VSL Sodba II Cp 1007/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-28

Matjaž Voglar (preds.), Polona Marjetič Zemljič (poroč.), dr. Tadeja Jelovšek

odškodninska odgovornost države - kvalificirana protipravnost - sodna praksa Vrhovnega sodišča - jasnost zakonskega besedila - razrešitev izvršitelja - imenovanje izvršitelja - javno zaupanje - pravnomočna kazenska obsodilna sodba - disciplinski postopek zoper izvršitelja - dolžna skrbnost

Od ministra ni mogoče pričakovati, da bo v primeru zakonskega besedila, ki omogoča več razlag, izbral tisto, ki nasprotuje do tedaj izraženemu stališču Vrhovnega sodišča. Ravnanje ministra, ki je določila ZIZ razlagal na enak način, kot jih je do tedaj razlagalo Vrhovno sodišče, ustreza skrbnosti povprečno skrbnega uradnika.

I. Pritožbi se ugodi in se izpodbijana vmesna sodba spremeni tako, da se zavrne tožbeni zahtevek, ki se glasi:

"1. Tožena stranka REPUBLIKA SLOVENIJA, ..., je dolžna tožeči stranki A. A., ..., plačati 369.136,49 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zneska:

- 359.886,49 EUR od 21. 8. 2020 dalje do plačila,

- 9.250 EUR od 5. 1. 2021 dalje do plačila,

2. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v roku 15 dni od prejema sodbe sodišča prve stopnje, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zapadlosti v plačilo do plačila."

II. Tožeča stranka mora toženi stranki povrniti stroške tega pravdnega postopka v višini 10.525,20 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne poteka paricijskega roka dalje.

Oris zadeve in odločitev sodišča prve stopnje:

1. Tožnica, ki je bila zaradi kaznivega dejanja ponarejanja listin obsojena na pogojno kazen 3 mesecev zapora s preizkusno dobo dveh let, je bila razrešena kot izvršiteljica in od vročitve odločbe o razrešitvi ni smela več opravljati neposrednih dejanj izvršbe in zavarovanja. Vrhovno sodišče je odločbo o razrešitvi odpravilo. Tožnica je s tožbo zahtevala povrnitev škode, ki ji je nastala zaradi protipravnega ravnanja ministra, ki je izdal odpravljeno odločbo o razrešitvi.

2. Sodišče prve stopnje je z vmesno sodbo ugotovilo, da je tožbeni zahtevek po temelju utemeljen. Ugotovilo je, da je Zakon o izvršbi in zavarovanju

v 286.a členu taksativno navajal razloge, zaradi katerih je lahko izvršitelj razrešen. Tožnica ne bi smela biti razrešena neposredno in ne po skrajšanem postopku. Ugotovitev prave podlage za postopanje ministra ni terjala večjega napora oziroma razrešitve zahtevnejših vprašanj, zato ravnanje ministra izpolnjuje pravni standard protipravnosti ravnanja upravnega organa. Minister se je pri razrešitvi skliceval na sodbo Vrhovnega sodišča X Ips 12/2013 z dne 8. 5. 2014, ki pa ne predstavlja ustaljene sodne prakse. Z odločbo o razrešitvi je bilo poseženo v ustavno varovane človekove pravice. Tožnici je nastala škoda, ki je v vzročni zvezi s protipravnim ravnanjem.

3. Zoper tožbo se pritožuje toženka in med drugim navaja, da je Upravno sodišče potrdilo pravilnost in zakonitost odločitve toženke. Toženka je tožnico obvestila o pričetku postopka njene razrešitve in o razlogih ter ji določila rok za odgovor. Toženka razlaga določbe in strukturo ZIZ in opozarja, da za izvršitelja ne more biti imenovan, kdor je storil tako kaznivo dejanje, da je nevreden javnega zaupanja za opravljanje dejanj izvršbe in zavarovanja. Postopanje toženke je bilo ob odsotnosti druge sodne prakse podprto tudi s stališči Vrhovnega sodišča, izraženimi v sodbi X Ips 12/2013 z dne 8. 5. 2013. Tožnica je kaznivo dejanje izvršila znotraj disciplinskega postopka, v katerem se je želela razbremeniti svoje odgovornosti za kršitev, kar kaže na nevrednost za nadaljnje opravljanje službe izvršitelja. Ravnanje toženke ni kvalificirano protipravno. Podredno trdi, da je izrek v nasprotju s 315. členom Zakona o pravdnem postopku.

4. Tožnica je na pritožbo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev.

6. Država za izdajo protipravnega upravnega akta odškodninsko odgovarja le, če lahko upravnemu organu pripišemo, da je ravnal zavestno, namerno in očitno narobe. Že sodišče prve stopnje je v 14. točki obrazložitve sklicujoč se na obsežno sodno prakso pravilno povzelo, kdaj imajo ravnanja upravnih organov značilnosti protipravnosti: to je le v primeru t. i. kvalificirane protipravnosti, torej ko upravni organ nerazumno odstopi od določb materialnega prava ali uveljavljene sodne prakse, ne uporabi jasne določbe zakona ali namerno razlaga predpis v nasprotju z ustaljeno sodno prakso zaradi pristranskosti, zagreši grobo kršitev postopkovnih pravil ali stori napake, ki so povsem zunaj pravno še dopustnega dejanja.

7. Minister je odločbo o razrešitvi obrazložil in se pri tem skliceval na določila ZIZ. Ta so v 286.a členu uredila pogoje za razrešitev izvršitelja. Izvršitelj se med drugim razreši, če se ugotovi, da ne izpolnjuje več pogojev za imenovanje za izvršitelja (1. točka prvega odstavka 286.a člena ZIZ) ali če je pravnomočno obsojen za naklepno kaznivo dejanje, ki se preganja po uradni dolžnosti, na kazen zapora šest mesecev ali na hujšo kazen (6. točka prvega odstavka 286.a člena ZIZ). Pogoje za imenovanje za izvršitelja je določal 281. člen ZIZ: med drugimi je pogoj tudi, da je vreden javnega zaupanja za opravljanja dejanj izvršbe in zavarovanja kot javnega pooblastila (7. točka prvega odstavka 281. člena ZIZ), pri čemer se šteje, da ni vreden javnega zaupanja za opravljanje dejanj izvršbe in zavarovanja, kdor je obsojen za kaznivo dejanje, zaradi katerega je nevreden za opravljanje dejanj izvršbe in zavarovanja, ali kdor ravna tako, da je mogoče na podlagi njegovega ravnanja utemeljeno sklepati, da ne bo pošteno ali vestno opravljal nalog izvršitelja (tretji odstavek 281. člena ZIZ). Tožnica je bila razrešena, ker zaradi izvršitve kaznivega dejanja ni bila več vredna javnega zaupanja za opravljanje dejanj izvršbe.

8. Da je ministrova razlaga in uporaba določil ZIZ napačna, je ugotovilo Vrhovno sodišče s sodbo X Ips 182/2017 z dne 9. 10. 2019: zaradi obstoja taksativno naštetih razlogov za razrešitev izvršitelja in natančnega določila 6. točke prvega odstavka 286.a člena ZIZ o tem, v katerih primerih se lahko izvršitelj, ki je pravnomočno obsojen, razreši, je izključeno, da bi se izvršitelj neposredno razrešil tudi v primeru drugačnih kazenskih obsodb na podlagi 1. točke prvega odstavka 286.a člena ZIZ. Za ugotavljanje odgovornosti izvršitelja v primeru spornih posamičnih ravnanj, izvršenih pri opravljanju službe izvršitelja, je z ZIZ predviden disciplinski postopek. Vrhovno sodišče je odločbo o razrešitvi odpravilo. Vendar zgolj odločitev Vrhovnega sodišča ne pomeni, da je bilo ministrovo ravnanje nerazumno ali očitno napačno.

9. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da so določila ZIZ jasna in da je očitno, da se lahko izvršitelja, ki izvrši kaznivo dejanje, neposredno razreši le, če je obsojen na dovolj dolgo kazen zapora. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da bi zakonska ureditev res lahko usmerjala v razlago, da v primeru kazenskih obsodb na zaporne kazni, ki so krajše od 6 mesecev, neposredna razrešitev izvršitelja ni mogoča. Vendar razlaga ministra, ki je zaradi izvršitve kaznivega dejanja presojal, ali je tožnica še vredna javnega zaupanja in tako še izpolnjuje pogoje za izvršitelja, ni očitno napačna ali nerazumna. Tako ravnanje ministra je posebej razumljivo ob upoštevanju dejstva, da je tožnica kaznivo dejanje storila kot izvršiteljica (torej v okviru opravljanja svoje službe, ki ji je bila zaupana ravno zato, ker je vredna javnega zaupanja) z namenom, da se v disciplinskem postopku razbremeni svoje disciplinske odgovornosti. Take okoliščine nedvomno vzbudijo dvom v to, da je oseba vredna opravljanja dejanj izvršbe in zavarovanja.

10. Da taka razlaga določb ZIZ ni nerazumna, dokazuje tudi sodba Upravnega sodišča I U 1078/2016 z dne 7. 3. 2017, s katero je bila tožba tožnice zoper odločbo o razrešitvi zavrnjena. Odločitev ministra je bila v okviru sodnega postopka torej preverjena in senat treh višjih sodnic pri njej ni odkril očitnih pomanjkljivosti ali napačnega postopanja ministra. Da bi tudi sodnice ravnale kvalificirano protipravno, torej namenoma in očitno napačno, pa tožnica niti ni zatrjevala.

11. Na možnost različnih razlag določil ZIZ kaže tudi sodba VSRS X Ips 12/2013 z dne 8. 5. 2014. Vrhovno sodišče je v navedeni odločbi zavzelo stališče, da je pravnomočna obsodba za kaznivo dejanje edino dejstvo, ki ga mora upravni organ ugotoviti, preden izda odločbo o razrešitvi izvršitelja. Upravni organ ima možnost, da o razrešitvi odloči po skrajšanem postopku in stranke ne zasliši, a samo, če oceni, da ni treba posebej zaslišati stranke za zavarovanje njenih pravic oziroma pravnih koristi. Vrhovno sodišče je navedlo, da izvršitelja v citirani zadevi ni bilo treba posebej zasliševati, ker njegovo zaslišanje ne bi moglo vplivati na odločilno dejstvo o pravnomočni kazenski obsodbi.

12. Minister je očitno navedeno sodno prakso poznal, saj se je pri odločitvi nanjo skliceval. Sodišče prve stopnje je zavzelo stališče, da ena odločba Vrhovnega sodišča še ne predstavlja ustaljene sodne prakse, po kateri bi moral minister ravnati in jo nekritično sprejeti. Navedeno sicer drži, obenem pa je potrebno opozoriti, da o ustaljeni praksi glede tako ozko postavljenega vprašanja - razrešitev izvršitelja zaradi pravnomočne kazenske obsodbe na zaporno kazen, ki je nižja od 6 mesecev - v Sloveniji težko govorimo. O primerljivih zadevah je Vrhovno sodišče po vedenju pritožbenega sodišča pravzaprav odločalo le dvakrat: prvič s sodbo, na katero se je skliceval minister, drugič pa s sodbo, ki je ministrovo odločbo odpravilo.

13. V opisani situaciji je razumljivo, da se je minister oprl na stališče Vrhovnega sodišča, kot je bilo izraženo v času odločanja. Zaradi upoštevanja stališča Vrhovnega sodišča ministrovemu ravnanju težko pripišemo kvalificirano napačnost. Velja kvečjemu obratno: pričakovano je, da bo povprečen uradnik pri odločanju upošteval prakso najvišjega sodišča v državi. Četudi ta ni zavezujoča in zaradi pomanjkanja primerljivih primerov (še) ni ustaljena, to ne more biti razlog, da v obstoječo prakso upravni organ dvomi in odloča v nasprotju z njo. Nenazadnje se bo prav s podobnim odločanjem povečala možnost, da se bo praksa ustalila.

14. Država je za ravnanja svojih oblastvenih organov odškodninsko odgovorna, če ob izdaji nezakonitega organa uradna oseba ni ravnala s potrebno skrbnostjo; v upravnem postopku se pričakuje skrbnost povprečno skrbnega uradnika.

Od povprečno skrbnega ministra, ki odloča o razrešitev izvršitelja, se pričakuje, da pozna zakon, morebitno obstoječo sodno prakso in odloča skladno z njima. Niti od ministra pa ni mogoče pričakovati, da bo v primeru zakonskega besedila, ki omogoča več razlag, izbral tisto, ki nasprotuje do tedaj izraženemu stališču Vrhovnega sodišča. Ravnanje ministra, ki je določila ZIZ razlagal na enak način, kot jih je do tedaj razlagalo Vrhovno sodišče, tako ustreza skrbnosti povprečno skrbnega uradnika. Navedeno velja tudi glede očitkov tožnice o odločanju po skrajšanem postopku brez njenega zaslišanja in glede posega v njene človekove pravice: iz 14. in 15. točke obrazložitve sodbe VSRS X Ips 12/2013 z dne 8. 5. 2014 namreč izhaja, da za odločanje o razrešitvi pomembno le dejstvo kazenske obsodbe in da na to dejstvo zaslišanje ne more vplivati,

prav tako pa na drugačen način odločanja ne more vplivati dejstvo, da se z odločitvijo o razrešitvi posega v človekove pravice.

15. Glede na vse navedeno pritožbeno sodišče ugotavlja, da je bila odločitev sodišča prve stopnje, da se tožbenemu zahtevku po temelju ugodi, napačna. Pritožbeno sodišče je ob pravilni uporabi materialnega prava odločilo, da se pritožbi ugodi in da se sodba spremeni tako, da se tožbeni zahtevek zavrne (peta alineja 358. člena ZPP).

16. Sprememba odločitve o glavni stvari terja tudi spremembo odločitve o stroških (drugi odstavek 165. člena ZPP), zato je pritožbeno sodišče odločilo, da mora tožnica, ki v pravdi ni uspela, toženki povrniti njene stroške postopka na prvi stopnji (prvi odstavek 154. člena ZPP). Sodišče je v skladu s priglasitvijo kot potrebne priznalo stroške odgovora na tožbo v višini 2.000 točk, pripravljalne vloge z dne 9. 5. 2023 v višini 2.000 točk, pripravljalne vloge z dne 19. 6. 2023 v višini 1.500 točk, pripravljalne vloge z dne 21. 9. 2023 v višini 1.000 točk, pripravljalne vloge z dne 25. 10. 2023 v višini 1.000 točk, pripravljalne vloge z dne 23. 11. 2023 v višini 1.000 točk, pripravljalne vloge z dne 12. 12. 2023 v višini 1.000 točk, pripravljalne vloge z dne 30. 1. 2024 v višini 1.000 točk, zastopanja na prvem naroku za glavno obravnavo v višini 2.000 točk, zastopanje na naroku 13. 10. 2023 v višini 1.000 točk (tar. št. 21/2 Odvetniške tarife), urnina za ta narok v višini 150 točk, zastopanja na naroku 13. 12. 2023 v višini 500 točk (na naroku se dokazi niso izvajali, toženka je le v spis vložila pripravljalno vlogo, ki se je vročila tožnici, narok je trajal 13 minut, obravnavala so se torej le procesna vprašanja, zato je sodišče kot potrebne priznalo stroške v skladu s tarifno številko 21/3 Odvetniške tarife), zastopanja na naroku 2. 2. 2024 v višini 1.000 točk (tar. št. 21/2 Odvetniške tarife), skupaj torej 15.150 točk. Od vrednosti 15.000 točk (150 točk urnine se upošteva kot poseben strošek) je sodišče obračunalo materialne stroške v višini 2 % od vrednosti storitve do 1.000 točk v višini 20 točk ter 1 % od presežka nad 1.000 točk (14.000 točk) v višini 140 točk. Sodišče je tako priznalo stroške v skupni višini 15.310 točk, kar ob upoštevanju vrednosti točke 0,60 EUR znaša 9.186 EUR. Sodišče toženki ni priznalo stroška poročila stranki, ker ne gre za samostojno storitev in je nagrada za to delo že zajeta v drugih priznanih stroških.

17. Ker je toženka s pritožbo uspela, ji mora tožnik povrniti stroške pritožbenega postopka, ki obsegajo: nagrado za pritožbo v priglašeni višini 2.200 točk, materialne stroške v višini 2 % od vrednosti storitve do 1.000 točk v višini 20 točk ter 1 % od presežka nad 1.000 točk (1.200 točk) v višini 12 točk, skupaj torej 2.232 točk, kar ob upoštevanju vrednosti točke 0,60 EUR znaša 1.339,20 EUR.

18. Stroške celotnega pravdnega postopka v skupni višini 10.525,20 EUR mora tožnica povrniti v roku 15 dni (313. člen ZPP), v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (378. člen OZ).

Uradni list RS, št. 51/1998 in nadaljnji do vključno spremembe, objavljene v Uradnem listu RS št. 76/15, v nadaljevanju ZIZ.

Uradni list RS, št. 73/2007 - UPB-3 in nadaljnji, v nadaljevanju ZPP.

Prim. sodbo VSRS II Ips 112/2021 z dne 21. 4. 2022.

Tudi, če je bila odločba odpravljena, razveljavljena ali spremenjena, protipravnosti praviloma ni, če je sodnik ali pooblaščena uradna oseba v upravnem postopku razlagala pravo v okviru svojih pooblastil. Odločanje v upravnem postopku bo tako protipravno zlasti takrat, ko pristojni organ ali nosilec javnih pooblastil prekorači okvir svojega zakonitega delovanja in to v taki meri, da tega ni mogoče upravičiti oziroma utemeljiti z značilnostmi upravnega ali pravnega sistema (sodba VSRS II Ips 34/2024 z dne 2. 10. 2024).

Prim. sodbo VSRS II Ips 112/2021 z dne 21. 4. 2022, tudi E. Kerševan v: D. Možina (ur.), Odškodninska odgovornost države, GV Založba, Ljubljana 2015, str. 174 in 175.

Ob tem pritožbeno sodišče le pripominja, da se skrbnost ministra pri obravnavanju zadeve kaže tudi v tem, da je tožnico pred razrešitvijo seznanil s postopkom in ji dal možnost, da se o razlogih za razrešitev pisno izjavi. Tudi zaslišanje tožnice ne bi moglo vplivati na dejstvo, da je bila tožnica pravnomočno kazensko obsojena zaradi dejanja ponareditve listine (izvršeno v povezavi z njenim delom izvršiteljice).

Prepoved ali omejitev opravljanja poklica izvršitelja sama po sebi ni nedopusten poseg v pravico do svobode dela, ker se z nadzorom nad delom izvršitelja zagotavlja javnopravni interes po zakonitem in kvalitetnem delu izvršiteljev. Do razrešitve izvršitelja lahko pride tako v postopku razrešitve kot po izpeljanem disciplinskem postopku (prim. sodbo VSRS X Ips 182/2017 z dne 9. 10. 2019). Da bi minister pri posegu v ustavno varovano pravico namenoma in samovoljno odločal diskriminatorno do tožnice ali po očitno napačnem postopku, pa tekom postopka ni bilo izkazano, kot je bilo že obrazloženo v prejšnjih točkah obrazložitve.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 26, 26/1

Zakon o izvršbi in zavarovanju (1998) - ZIZ  - člen 281, 281/1, 281/1-7, 281/3, 286a, 286a/1, 286a/1-1, 286a/1-6

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.