VSL Sklep IV Ip 278/2026
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-03-25

Urška Jordan (preds.), Gregor Špajzer (poroč.), Elizabeta Žgajnar

DRUŽINSKO PRAVO - IZVRŠILNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

preživninska obveznost - izvršba zaradi izterjave preživnine - izvršilni naslov - nadomestna izpolnitev - prenehanje obveznosti - prenehanje obveznosti kot ugovorni razlog - izpolnitev tretjemu - sporazum o nadomestni izpolnitvi - konkludentno soglasje - obstoj življenjske in ekonomske skupnosti

Ustaljeno stališče sodne prakse, da roditelj ne more sem izbirati, ali bo otroku kot preživnino plačeval določen denarni znesek, ali pa mu bo zagotovil preživljanje na drug način. Če pa se stranki sporazumeta drugače, se lahko preživnina daje tudi na drug način. Čeprav upnik že razpolaga z izvršilnim naslovom zoper roditelja, iz katerega izhaja določen način izpolnitve preživninske obveznosti, je torej mogoč tudi drugačen dogovor med preživljalcem in preživljancem, pri čemer pride v poštev tudi neformalen, konkludenten sporazum.

Za odločitev v obravnavani zadevi so pravno pomembne ugovorne navedbe, da je dolžnica od oktobra 2017 do maja 2020 svojo preživninsko obveznost izpolnjevala na drugačen, zgoraj opisani način. Kot je višje sodišče že pojasnilo v svojem, v tej zadevi izdanem sklepu I Ip 49/2025 z dne 12. 2. 2025, sicer pri tem ni odločilno, ali je bila življenjska skupnost med staršema in otrokom dejansko ponovno vzpostavljena ali ne, bistveno je, ali je preživninski zavezanec v soglasju s preživninskim upravičencem oziroma njegovim zakonitim zastopnikom svojo preživninsko obveznost res izpolnil na drug način, pri čemer je takšno soglasje lahko tudi konkludentno. Na obstoj konkludentnega dogovora pa lahko posredno nakazuje tudi okoliščina, da je življenjska skupnost dejansko spet bila vzpostavljena in sta posledično v njej oba starša, torej tudi preživninski zavezanec, otroka dejansko preživljala. Povedano še drugače, če bi se izkazalo, da je dolžnica v spornem obdobju res na drug način izpolnjevala svojo preživninsko obveznost do upnika, upnikov oče pa je s tem, ko je takšno izpolnitev sprejemal in ves ta čas zoper dolžnico ni zahteval izvršbe za izterjavo preživnine, konkludentno soglašal, bi bil to razlog, ki bi preprečeval predmetno izvršbo.

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugovor ugovor dolžnice, ki se nanaša na plačilo mesečne preživnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi za obodbje od oktobra 2017 do maja 2020, zavrnilo (I. točka izreka) in dolžnici naložilo, da je dolžna upniku povrniti nadaljnje izvršilne stroške v znesku 1.643,35 EUR, v roku 8 dni od vročitve sklepa, po poteku paricijskega roka pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva poteka paricijskega roka do dne plačila (II. točka izreka).

2. Dolžnica je zoper sklep vložila pravočasno pritožbo. Uveljavlja vse pritožbene razloge. Navaja, da je odločitev sodišča neživljenjska in povsem formalistična. Sodišče odločitev utemeljuje na neustrezni dokazni oceni, zaradi katere je bilo dejansko stanje nepopolno in zmotno ugotovljeno. Bistvo spora je sodišče zožilo zgolj na vprašanje, ali je dolžnica uspela listinsko dokazati oziroma si zapomniti vsak posamezen strošek, ki ga je v relevantnem obdobju krila za preživljanje mladoletnega upnika, pri tem pa povsem prezrlo naravo pravnega razmerja med dolžnico in zakonitim zastopnikom upnika, časovno oddaljenost zatrjevanega obdobja ter splošna pravila življenjske logike. Sodišče dolžnici očita, da naj bi le pavšalno in nekonkretizirano zatrjevala plačevanje režijskih stroškov, hrane, oblačil, šolskih potrebščin in drugih izdatkov, vendar pa tak očitek ne vzdrži resne presoje. Dolžnica je v ugovoru in v svoji izpovedbi jasno navedla, katere vrste stroškov je pokrivala v spornem obdobju (položnice, hrana, obleke, šolske potrebščine, inštrukcije, higienski pripomočki, vsakodnevni gospodinjski izdatki), prav tako pa je pojasnila tudi način izpolnjevanja obveznosti (deloma v gotovini zakonitemu zastopniku, deloma z neposrednim plačilom). Pričakovanje sodišča, da bi morala dolžnica po več kot osmih letih konkretizirati vsak posamezen znesek, datum in položnico, pomeni postavljanje nemogočega dokaznega standarda, ki ga v primerljivih življenjskih situacijah ne bi mogel izpolniti praktično nihče. Sodišče povsem spregleda pomembno okoliščino, da med dolžnico in zakonitim zastipnikom upnika oziroma upnikom ni šlo za nekakšno poslovno razmerje, ki bi temeljilo zgolj na pogodbeni zavezi, temveč za dolgoletno družinsko in partnersko skupnost, ki je, z nihanji, trajala skoraj dvajset let. V takšnem razmerju je povsem življenjsko, da se finančne obveznosti porazdelijo sorazmerno, neformalno, brez natančnega evidentiranja, četudi med posamezniki prihaja do takšnih ali drugačnih pretresov. Od posmeznika v romantični oziroma družinski skupnosti ni mogoče pričakovati, da mora biti ves čas v pripravljenosti na morebitni razpad zveze in kasnejši sodni spor. Taka zahteva ni le neživljenjska, temveč tudi v nasprotju z osnovnim razumevanjem družinskih odnosov. Nasprotno, po prepričanju dožnice bi bilo bolj nenavadno, če bi si posameznik evidentiral in skrbno shranjeval vsako posamezno plačilo stroškov ali položnic, še posebej, če se te nanašajo na otroka. Poleg tega sodišče ne ovrednosti dejstva, se se zatrjevano obdobje nanaša na čas od leta 2017 do 2020, torej na dogodke, stare od osem do pet let. Povsem logično je, da večina ljudi ne razpolaga z odrezki položnic, računi za živila ali šolske potrebščine izpred petih ali osmih let. Okoliščina, da dolžnica teh listin ni mogla predložiti, zato sama po sebi ne more pomeniti, da stroškov ni krila, temveč le, da dokazni standard, ki ga je postavilo sodišče, ni prilagojen realnosti.

Sodišče je zmotno ocenilo tudi izpovedbe zaslišanih prič. Priči A. A. in B. B. sta vsaj posredno potrdili, da je dolžnica redno kupovala živila, higienske pripomočke, gospodinjske potrebščne, da je kuhala za družino ter da je krila vsakodnevne stroške gospodinjstva. Takšne izpovedi sodišče oceni kot povsem življenjske in jih zreducira zgolj na pomoč ali pogoste stike, čeprav te okoliščine potrjujejo obstoj konkludentnega dogovora med dolžnico in zakonitim zastopnikom, po katerem je dolžnica dejansko in redno prispevala k preživljanju mladoletnega upnika, zakoniti zastopnik pa je tak način izpolnjevanja obveznosti dopuščal in sprejemal brez kakršnegakoli ugovora. Nerazumna je tudi zahteva sodišča, da bi dolžnica morala plačila določno in konkretno izkazati tudi v primeru konkludentnega dogovora med njo in zakonitim zastopnikom upnika. Bistvo konludentnih ravnanj je namreč prav v tem, da ne temeljijo na formalnih dogovorih, temveč na dejanskem ravnanju in soglasju, ki to dejanje molče sprejema oziroma priznava. Če je zakoniti zastopnik upnika več let sprejemal, da je dolžnica kupovala hrano, plačevala položnice, krila šolske in druge stroške upnika ter ji pri tem nikoli ni očital neplačevanja preživnine, je tako ravnanje mogoče razlagati le kot sprejem nadomestnega načina izpolnjevanja preživninske obveznosti, kar sodišče v celoti zanemari. Tudi to, da zakoniti zastopnik upnika dolžnici nikoli ni očital neplačevanja preživnine, je po dolžničinem prepričanju ena izmed odločilnih okoliščin za presojo dogovora o izpolnjevanju preživninske obveznosti. Izvršilni postopek je bil sprožen šele po tem, ko je dolžnica zakonitega zastopnika dokončno zapustila in nepreklicno odšla živet drugam. Tako sosledje dogodkov jasno kaže, da v predmetnem postopku ne gre za uveljavljanje dejansko neplačane terjatve, temveč za poskus finančnega obračuna z dolžnico in zlorabo izvršilnega postopka v medsebojnem konfliktu. Zakoniti zastopnik se je očitno zavedal, da dolžnica za tako oddaljeno obdobje ne bo mogla razpolagati z listinskimi dokazi o plačevanju vsakodnevnih stroškov, ki jih je dejansko krila, in je zoper njo sprožil postopek z očitnim namenom finančnega izčrpavanja. Sodišče povsem spregleda, da je bil zoper upnikovega zakonitega zastopnika odrejen ukrep prepovedi približevanja in navezovanja stikov zaradi nasilja nad dolžnico.

V izpodbijanem sklepu se je sodišče na poseben način izognilo tudi vsebinski presoji fotoalbuma, ki ga je dolžnica predložila kot dokaz svojim navedbam. Dolžnica je predložila kar 123 fotografij, pri čemer je šlo za celovit prikaz njenega življenja z upnikom in njegovim očetom v spornem obdobju. Fotografije ne prikazujejo zgolj odnosa med njo in zakonitim zastopnikom upnika, kot to poenostavlja sodišče, temveč konkretno družinsko življenje hiše, v kateri je otrok živel. To niso nepomembne podrobnosti, saj fotografije dokazujejo, da je bila dolžnica dejansko tudi v spornem obdobju prisotna v upnikovem življenju. Kljub temu sodišče vse te fotografije odpravi s preprostim zaključkom, češ da naj bi z njimi dolžnica poskušala dokazovati zgolj medsebojni odnos z zakonitim zastopnikom. Tak zaključek je preprosto preozek in je v nasprotju z vsebino predloženega dokaza.

Dolžnica s fotografijami ni dokazovala zunajzakonske skupnosti z zakonitim zastopnikom, temveč dejstvo, da je bila ves čas vključena v življenje sina, da je z njim živela, zanj skrbela in bila del njegovega vsakdana. Še posebej nerazumljivo je, da sodišče fotografij ni presojalo v povezavi z drugimi dokazi, predvsem z izpovedbami prič, ki so potrdile, da je dolžnica redno kupovala hrano, gospodinjske potrebščine in druge življenjske potrebščine ta družino. Fotografije ta pričanja dopolnjujejo. Takšna presoja dokazov pušča vtis, da sodišče dokazov ni upoštevalo zato, ker ne bi bili prepričljivi, temveč zato, ker se niso ujemali z vnaprej oblikovanim stališčem o tem, kako bi morala dolžnica dokazovati izpolnjevanje svoje preživninske obveznosti. Če sodišče od dolžnice zahteva konkretne in življenjsko skoraj nemogoče dokaze o plačevanju vsakodnevnih stroškov, hkrati pa zavrne obsežen dokaz o njenem dejanskem življenju z otrokom, takšna dokazna ocena ne more biti pravilna. Fotografije same po sebi morda res ne izkazujejo posameznih zneskov ali datumov plačil. Njihov pomen je v tem, da kažejo na obstoj družinske skupnosti, znotraj katere je bilo preživljanje otroka samoumevno. Prav v takem okolju pa se preživninske obveznosti izpolnjujejo drugače kot z natančnimi nakazili na transakcijski račun. Sodišče povsem prezre tudi širšo sliko družinske dinamike, in sicer, da je zakoniti zastopnik praktično skozi celotno razmerje izkoriščal dolžničino dobrodušnost in jo finančno izkoriščal. Neživljenjsko in nepravično je, da se takšno ravnanje sedaj interpretira v njeno škodo, na način, da bi za sina v spornem sploh ne prispevala.

Če bi ob vseh dosedanjih stroških dolžnica morala še naknadno plačati celotno preživnino za sporno obdobje, bi bil upnik na njeno škodo neupravičeno obogaten. Dolžnica je namreč s svojim prispevkom v družinski proračun omogočala zakonitemu zastopniku, da je razpolagal z lastnimi sredstvi za druge namene, med drugim za nakup in obnovo nepremičnine ter druge večje izdatke, namenjene njegovim lastnim interesom. Predmetni izvršilni postopek dejansko pomeni dvojno obremenitev dolžnice za isto obdobje in isto obveznost, to je plačevanje upnikovih življenjskih stroškov. Sodišče je tako predmetno zadevo presojalo pretirano kabinetsko, brez upoštevanja življenjskih okoliščin, narave družinskih vezi in časovne oddaljenosti dogodkov. Takšna dokazna ocena ni skladna z načelom proste presoje dokazov in je privedla do materialnopravno nepravične odločitve. Dolžnica glede na navedeno predlaga, da se pritožbi ugodi in izpodbijani sklep razveljavi. Priglaša stroške pritožbenega postopka.

3. Upnik v odgovoru na pritožbo obrazloženo odgovarja na pritožbene navedbe, predlaga zavrnitev pritožbe in priglaša stroške pritožbenega postopka.

5. Višje sodišče je izpodbijani sklep preizkusilo v okviru zatrjevanih pravno pomembnih pritožbenih razlogov in razlogov, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena v zvezi s 366. členom Zakona o pravdnem postopku; v nadaljevanju: ZPP, oba v zvezi s 15. členom Zakona o izvršbi in zavarovanju; v nadaljevanju: ZIZ).

6. V obravnavani zadevi je bila na predlog tedaj še mladoletnega upnika zoper dolžnico s sklepom o izvršbi I 102/2024 z dne 6. 5. 2024 dovoljena izvršba zaradi izterjave preživnine za čas od meseca maja 2017 do meseca maja 2020 v skupni višini 4.602,36 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Dolžnica je zoper sklep o izvršbi vložila ugovor, o katerem je delno že bilo pravnomočno odločeno (glede preživnine za mesece od maja 2017 do septembra 2017), predmet tega pritožbenega postopka pa je še sklep o zavrnitvi ugovora, ki se nanaša na upnikovo preživninsko terjatev za obdobje od oktobra 2017 do maja 2020. Glede te preživnine je dolžnica v ugovoru zatrjevala, da jo je upniku poravnala na drug način, to je s plačevanjem položnic za režijske stroške. Navedla je tudi, da so z upnikom in njegovim očetom ves čas živeli kot družina in je tako za upnika kot za njegovega očeta skrbela. Tako je skrbela za gospodinjstvo, kupovala hrano, obleke in obutev za upnika, šolske potrebščine, plačevala stroške za hišo, upnikovemu očetu dajala denar za upnika in obema kuhala. Prav tako je dolžnica še v nadaljnjem postopku zatrjevala, da je med njo in upnikovim očetom obstajal neformalni dogovor o izpolnjevanju preživninske obveznosti do upnika, ki jo bo vsak izpolnjeval po svojih močeh.

7. Iz povzetih trditev torej izhaja, da naj bi dolžnica v obdobju, ki je glede (ne)dopustnosti predmetne izvršbe še sporno, živela z upnikom in njegovim očetom ter preživninsko obveznost namesto v denarju izpolnjevala na način, da je plačevala položnice za režijske stroške, pa tudi s tem, da je upniku kupovala različne stvari, na primer hrano, obleko, obutev, šolske potrebščine in drugo. Po prvem odstavku 283. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju: OZ) obveznost preneha, če upnik v sporazumu z dolžnikom sprejme kaj drugega namesto tistega, kar mu ta dolguje. Po drugem odstavku 280. člena OZ pa je izpolnitev veljavna tudi, kadar je opravljena tretjemu, če jo je upnik pozneje odobril ali če jo je izkoristil. Glede na navedbe dolžnice v obravnavani zadevi prideta v poštev obe citirani določbi (prim. tudi VSRS sklep II Ips 233/2017), saj naj bi dolžnica preživninsko obveznost izpolnjevala tako tretjemu za upnika (plačevanje položnic za režijske stroške), kot tudi samemu upniku (kupovanje hrane, obleke, obutve, šolskih potrebščin zanj). S takšnim načinom izpolnitve je po navedbah dolžnice upnikov oče soglašal.

8. Ustaljeno stališče sodne prakse, da roditelj ne more sem izbirati, ali bo otroku kot preživnino plačeval določen denarni znesek, ali pa mu bo zagotovil preživljanje na drug način. Če pa se stranki sporazumeta drugače, se lahko preživnina daje tudi na drug način. Čeprav upnik že razpolaga z izvršilnim naslovom zoper roditelja, iz katerega izhaja določen način izpolnitve preživninske obveznosti, je torej mogoč tudi drugačen dogovor med preživljalcem in preživljancem, pri čemer pride v poštev tudi neformalen, konkludenten sporazum (prim. VSRS sklep II Ips 233/2017, VSRS sklep II Ips 133/1998 in VSL sklep I Ip 732/2023).

9. Za odločitev v obravnavani zadevi so torej pravno pomembne ugovorne navedbe, da je dolžnica od oktobra 2017 do maja 2020 svojo preživninsko obveznost izpolnjevala na drugačen, zgoraj opisani način. Kot je višje sodišče že pojasnilo v svojem, v tej zadevi izdanem sklepu I Ip 49/2025 z dne 12. 2. 2025, sicer pri tem ni odločilno, ali je bila življenjska skupnost med staršema in otrokom dejansko ponovno vzpostavljena ali ne, bistveno je, ali je preživninski zavezanec v soglasju s preživninskim upravičencem oziroma njegovim zakonitim zastopnikom svojo preživninsko obveznost res izpolnil na drug način, pri čemer je takšno soglasje lahko tudi konkludentno. Na obstoj konkludentnega dogovora pa lahko posredno nakazuje tudi okoliščina, da je življenjska skupnost dejansko spet bila vzpostavljena in sta posledično v njej oba starša, torej tudi preživninski zavezanec, otroka dejansko preživljala. Povedano še drugače, če bi se izkazalo, da je dolžnica v spornem obdobju res na drug način izpolnjevala svojo preživninsko obveznost do upnika, upnikov oče pa je s tem, ko je takšno izpolnitev sprejemal in ves ta čas zoper dolžnico ni zahteval izvršbe za izterjavo preživnine, konkludentno soglašal, bi bil to razlog, ki bi preprečeval predmetno izvršbo (prim. 8. točka prvega odstavka 55. člena ZIZ).

10. Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu sicer pravilno štelo, da je možen tudi konkludenten oziroma neformalen dogovor med preživninskim zavezancem in preživninskim upravičencem oziroma njegovim zakonitim zastopnikom, vendar pa je pojasnilo, da dolžnica zatrjevanih plačil ni konkretno izkazala. Takšno stališče, da bi dolžnica morala konkretizirati in dokazati vse izdatke, ki naj bi jih na podlagi konkludentnega sporazuma z upnikovom očetom plačevala neposredno upniku oziroma tretjim osebam zanj, pa je tudi po presoji višjega sodišča preozko. Ne upošteva namreč, da v obravnavani zadevi ne gre za klasično civilnopravno oziroma pravnoposlovno razmerje, temveč za družinskopravno zadevo (prim. tudi VSRS sklep II Ips 133/1998), v kateri dolžnica zatrjuje celo ponovno vzpostavitev življenjske skupnosti med njo, upnikom in upnikovim očetom, kar naj bi bilo tudi razlog, da naj bi v spornem obdobju preživninsko obveznost do upnika izpolnjevala na drug način. Višje sodišče pritrjuje pritožbi, da bi bilo v takšnih okoliščinah neživljenjsko oziroma pretirano formalistično od dolžnice pričakovati, da si bo sproti beležila in hranila dokazila za vse stroške, ki naj bi jih v obdobju zatrjevanega skupnega bivanja skoraj treh let dejansko plačevala za upnika oziroma njemu neposredno. Takšna zahteva bi možnost sklicevanja na konkludenten dogovor o drugačni izpolnitvi praktično izničila.

11. Zaradi opisanega zmotnega materialnopravnega stališča, da bi dolžnica, tudi ob morebitnem obstoju neformalnega dogovora o drugačnem načinu izpolnitve, morala posamezne stroške, ki naj bi jih v obdobju skoraj treh let plačevala za upnika, konkretno zatrjevati in tudi dokazati, je ostalo dejansko stanje v zvezi z zatrjevanim obstojem konkludentnega dogovora med dolžnico in upnikovim očetom nepopolno ugotovljeno. Sodišče bi torej moralo izvesti celovit dokazni postopek v zvezi z zatrjevanim obstojem formalnega dogovora med dolžnico in upnikovim očetom, da dolžnica k otrokovemu preživljanju prispeva na drug način, kar naj bi bilo prav posledica dejstva, da naj bi bila med dolžnico, upnikom in upnikovim očetom v zadevnem obdobju ponovno vzpostavljena življenjska skupnost. Vseh predlaganih dokazov s tem v zvezi (na primer zaslišanje s strani upnika predlaganih prič, vpogled v s strani dolžnice predložene fotografije) pa sodišče prve stopnje ni izvedlo, zato je ostalo za odločitev o ugovoru relevantno dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Višje sodišče navedenih dejstev ne more ugotavljati kot prvo, zato je utemeljeni pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ). Sodišče prve stopnje naj upošteva vse zgoraj obrazloženo, izvede potrebne dokaze za ugotavljanje (ne)obstoja zatrjevanega konkludentnega dogovora med dolžnico in upnikovim očetom o drugačnem načinu izpolnitve preživninske obveznosti in glede na dejanske ugotovitve po tako dodatno izpeljanem dokaznem postopku o ugovoru ponovno odloči.

12. Na podlagi tretjega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ se odločitev o stroških pritožbenega postopka pridrži za končno odločbo.

Zakon o izvršbi in zavarovanju (1998) - ZIZ  - člen 55, 55/1, 55/1-8

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 280, 280/2, 283, 283/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.