstavek 350. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo prve toženke zavrnilo in sklep sodišča prve stopnje potrdilo (2. točka 365. člena ZPP). Zaradi neuspešnosti s pritožbo prva toženka sama krije svoje stroške te pritožbe. Odločitev o njih je vsebovana v odločitvi o zavrnitvi pritožbe (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP).

10. Sodišče prve stopnje je s sklepom z dne 29. 4. 2025 zavrnilo predlog prve toženke za izdajo dopolnilne sodbe. Obrazložilo je, da je bil pobotni ugovor dan prepozno in da se zato ne upošteva.

11. V pritožbi zoper navedeni sklep z dne 29. 4. 2025 prva toženka med drugim navaja, da nepravočasno uveljavljanje pobotnega ugovora vodi v njegovo zavrženje in da ga sodišče ne sme samo prezreti. Pobotni ugovor ima naravo zahtevka. V konkretnem primeru gre za rok, od katerega je odvisna le dopustnost pobota v konkretni zadevi, na pa tudi dopustnost samega pravovarstvenega zahtevka. Rok za uveljavljanje procesnega pobota je procesne narave. Prvi toženki je onemogočena pravica do sodnega varstva ter učinkovitega pravnega sredstva, ker brez odločitve o pobotnem ugovoru odločitve ne more izpodbijati. Pobotni ugovor je bil podan pravočasno, in sicer najprej v odgovoru na tožbo in v pripravljalni vlogi z dne 3. 4. 2019, dodatno pa ga je prva toženka specificirala v sedmi pripravljalni vlogi z dne 19. 2. 2025. Sodišče prve toženke ni nikoli pozvalo k podrobnejši specifikaciji pobotnega ugovora, kar bi moralo storiti skladno z načelom materialnega procesnega vodstva. Tudi če bi sodišče štelo, da je bil pobotni ugovor postavljen šele v vlogi z dne 19. 2. 2025, je prva toženka vse ključne navedbe in dokaze podala že v odgovoru na tožbo in prvi pripravljalni vlogi. Sodišče je upoštevalo pobotni ugovor, ker je izdalo plačilni nalog za plačilo sodne takse zanj; zaradi navedenega prvostopenjska sodba predstavlja sodbo presenečenja.

12. Tožnica je na pritožbo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev, drugi toženec pa na pritožbo ni odgovoril.

Pritožba zoper sklep z dne 29. 4. 2025 je utemeljena.

13. Ko sodišče odloča o procesnem ugovoru pobota, izrek sodbe obsega tudi odločbo o obstoju ali neobstoju terjatve, ki je bila uveljavljena zaradi pobota (tretji odstavek 324. člena ZPP). Ob predpostavki, da je terjatev tožeče stranke utemeljena, bo izrek, če je pobotna terjatev (vsaj deloma) utemeljena, tričlenski,

S sodbo opr. št. II P 559/2021 z dne 1. 4. 2025 je prvostopenjsko sodišče v II. točki izreka prvi toženki naložilo, da tožnici plača 36.806,89 EUR, kar je le eden izmed delov oziroma členov odločbe. Takemu delnemu odločanju le o terjatvi tožeče stranke pa sodna praksa ni naklonjena;

če se odloči le o terjatvi tožeče stranke, je naknadna izdaja dopolnilne sodbe mogoča le, če ugovor pobota ni dopusten ali če terjatev, ki je uveljavljena zaradi pobota, ne obstaja - torej v določenem obsegu izdaja delne sodbe že prejudicira odločitev o pobotnem ugovoru.

14. Prva toženka je v predlogu za izdajo dopolnilne sodbe zahtevala, da se v izreku odloči tudi o njenem pobotnem ugovoru. Iz njenega predloga izhaja stališče, da je bil pobotni ugovor podan pravočasno, iz česar sledi, da bi po mnenju prve toženke moralo sodišče vsebinsko odločati o utemeljenosti pobotnega ugovora. Povedano drugače: prva toženka sodišču prve stopnje očita, da je izrek sodbe pomanjkljiv in v nasprotju z določili ZPP o obsegu izreka sodbe v primeru, ko tožena stranka uveljavlja pobotni ugovor. Glede na navedeno je očitno, da je predlog prve toženke po vsebini pritožba zoper sodbo z dne 1. 4. 2025. Če namreč drži zatrjevanje prve toženke, da je bil njen pobotni ugovor podan pravočasno, bo moralo sodišče izrek v drugi točki izreka sklepa preoblikovati tako, da bo bodisi dvočlenski bodisi tričlenski.

15. Iz pritožbe prve toženke je mogoče razbrati, da je z zahtevo za izdajo dopolnilne sodbe želela doseči, da bi se prvostopenjsko sodišče v izreku opredelilo glede njenega pobotnega ugovora in ji s tem dalo možnost, da se zoper ta del - če bi bil zanjo neugoden - pritoži. Podobno izhaja tudi iz predloga za izdajo dopolnilne sodbe. Iz obeh vlog - tudi iz predloga za izdajo dopolnilne sodbe - izhaja prepričanje in razlaga prve toženke, da je njen pobotni ugovor pravočasen, že zaradi vztrajanja pri odločanju o pobotnem ugovoru pa je očitno prva toženka tudi prepričana o njegovi utemeljenosti. Po vsebini je tako vloga, ki jo je prva toženka naslovila kot "predlog za izdajo dopolnilne sodbe", pravzaprav pritožba, s katero želi prva toženka doseči pravilno oblikovan (in zanjo ugoden) izrek o pobotnem ugovoru. Kot je bilo razloženo zgoraj, se tovrstne pomanjkljivosti - tj. pomanjkanje enega izmed členov v veččlenskem izreku sodbe, s katero je odločeno (tudi) o procesnem pobotu - lahko uveljavijo s pritožbo in le izjemoma (če je pobotni ugovor neutemeljen ali če ni dopusten) s predlogom za izdajo dopolnilne sodbe.

16. Predlog za izdajo dopolnilne sodbe vsebuje vse formalne sestavine, ki jih za pritožbo določa 335. člen ZPP: navedeno je, da se vlaga v zvezi s sodbo z dne 1. 4. 2025, iz predloga izhaja, da prva toženka želi, da se v izreku odloči tudi o njenem pobotnem ugovoru in da s tem izpodbija II. točko izreka, navedeni so pritožbeni razlogi (očitani sta procesni kršitvi glede odločitve, da je pobotni ugovor prepozen in glede odsotnosti te odločitve v izreku sodbe), pritožnica pa se je tudi podpisala. Sodišče prve stopnje bi moralo tako vlogo obravnavati po vsebini kot pritožbo in ne po naslovu kot predlog za izdajo dopolnilne sodbe. Zaradi napačne obravnave vloge je izdalo sklep o zavrnitvi predloga za izdajo dopolnilne sodbe, namesto da bi vlogo obravnavalo kot pritožbo zoper sodbo in jo po opravljenih procesnih dejanjih odstopilo v reševanje pritožbenemu sodišču.

17. Sodišče prve stopnje bi torej moralo vlogo prve toženke z dne 23. 4. 2025, naslovljeno kot "predlog za izdajo dopolnilne sodbe", obravnavati kot pritožbo in z njo ravnati po določilih 342.-345. člena ZPP. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče sklep z dne 29. 4. 2025 zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka razveljavilo skladno s tretjo točko 365. člena ZPP. Pritožbeno sodišče vloge prve toženke, naslovljene kot "predlog za izdajo dopolnilne sodbe", v tej fazi ne more obravnavati kot pritožbe, ker jo mora kot tako najprej obravnavati sodišče prve stopnje; zadeva se zato vrača sodišču prve stopnje, da bo v zvezi z obravnavano vlogo opravilo vsa procesna dejanja. Zaradi razveljavitve izpodbijanega sklepa se odločitev o stroških v zvezi s pravnim sredstvom pridržijo za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZPP.

Ur. l. RS, št. 37/08 s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZST-1.

Smiselno enako tudi drugi odstavek 18. člena ZST-1.

Šlo je za navidezno eventualno kumulacijo pobotnih ugovorov, zato je sodišče sodno takso odmerilo le od primarnega pobotnega ugovora.

Prim. VSL sklep III Cp 725/2025 z dne 14. 5. 2025, VSL sklep III Cp 572/2025 z dne 15. 4. 2025, obe izdani v zadevah, ki sta istovrstni predmetni.

Prim. VSL sodba in sklep I Cp 235/2024 z dne 31. 5. 2024.

Prim. VSL sklep II Cp 2613/2015 z dne 27. 11. 2015, VSL sklep II Cp 3035/2015 z dne 18. 11. 2015, VSL sklep I Cp 1899/2015 z dne 13. 7. 2015.

V izreku je potrebno ugotoviti terjatev tožeče stranke (prvi del izreka), tožene stranke (drugi del izreka) in nato odločiti o dajatvenem zahtevku (tretji del izreka).

Ker v takem primeru ni potrebno posebej ugotoviti obstoja terjatve tožeče stranke. Najpogostejši primeri izrekov so razvidni v članku T. Zima Jenull, Materialnopravni in procesnopravni vidiki pobota, Pravosodni bilten št. 2/2017, str. 135-137.

Prav tam, str. 121. Članek v tem delu povzema sklep VSL I Cp 496/2005 z dne 31. 8. 2005.

Prim. sklep VSL I Cp 496/2005 z dne 31. 8. 2005.

Zakon o sodnih taksah (2008) - ZST-1  - člen 1, 1/3, 5, 5/1, 5/1-1, 18, 18/2, 19, 19/1, 19/3, 34a, 34a/5, 35, 35/1

Zakon o sodnih taksah (2008) - ZST-1  - tarifna številka 1111

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 324, 324/3, 335, 339, 339/2, 339/2-8, 339/2-14, 342, 345, 359

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.