VSL Sklep I Ip 1421/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-17

Urška Jordan (preds.), Tjaša Potparić Janežič (poroč.), Gregor Špajzer

CIVILNO PROCESNO PRAVO - IZVRŠILNO PRAVO - NEPRAVDNO PRAVO - PRAVO DRUŽB

izvršilni naslov - naložitev obveznosti - ugotovitvena odločba - oblikovalna odločba - primernost izvršilnega naslova - izvršljivost - načelo formalne legalitete - dajatvena tožba - ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi - pravica do enakega varstva pravic

Drži sicer, da je lahko izvršilni naslov za izvršbo le listina dajatvene, ne pa tudi (z izjemo davčnih odločb) ugotovitvene (ali oblikovalne) narave. O tem ni dvoma. Ne drži pa, da sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani I Ng 12/2025 z dne 27. 10. 2025, na katerem temelji predlog za izvršbo v obravnavani zadevi, ni dajatvena listina, oziroma da v njej ni dajatvenega povelja. Res sicer v izreku (I. točka) navedenega sklepa ni zapisano, da "mora oziroma je dolžan nasprotni udeleženec (sedaj dolžnik) predlagatelju (sedaj upnik) omogočiti vpogled (z možnostjo fotografiranja/kopiranja)" v v nadaljevanju I. točke izreka sklepa navedene listine, temveč je nepravdno sodišče odločilo, da se predlagatelju (sedaj upnik) omogoči vpogled v konkretne listine. Vendar pa zgolj zaradi takšnega zapisa še ni mogoče šteti, da upnik zoper dolžnika nima listine dajatvene narave.

Dikcija v sklepu I Ng 12/2025 z dne 27. 10. 2025, da se predlagatelju (sedaj upnik) "omogoči vpogled", lahko pomeni le to, da je nasprotni udeleženec (sedaj dolžnik) dolžan omogočiti vpogled (z možnostjo fotografiranja/kopiranja) predlagatelju (sedaj upnik), oziroma da navedeno nedenarno obveznost dolžnik mora izpolniti. Vse drugo je le stvar ubeseditve, ki pa na pravno naravo listine, ki je bila podlaga za vložitev predloga za izvršbo, v ničemer ne vpliva. Nenazadnje je nepravdno sodišče pri oblikovanju svojega izreka zgolj sledilo dikciji določbe 513. člena ZGD-1.

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje predlog za izvršbo z dne 21. 11. 2025 zavrnilo.

2. Upnik je vložil pravočasno pritožbo. Uveljavlja vse pritožbene razloge. Višjemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, izpodbijani sklep razveljavi in predlogu upnika ugodi. Priglaša stroške pritožbenega postopka. Navaja, da je stališče sodišča absurdno, pravno zmotno in neutemeljeno. Prvostopenjsko sodišče je zaradi napačne razlage izvršilnega naslova storilo procesno kršitev, ki je brez dvoma vplivala na pravilnost in zakonitost izpodbijane odločbe, hkrati pa je zmotno uporabilo materialno pravo. Izvršilni naslov je namreč primeren in izvršljiv, zato bi moralo sodišče izvršbo dovoliti. Na tovrsten način je sodišče poseglo tudi v ustavno zagotovljeno pravico upnika do enakega varstva pravic, hkrati pa poskusilo ustvariti izredno nevaren in škodljiv precedens. Prvi odstavek 21. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju: ZIZ) določa, da je izvršilni naslov primeren za izvršbo, če so v njem navedeni upnik in dolžnik ter predmet, vrsta, obseg in čas izpolnitve obveznosti. Upnik pri tem ne oporeka stališču teorije in sodne prakse, da je izvršilni naslov lahko le dajatvena odločba, odločno pa nasprotuje presoji sodišča prve stopnje, da sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani I Ng 12/2025 z dne 27. 10. 2025 ne vsebuje dajatvenega povelja. Kot rečeno, ZIZ za primeren šteje tisti naslov, v katerem so določeni upnik in dolžnik ter predmet, vrsta in obseg izpolnitve obveznosti, medtem ko čas izpolnitve ni nujna sestavina sodne odločbe kot izvršilnega naslova, saj ga v takem primeru določi izvršilno sodišče. V obravnavanem primeru so vsi navedeni pogoji izpolnjeni in jasno razvidni iz izvršilnega naslova. Iz njega nedvoumno izhaja, kdo sta predlagatelj in nasprotni udeleženec (oziroma upnik in dolžnik v predmetnem postopku), ter kakšna je obveznost dolžnika, in sicer omogočiti vpogled, vključno z možnostjo fotografiranja oziroma kopiranja, v listine po računih notarja A. A. Bolj jasno kot to ne more biti, saj je torej ravno dolžnik ta, ki mora predlagatelju omogočiti vpogled v listine in dovoliti njihovo fotografiranje oziroma kopiranje.

Pri dajatveni tožbi, ki v širšem smislu zajema zahtevke na dajatev, storitev, opustitev ali dopustitev, je odločilno merilo za presojo zadostne opredeljenosti zahtevka vprašanje, ali tak zahtevek - če mu je ugodeno - zagotavlja ustreznost izvršilnega naslova, tako da je izvršilnemu sodišču v morebitnem izvršilnem postopku brez vsakršnega nadaljnjega pravnega sklepanja razvidno, kakšna obveznost je naložena dolžniku (Galič A., (2010), Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga (151. do 305. člen), GV Založba in Uradni list RS, str. 123). Prav to merilo je v obravnavanem primeru izpolnjeno. Iz izreka sklepa I Ng 12/2025 namreč jasno izhaja, da je dolžniku naložena konkretna nedenarna obveznost, in sicer omogočiti upniku vpogled v natančno opredeljene listine, vključno z možnostjo njihovega fotografiranja oziroma kopiranja. Obveznost je po svoji naravi storitvena, jasno individualizirana in brez dvoma izvršljiva, zato odločba vsebuje vse bistvene elemente dajatvenega zahtevka in predstavlja primeren izvršilni naslov v smislu prvega odstavka 21. člena ZIZ. V slovenskem pravnem redu poznamo tri temeljne oblike tožbenih zahtevkov, in sicer oblikovalni, ugotovitveni in dajatveni zahtevek. Z oblikovalnim zahtevkom se zahteva, da se ustvari, spremeni ali preneha pravno razmerje, z ugotovitvenim zahtevkom se zahteva ugotovitev obstoja ali neobstoja določene pravice, pravnega razmerja ali pravnega dejstva, medtem ko se z dajatvenim zahtevkom tožencu naloži določena dajatev, storitev, opustitev ali dopustitev. Iz konkretnega izvršilnega naslova jasno izhaja, da se dolžniku nalaga storitvena obveznost, in sicer omogočitev vpogleda v opredeljeno dokumentacijo z možnostjo fotografiranja oz. kopiranja listin. Zato v obravnavanem primeru ne gre niti za oblikovalni niti za ugotovitveni zahtevek, temveč nedvomno za dajatveni zahtevek, kar je edina oblika zahtevka, ki ustreza pogojem za primeren izvršilni naslov.

Skladno z načelom stroge formalne legalitete je izvršilno sodišče vezano na izvršilni naslov in ga ne sme spreminjati, niti presojati njegove pravilnosti ali zakonitosti. Namen izvršilnega postopka je izključno v tem, da se obveznost iz izvršilnega naslova prisilno izpolni tako, kot iz njega izhaja. Prvostopenjsko sodišče je to načelo kršilo s tem, ko se je spuščalo v presojo, ali naj bi bil izrek sklepa Okrožnega sodišča v Ljubljani I Ng 12/2025 v nasprotju s prakso primerljivih zadev, saj takšna presoja ne more biti predmet odločanja predmetne faze izvršilnega postopka. Še več, iz sodne prakse, na katero se sodišče sklicuje, sploh ni razvidno, na podlagi katerih konkretnih razlogov naj bi bilo mogoče sklepati, da je izrek obravnavanega izvršilnega naslova v nasprotju z judikati primerljivih zadev. Sodišče prve stopnje tega niti ne pojasni, temveč takšno tezo zgolj pavšalno navede, brez kakršnekoli konkretizacije ali primerjalne analize. Zaradi tega je izpodbijana odločba v tem delu obremenjena ne le z zmotno presojo, temveč tudi s pomanjkljivo obrazložitvijo. Skladno s sodno prakso je tovrsten zahtevek povsem ustrezen in ustaljeno uporabljen, saj se zahtevek praviloma izoblikuje na podlagi besedila zakonske določbe, ki ureja možnost vložitve konkretnega pravnega sredstva (VSL sklep I Cpg 320/2023, VSK sklep Cpg 198/2017, VSL sklep I Cpg 530/2015 idr). V obravnavanem primeru je bil predlog vložen na podlagi 513. člena Zakona o gospodarskih družbah (v nadaljevanju: ZGD-1), ki določa: "Družbenik, ki mu informacije niso bile dane ali mu ni bil dovoljen vpogled v knjige in spise ali je poslovodja zavrnil njegovo zahtevo v nasprotju z drugim odstavkom prejšnjega člena, sme od sodišča zahtevati, da s sodno odločbo dovoli, da se informacije dajo ali da se dovoli vpogled." Iz zakonske dikcije jasno izhaja, da je zakonodajalec predvidel sodno varstvo v obliki odločbe, s katero se dolžniku naloži konkretna storitvena obveznost, in sicer omogočiti posredovanje informacij oziroma vpogled v knjige in spise. Predmet obravnavane gospodarske nepravde je bila prav sodna uveljavitev vpogleda v dokumentacijo dolžnika, pri čemer je bilo zahtevano in tudi odrejeno, da se poleg vpogleda omogoči tudi fotografiranje in kopiranje dokumentacije. Takšna odločitev je po svoji vsebini nedvomno dajatvene narave in kot taka ustreza zakonskim zahtevam za izvršilni naslov.

V korist upnika je bil zoper dolžnika že izdan sklep o izvršbi I 376/2023 z dne 27. 2. 2023 na podlagi sklepa nepravdnega sodišča Okrožnega sodišča v Ljubljani Ng 30/2022 z dne 3. 11. 2022 s praktično identičnim izrekom, in sicer, da se predlagatelju omogoči vpogled v poslovno in računovodsko dokumentacijo z možnostjo njenega fotografiranja oziroma kopiranja. Gre torej za povsem identično dejansko in pravno stanje, edina razlika je v odločitvi izvršilnega sodišča, kar ustvarja notranje nasprotje v sodni praksi in je pravno nevzdržno. S tem je bila kršena upnikova pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS, saj odstop od sodne prakse v izpodbijanem sklepu ni jasno, konkretno in prepričljivo obrazložen. Sprejem izpodbijane odločitve predstavlja izjemno nevaren precedens. Prvič, ker je bila v primerljivem postopku z enakim dejanskim in pravnim stanjem sprejeta povsem nasprotna odločitev, kar pomeni nepojasnjen in neutemeljen odstop od prakse. Drugič, takšno pravno stališče, če bi prestalo tudi pritožbeno presojo, bi v praksi lahko privedlo do sistemske neizvršljivosti odločb, izdanih v postopkih po 513. členu ZGD-1. V številnih primerih se namreč uporablja enaka oziroma primerljiva formulacija izreka (ki jo predvideva ravno zakon), s katero se dolžniku naloži, da predlagatelju omogoči vpogled v poslovno dokumentacijo družbe. V vseh takih primerih bi bili upravičenci kljub pravnomočni in vsebinsko utemeljeni odločitvi onemogočeni v prisilni uveljavitvi svojih pravic, zgolj zaradi presoje izvršilnega sodišča, da odločba ne predstavlja primernega izvršilnega naslova. Izpodbijana odločitev je tako ne le pravno zmotna, ampak tudi arbitrarna in v nasprotju z načelom pravne varnosti, pri čemer je bil postopek I Ng 12/2025 že četrti postopek, v katerem je bil predlagatelj primoran sodno uveljavljati svoje korporacijsko upravičenje. Sodišče je zmotno uporabilo prvi odstavek 21. člena ZIZ, ko je presodilo, da obravnavani izvršilni naslov ni primeren za izvršbo.

4. Višje sodišče je izpodbijani sklep preizkusilo v okviru zatrjevanih pravno pomembnih pritožbenih razlogov in razlogov, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti po določbi drugega odstavka 350. člena v zvezi s 366. členom Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP), oba v zvezi s 15. členom ZIZ.

5. Sodišče prve stopnje je upnikov predlog za izvršbo zavrnilo z obrazložitvijo, da so po stališču teorije in sodne prakse izvršilni naslov lahko samo listine dajatvene narave, izjema so davčne ugotovitvene odločbe. Ugotovitev obstoja dolga ne zadostuje, če ni hkrati zavezancu naloženo, da je obveznost dolžan izpolniti. Po presoji sodišča prve stopnje gre v obravnavani zadevi za tak primer, saj sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani I Ng 12/2025 z dne 27. 10. 2025 v I. točki izreka nasprotnemu udeležencu (sedaj dolžnik), na podlagi katerega je upnik (prej predlagatelj) vložil predlog za izvršbo, ničesar ne nalaga, temveč določa le, da se predlagatelju omogoči vpogled v listine. Kot še izhaja iz izpodbijanega sklepa, je tak izrek tudi v nasprotju s sodno prakso v primerljivih zadevah (VSL sklep I Cpg 133/2016, VSL sklep I Cpg 568/2022, VSM sklep I Cpg 242/2023). Glede na navedeno je sodišče prve stopnje štelo, da zaradi odsotnosti dajatvenega povelja upnik nima primernega izvršilnega naslova za izvršbo zoper dolžnika (prim. 21. člen ZIZ).

6. Pritožba utemeljeno uveljavlja, da je povzeto stališče materialnopravno zmotno. Drži sicer, da je lahko izvršilni naslov za izvršbo le listina dajatvene, ne pa tudi (z izjemo davčnih odločb) ugotovitvene (ali oblikovalne) narave. O tem ni dvoma

. Ne drži pa, da sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani I Ng 12/2025 z dne 27. 10. 2025, na katerem temelji predlog za izvršbo v obravnavani zadevi, ni dajatvena listina, oziroma da v njej ni dajatvenega povelja. Res sicer v izreku (I. točka) navedenega sklepa ni zapisano, da "mora oziroma je dolžan nasprotni udeleženec (sedaj dolžnik) predlagatelju (sedaj upnik) omogočiti vpogled (z možnostjo fotografiranja/kopiranja)" v v nadaljevanju I. točke izreka sklepa navedene listine, temveč je nepravdno sodišče odločilo, da se predlagatelju (sedaj upnik) omogoči vpogled v konkretne listine. Vendar pa zgolj zaradi takšnega zapisa še ni mogoče šteti, da upnik zoper dolžnika nima listine dajatvene narave.

7. Nasprotno, dikcija v sklepu I Ng 12/2025 z dne 27. 10. 2025, da se predlagatelju (sedaj upnik) "omogoči vpogled", lahko pomeni le to, da je nasprotni udeleženec (sedaj dolžnik)

(z možnostjo fotografiranja/kopiranja) predlagatelju (sedaj upnik), oziroma da navedeno nedenarno obveznost dolžnik

. Vse drugo je le stvar ubeseditve, ki pa na pravno naravo listine, ki je bila podlaga za vložitev predloga za izvršbo, v ničemer ne vpliva. Nenazadnje je nepravdno sodišče pri oblikovanju svojega izreka zgolj sledilo dikciji določbe 513. člena ZGD-1, na kar pritožba prav tako utemeljeno opozarja. Končno ni mogoče sprejeti niti argumenta sodišča prve stopnje, da je izrek sklepa Okrožnega sodišča v Ljubljani I Ng 12/2025 z dne 27. 10. 2025 v nasprotju s sodno prakso v primerljivih zadevah. V sklepih VSL I Cpg 133/2016 in I Cpg 568/2022 ter v VSM sklepu I Cpg 242/2023, ki so citirani v obrazložitvi izpodbijanega sklepa, je nepravdno sodišče nasprotnemu udeležencu sicer res izrecno naložilo, kako mora oziroma je dolžan ravnati v korist predlagatelja, vendar pa še zdaleč ne gre za ustaljeno prakso oblikovanja izrekov v takšnih primerih. Kot izpostavlja že pritožba, je namreč prav tako mogoče najti več objavljenih odločb z izrekom, podobnim izreku, kakršen je v konkretnem primeru, torej, da "se predlagatelju nekaj omogoči oziroma dovoli".

Sicer pa se izvršilno sodišče v pravilnost in zakonitost izvršilnega naslova niti ne sme spuščati.

8. Preozka oziroma preveč formalistična je torej razlaga sodišča prve stopnje, da sklep I Ng 12/2025 z dne 27. 10. 2025 ni listina dajatvene narave. Gre prav za takšno listino, ki kot taka predstavlja primeren izvršilni naslov za izvršbo zoper dolžnika (21. člen ZIZ).

9. Po povedanem je višje sodišče utemeljeni pritožbi že iz pojasnjenega razloga ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ), v katerem naj sodišče pri ponovnem odločanju upošteva tudi zgoraj obrazloženo. Pri tem višje sodišče še pojasnjuje, da o zadevi ni moglo samo odločiti kot prvo, saj bi sicer poseglo v dolžnikovo pravico do ugovora (prim. 22. člen Ustave RS).

10. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

Glej na primer Galič A. v: Ude L., Galič A. (ur.), Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, GV Založba in Uradni list RS, 2. knjiga, str. 181 in VSL sklep I Ip 752/2025, kar je oboje citirano že v izpodbijanem sklepu.

Na primer v pritožbi citirani VSL sklepa I Cpg 320/2023 in I Cpg 530/2015 ter VSK sklep Cpg 198/2017.

Zakon o izvršbi in zavarovanju (1998) - ZIZ  - člen 21, 21/1, 53

Zakon o gospodarskih družbah (2006) - ZGD-1  - člen 513

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 22

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.