VSL Vmesna sodba II Cp 2038/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-26

Zvone Strajnar (preds.), Katja Mramor (poroč.), dr. Vesna Bergant Rakočević

CIVILNO PROCESNO PRAVO - DELOVNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

vmesna sodba - nevarna dejavnost - objektivna odgovornost - skrbnost delodajalca - varnost in zdravje pri delu - protipravno ravnanje delodajalca - tveganje - zagotavljanje varnosti in zdravja delavcev pri delu - obveznosti delodajalcev - pravice in dolžnosti delavcev - pazljivost oškodovanca

Sodišče prve stopnje je z razlago predpisov o varnosti in zdravju pri delu, ki soopredeljujejo delodajalčevo (proti)pravnost ravnanja, razmerje med dolžnostmi delodajalca na eni strani in na drugi dolžnostmi delavca, ki je v delovnem razmerju v podrejenem in odvisnem položaju, določilo pretirano popustljivo do delodajalca in pretirano strogo do delavca. Delodajalec - toženkin zavarovanec - po presoji pritožbenega sodišča delovne naloge (tj. odmaševanja z rudo zagozdene odprtine s suvanjem 3 metre dolgega in 8 kilogramov težkega kovinskega droga preko lesene pregrade v nižje ležečo dozirno odprtino lijaka) ni organiziral tako, da bi preprečil tveganje poškodbe, ki ni bila nepredvidljiva, čeprav bi bil to lahko storil z domala neznatnim naporom.

I. Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da je tožbeni zahtevek po podlagi v celoti utemeljen.

II. Zaradi odločitve o višini tožbenega zahtevka in stroških postopka se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

III. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Tožnik se je poškodoval med opravljanjem dela pri svojem delodajalcu. Delodajalec je imel odgovornost zavarovano pri toženi zavarovalnici. Tožnik je od toženke zahteval odškodnino zatrjujoč, da je opravljal nevarno dejavnost in da delodajalec ni zagotovil varnega izvajanja dela.

2. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za plačilo 11.000 EUR odškodnine za nepremoženjsko škodo z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Tožniku je naložilo še povrnitev toženkinih pravdnih stroškov. Sodišče je ugotovilo, da je tožnik s pomočjo 3 metre dolgega in 8 kilogramov težkega kovinskega droga odmaševal z rudo zapolnjeno dozirno odprtino, kakor je bila dolgoletna praksa pri delodajalcu. Ob odmašitvi je drog zdrsel v prazno, pri tem je tožnik zanihal s telesom in s trebuhom udaril v približno meter visoko leseno pregrado (ograjo) ter se poškodoval. Za zavrnitev zahtevka je bilo ključno dvoje pravnih stališč. Prvič, da odmaševanje dozirne odprtine s kovinskim drogom - ki je enostavno orodje, suvanje z njim pa enostavno opravilo - ni nevarna dejavnost. In drugič, da delodajalec ni opustil dolžne skrbnosti, ko lesene pregrade ni zaščitil (oblazinil) in ko ni dal navodil za zavzetje stabilnega položaja, kajti v preteklosti ni bilo poškodb, tožnik pa bi ob splošni pazljivosti moral zavzeti stabilnejši položaj (tako da bi stal povsem ob pregradi oziroma bi se nanjo naslonil).

3. Tožnik se zoper sodbo pritožuje iz vseh pritožbenih razlogov, ki jih opredeljuje prvi odstavek 338. člena Zakona o pravdnem postopku.

Ne strinja se z oceno, da ni šlo za delo s povečano nevarnostjo nastanka poškodb. Ta ocena po njegovem temelji izključno na nepomembnem dejstvu, da se v 50 letih pri tem ni nihče poškodoval, kakor se je tožnik. Zraven tega naj bi se o tem pravnem vprašanju nedopustno izrekal izvedenec, ugotovitev o odsotnosti poškodb pa naj ne bi bila dokazana. Tožnik poudarja ugotovitev izvedenca, da bi do poškodbe ne prišlo, če bi stal povsem ob pregradi ali bi bil nanjo naslonjen, in opozarja, da mu delodajalec ni nikdar dal tovrstnih navodil ali ga opozoril, da dela ne opravlja pravilno. Ker je torej delal, kar mu je bilo naročeno, in pri tem stal, kakor pač je, okoliščina nastanka poškodbe izhaja iz sfere delodajalca, ne iz tožnikove nepazljivosti. Poleg tega naj bi izvedenec pojasnil, da do poškodbe ne bi prišlo ali bi bila ta milejša, če bi bila pregrada zaščitena s peno ali drugim ustreznim materialom in je delodajalec torej imel možnost zmanjšati ali preprečiti nastanek škode. Po prepričanju tožnika pomenijo dejavnost s povečano nevarnostjo okoliščine, v katerih je delo potekalo: (pozicija tožnika, v zvezi s katero ni bilo nobenih navodil; bolj ali manj drseča tla navkljub protizdrsnim čevljem; odsotnost zaščite na leseni pregradi; suvanje težkega droga v nižje ležečo odprtino z uporabo večje fizične sile; nepredvidljivost trenutka sprostitve zamašitve in s tem nihaja telesa. Ker sodišče vseh "navedenih" dejstev ni ugotovilo oziroma jih ni ugotovilo pravilno, je zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje, kar je imelo za posledico zmotno uporabo materialnega prava (o nevarni dejavnosti). Ker sodišče ni sledilo tožnikovemu predlogu za dodatno zaslišanje njega in prič o tem, kakšna navodila za delo je dal delodajalec in kako je delo potekalo, naj bi bistveno kršilo določbe pravdnega postopka. Delodajalec naj bi bil odgovoren tudi krivdno, ker naj bi opustil navodila o tem, kako naj delavec stoji, opustil pa naj bi tudi nadzor oziroma opozarjanje na neustrezno postavitev ter namestitev zaščitnih sredstev (pena, guma in podobnega). Tudi v zvezi s tem naj sodišče ne bi pravilno oziroma popolno ugotovilo dejanskega stanja ter zato napačno uporabilo materialno pravo.

6. Sodišče je, med drugim s pomočjo izvedenca za varstvo pri delu, ugotovilo naslednje dejansko stanje, ki ga pritožba večinoma

- do tožnikove poškodbe - ukleščene kile (ventralne hernije) je prišlo med opravljanjem dela v pralnici rude kvarcit pri toženkinem zavarovancu;

- naloga tožnika kot oplemenjevalca kvarcita in peska je bila dozirati blatno rudo, ki je strojno prihajala iz višje etaže, skozi lijak v sistem pranja v spodnjo etažo;

- to doziranje je skladno z utečeno prakso delodajalca tožnik opravljal s pomočjo curka iz vodnega topa, pri tem je stal na podestu, ki je bil od lijaka ločen z leseno pregrado/ograjo (desko), visoko približno en meter;

- dozirna odprtina lijaka se je zaradi nečistosti surovine občasno zamašila in za večje zamašitve z ilovico ali večjim kamnom, ki jih ni mogoče rešiti z vodnim topom, je delodajalec predvidel fizično odmaševanje s pomočjo kovinskega droga dolžine 3 metrov in teže 8 kilogramov;

- tožnik je usodnega dne uporabil ta drog za rešitev večje zamašitve: stal je na podestu, z drogom segel preko lesene pregrade in z njim suval navzdol v nižje ležečo dozirno odprtino lijaka;

- ko se je med suvanjem zamašitev nenadoma sprostila in je drog sunil v prazno, je tožnikovo telo padlo na leseno pregrado, tako da se je tožnik močno udaril v trebuh, začutil je pekočo bolečino in čez nekaj minut je ob popku nastala bula;

- tak način odmaševanja se pri tožnikovem delodajalcu ustaljeno izvaja že dolgo (več kot 50 let) in je bil pokazan tudi tožniku, sodobnejšega načina, kakršnega delodajalec uporablja v drugem obratu, zaradi sestave surovine tu ne more zagotavljati;

- v letih, odkar v postopku zaslišane priče delajo pri delodajalcu, ni bilo poškodb pri odmaševanju;

- tožnik je bil usposobljen za delo pralca kvarcita in kamenja, zanj je imel zagotovljene pogoje in delovno opremo - zaščitne čevlje, betonska tla z uporabo zaščitnih čevljev niso drsljiva niti, ko so bila mokra in blatna;

- do poškodbe ne bi prišlo (ali pa bi bila milejša), če bi bila lesena pregrada zaščitena (s peno ali podobnim materialom) ali če bi tožnik ob odmaševanju zavzel stabilnejši položaj (tako da bi stal tik ob pregradi oziroma bi bil nanjo naslonjen);

- delodajalec ni dal posebnih navodil, kako naj delavec stoji ob odmaševanju.

O pravilnosti ugotovitev dejanskega stanja in procesnih kršitvah

7. Sodišče prve stopnje ni ugotovilo, da pri delodajalcu 50 let ni bilo poškodb. Pritožbeno oporekanje ugotovitvi, ki je ni, je tako brezpredmetno. Pač pa je sodišče prve stopnje ugotovilo nekaj drugega: da poškodb ni bilo v času, ko pri delodajalcu delajo v postopku zaslišane osebe.

Zakaj ta ugotovitev ne bi držala, ko pa so tako res izjavili vsi zaslišani, pritožba ne pojasni. Glede na pravno stališče pritožbenega sodišča, razloženo v nadaljevanju, pa pretekla odsotnost poškodb nima odločilne teže.

8. Preostala pritožbena kritika pravilnosti dejanskega stanja je scela nekonkretizirana. Gre zgolj za naštevanje okoliščin, v katerih je po prepričanju tožnika potekalo delo, in nato sklep, da sodišče naštetih dejstev ni ugotovilo oziroma jih ni ugotovilo pravilno ter je zato zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje. To ni dovolj, da bi pritožbeno sodišče preizkušalo, ali obstaja razumen dvom v spoznanja, do katerih se je v dokaznem postopku dokopalo sodišče prve stopnje.

9. Niti zmotne ugotovitve dejanskega stanja niti bistvene kršitve pravdnega postopka prvostopenjsko sodišče ni storilo, ko je odklonilo dodatno zaslišanje tožnika in prič o tem, kakšna navodila za delo je dal delodajalec in kako je delo potekalo. Potek dela je sodišče ugotovilo in tožnik ne pojasni, česa konkretno v zvezi s tem potekom sodišče ni ugotovilo ali je narobe ugotovilo. Edini konkretizirani del te njegove kritike je, da bi z dodatnimi izpovedmi dokazal umanjkanje delodajalčevih navodil za tožnikovo pozicioniranje med rokovanjem z drogom. Toda sodišče prve stopnje je že brez teh dodatnih izpovedi ugotovilo, da delodajalec ni dal takšnih navodil.

10. Prav je sodišče prve stopnje ocenilo, da ugotovljene okoliščine, povzete v 6. točki te obrazložitve, ne vzpostavljajo objektivne odgovornosti delodajalca za nevarno dejavnost po 149. členu OZ. Nevarna dejavnost v pomenu iz drugega odstavka 131. člena OZ je tista, iz katere navkljub zadosti skrbnemu ravnanju izvira statistično bistveno večja nevarnost za nastanek škodnega dogodka kot sicer, ali tedaj, ko sicer ni statistično nič bolj verjetno, da bo stvar ali dejavnost povzročila škodni dogodek, vendar je v primeru, ko se to vendarle zgodi, obseg škode (prav zaradi nevarnostnih prvin) katastrofalen

oziroma izreden. Dokaj očitno nič takega ne pomeni suvanje 3 metra dolgega in 8 kilogramov težkega kovinskega droga izza varnostne ograje v nižje ležečo odprtino, zamašeno s kvarcitom in kamenjem. Čeprav dolg in težak, kovinski drog ni nevarna stvar, tudi izvedenec ga je ocenil kot preprosto delovno sredstvo. Rokovanje z njim resda ustvarja fizično silo, katere jakost je, kot je pojasnil tudi izvedenec, odvisna od teže zamašitve. Toda večja škodna nevarnost, rečeno z besedami Vrhovnega sodišča, ni "del biti"

suvanja z drogom v odprtino izza lesene pregrade. Nesreče pri tem niso pogoste - kar je v našem primeru dobesedno dokazano - in tudi ne take, da bi mogle povzročiti poudarjeno hude škodne posledice. Ob spoštljivem zavedanju njene resnosti slednje vendarle empirično potrjuje tudi tožnikova poškodba. Pravna presoja, da tožnik ni opravljal nevarne dejavnosti, ki jo je sodišče prve stopnje opravilo avtonomno in ne z golim sklicevanjem na izvedensko mnenje, je zato pravilna.

11. Kadar dejavnost ni sama po sebi nevarna, a jo takšno naredijo okoliščine, ki jih je mogoče pripisati ravnanju drugega, lahko obstaja krivdna odgovornost povzročitelja. Pritožbeno sodišče se strinja s pritožbo, da je takšen tudi pričujoči primer. Dejstva, ki jih je ugotovilo sodišče prve stopnje, namreč peljejo do sklepa, da tožnikov delodajalec ni izpolnil temeljne obveznosti, ki jo ima kot organizator delovnega procesa in pretežni imetnik koristi iz tega procesa do sebi podrejenega delavca.

To je obveznost varno organizirati izvrševanje razmeroma primitivnega fizičnega opravila, ki ga je bil po njegovih navodilih dolžan opravljati tožnik.

12. Pri presoji, ali je delodajalec krivdno opustil kakšno predpisano ravnanje, je sodišče prve stopnje izbralo pravilno zgornjo premiso - torej določbe Zakona o varnosti in zdravju pri delu (ZVZD-1).

Ta kot temeljno načelo v prvem odstavku 5. člena določa, da mora delodajalec zagotoviti varnost in zdravje delavcev pri delu. V ta namen mora izvajati ukrepe, potrebne za zagotovitev varnosti in zdravja delavcev, vključno s preprečevanjem, odpravljanjem in obvladovanjem nevarnosti pri delu, obveščanjem in usposabljanjem delavcev, z ustrezno organiziranostjo in potrebnimi materialnimi sredstvi. V 9. členu ZVZD-1 določa temeljna načela pri izvajanju teh ukrepov, med drugim naslednje: (i) izogibanje nevarnostim; (ii) ocenjevanje tveganj; (iii) obvladovanje nevarnosti pri viru; (iv) dajanje ustreznih navodil in obvestil delavcem. Na drugi strani mora seveda tudi delavec spoštovati in izvajati ukrepe za zagotavljanje varnosti in zdravja pri delu, saj brez tega varnega dela ni mogoče zagotoviti. Delo mora delavec opravljati s tolikšno pazljivostjo, da varuje svoje življenje in zdravje ter življenje in zdravje drugih oseb. To določa 12. člen ZVZD-1.

13. Sodišče prve stopnje je pri razlagi gornjih predpisov razmerje med dolžnostmi delodajalca na eni strani in na drugi dolžnostmi delavca, ki je v delovnem razmerju v podrejenem in odvisnem položaju, določilo pretirano popustljivo do delodajalca in pretirano strogo do delavca. Ocenilo je namreč, da bi bil moral biti delavec pazljivejši (in zavzeti stabilnejši položaj), medtem ko delodajalcu ni mogoče ničesar očitati, saj poškodb v preteklosti ni bilo. Tu je sodišče prve stopnje bržkone sledilo delu mnenja sodnega izvedenca za varstvo pri delu, v katerem je ta - abstraktno, domala brez konkretizirane utemeljitve - zapisal, da je bilo "delovno mesto primerno oblikovano oz. urejeno" in da je bil "delovni proces obvladan z ustreznimi navodili, da se prepreči in omejuje tveganja, ki se lahko pojavijo na delovnem mestu, kjer je prišlo do poškodbe tožnika, na sprejemljiv nivo". Teh sklepanj izvedenec ni utemeljil s kakšnimi posebnimi strokovnimi znanji niti jih ni konkretiziral; edina konkretna okoliščina, na katero je oprl opisana sklepanja, je dejstvo, da pri toženki v času, v katerem so bile pri njej zaposlene zaslišane priče in tožnik, pri odmaševanju z drogom ni prišlo do poškodb, in zato "ni bilo potrebe po kurativnem ukrepanju". Toda ocena, ali je tožnikov delodajalec ravnal dovolj skrbno, ko je od delavcev zahteval odmaševanje z rudo in kamenjem zamašene odprtine z dolgim in težkim železnim drogom prek lesene zaščitne pregrade, ne oziraje se na to, da se lahko zaradi delovanja sile delavec na tej pregradi resno poškoduje, je pravno vprašanje. Odgovora nanj sodišče ne sme prepustiti izvedencu.

14. Konkretnega ukrepa za zagotovitev varnega odmaševanja rude v dozirni odprtini ne zapoveduje noben predpis. Zato mora sodišče, izhajajoč iz narave delovne obveznosti in načina njenega izvajanja, najprej presoditi, ali je bilo tveganje nastanka poškodbe za delodajalca, ki ga zakonsko veže zagotavljanje varnega dela, predvidljivo.

15. Drugače kot sodišče prve stopnje pritožbeno sodišče sodi, da je bilo tveganje predvidljivo, čeravno se v zadnjem dobrem desetletju ni uresničilo. Že izkustveno je namreč jasno, da se pri zaporedju sunkov z 8 kilogramskim drogom v zagozdeno trdo snov (kvarcit in kamenje) z namenom, da se jo premakne (sprosti zagozditev), ustvarja precejšnja sila. Kot je logično povedal izvedenec, je jakost sile odvisna od velikosti zamašitve in sodišče je verjelo tožniku, da je bila ta obsežna (težka). Izkustveno je jasno, da tak sunek, ko zaradi sprostitve snovi izzveni v prazno, močno destabilizira telo, da to s precejšnjo silo zaniha navzdol v smeri sunka, kjer je bila lesena pregrada. To bi skrbni delodajalec moral vedeti (predvideti) in prav tako, da lahko takšen sunek v leseno pregrado s trdim in ostrim robom

povzroči resno telesno poškodbo. Opisani tehnološko primitivni postopek odmaševanja, ki temelji na precejšnji neposredni delavčevi telesni sili, nosi v sebi več od običajnega vsakodnevnega življenjskega tveganja, za katerega se lahko delodajalec zanese, da ga bo delavec brez nadaljnjega obvladal sam.

16. Pri presoji, ali je imel delodajalec dolžnost preprečiti predvidljivo škodo, je pomembno še, da bi lahko delodajalec tveganje nevtraliziral s preprostim in cenovno neznatnim varnostnim ukrepom, ki ga je potrdil izvedenec: z obložitvijo lesene pregrade z mehkim materialom. Prav tako, kot je trdil tožnik, s preprostim navodilom (poukom), da se je treba pri rokovanju z drogom zaradi nevarnosti nenadzorovanih sunkov opreti (nasloniti) na leseno pregrado.

17. Delodajalec - toženkin zavarovanec - torej delovne naloge ni organiziral tako, da bi preprečil tveganje poškodbe, ki ni bila nepredvidljiva, čeprav bi bil to lahko storil z domala neznatnim naporom. Na drugi strani pritožbeno sodišče ne najde ničesar, kar bi prekršil tožnik. Delal je, kar mu je nalagal delodajalec, z delovnim sredstvom, ki ga je delodajalec za to predvidel, in pri tem stal na mestu ter v telesnem položaju, ki ga ni izbral nerazumno, delodajalec pa mu drugačnega ni odredil.

18. Do poškodbe tožnika je torej prišlo, ker je delodajalec ravnal protipravno. Zato in ker se njegova krivda domneva, je izpolnjen temelj njegove krivdne odgovornosti (prvi odstavek 131. člena OZ), s tem pa obveznost tožene delodajalčeve zavarovalnice.

19. Glede na pojasnjeno je odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi tožbenega zahtevka materialnopravno napačna, pritožba pa utemeljena. Zato in ker je glede podlage stvar zrela za razsojo, so izpolnjeni pogoji za izdajo vmesne sodbe v pritožbenem postopku. Zato je višje sodišče izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je z vmesno sodbo ugotovilo utemeljenost tožbenega zahtevka po podlagi (prvi odstavek 315. člena v zvezi s 5. alinejo 358. čl. ZPP) (I. točka izreka). Zadevo je vrnilo sodišču prve stopnje, ki bo v nadaljnjem postopku preizkusilo utemeljenost tožbenega zahtevka po višini in znova odločilo o stroških (II. točka izreka).

20. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno sodbo.

Uradni list RS, št. 37/07 - ur. p. b. in nasl. - v nadaljevanju ZPP.

Kolikor ga, ga neuspešno, kot je obrazloženo v 7. in 8. točki obrazložitve.

Zapisniki zaslišanj pokažejo, da je najdlje zaposlena priča tam 12 let.

Sodba VSRS II Ips 35/2024, 18. točka obrazložitve.

Sodba VSRS II Ips 251/2018, 18. točka obrazložitve.

Podrejenost izhaja iz definicije delovnega razmerja v 4. členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1), ki določa, da je delovno razmerje razmerje med delavcem in delodajalcem, v katerem se delavec prostovoljno vključi v organiziran delovni proces delodajalca in v njem za plačilo, osebno in nepretrgano opravlja delo

Razvidna je iz fotografij št. 1, 4 in 5 v prilogi A/4 in A/22 ter na straneh 3 in 4 pisnega izvedenskega mnenja.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131, 131/1, 131/2, 149

Zakon o varnosti in zdravju pri delu (2011) - ZVZD-1  - člen 5, 5/1, 9, 12, 12/1, 12/2, 12/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.