VSL Sklep III Cp 2040/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-04

Barbka Močivnik Škedelj (preds.), Brigita Markovič (poroč.), mag. Renata Cerar

zavrnitev predloga za vrnitev v prejšnje stanje - poslovanje odvetniške pisarne - nepravilnosti pri vročanju - prepozna dopolnitev pritožbe - rok za plačilo sodne takse - procesni rok - upravičen vzrok za zamudo - ustrezna skrbnost - dolžna skrbnost stranke - sklep o umiku pritožbe zaradi neplačila takse - fikcija vročitve - povratnica kot javna listina - sodna taksa kot procesna predpostavka

Tako v teoriji kot sodni praksi je v zvezi s tem zato uveljavljeno stališče, da stranka nepravilnosti pri vročanju ne more uveljavljati kot podlage za vrnitev v prejšnje stanje, ampak je napačna vročitev lahko le pritožbeni razlog.

Za nastop fikcije vročitve je namreč bistveno, da je naslovnik prejel obvestilo o sodnem pisanju in da je potekel 15 dnevni rok za dvig pisanja. Za presojo pravilnosti vročitve zato ni pomembno, ali (in kdaj) je bilo sodno pisanje naslovniku nato puščeno v hišnem predalčniku.

I. Dopolnitev pritožbe z dne 13. 11. 2025 se zavrže.

II. Pritožba se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugotovilo, da je pritožba tožnika z dne 6. 6. 2025, ki jo je vložil zoper sodbo izdano v tej zadevi, umaknjena (tč. I izreka). Predlog za vrnitev v prejšnje stanje je zavrnilo (tč. II izreka).

2. Tožnik se zoper odločitev pritožuje. Navaja, da je pri poslovanju odvetniških pisarn relativno pogosto, da se v pisarni znajde pošiljka, pri kateri je kot naslovnik navedena druga odvetniška pisarna. Od posameznega prejemnika je odvisno, kaj s prejeto pošiljko naredi. Pri tem ni zakonske obveznosti, da jo vrne. Pooblaščenec tožnika posebnega digitalnega sistema prejemanja pošte nima. Ker mu sodišče ni dalo možnosti, da bi se o tem izrekel v postopku, prilaga izpis iz programa raziskovalec, ki kaže skenirane dokumente tistega dne. Na dan 2. 7. 2025 in v naslednjih dneh nalog za plačilo takse iz tega postopka ni bil skeniran. Vse pošiljke dne 2. 7. 2025 so bile prevzete s podpisom vročilnic. Samo plačilni nalog naj bi bil vročen z odložitvijo v predalčnik. Tudi to kaže, da je verjetno prišlo do pomote pri vlaganju pošiljke v ta predal. Glede očitka, da tožnik ni predlagal zaslišanja poštnega uslužbenca, navaja, da je malo verjetno, da bi ta vedel izpovedati o eni izmed množice pošiljk, opravljenih 2. julija letos. Če pa je sodišče menilo, da je treba dokazne predloge razširiti, bi lahko v okviru materialnoprocesnega vodstva tožnika k temu pozvalo. Za dokončno ugotavljanje dejanskega stanja o prevzemu in skeniranju bi bilo treba imenovati izvedenca računalniške stroke, ki bi pregledal računalniški sistem pošte in pooblaščenca, kar pa se glede na obravnavano zadevo zdi nesmiselno. Predlog za vrnitev v prejšnje stanje ni zloraba procesnega položaja. Nalog za plačilo sodne takse je sorazmerno kratek dokument in manjša kuverta. Glede na dogodke je zato najbolj verjetno, da je bila pošiljka vložena v napačen predalčnik. Sodišče je zmotno zaključilo, da tožnik ni izkazal upravičenega razloga za zamudo roka za plačilo takse. Pošiljke z nalogom namreč nikoli ni prejel, saj je bila pošiljka verjetno vložena v napačen predalčnik v poslovni stavbi, v kateri deluje več odvetniških pisarn. Gre za objektivno okoliščino, ki ni bila povzročena po krivdi stranke, ampak je posledica nepravilnega ravnanja pošte. Sodišče je zmotno uporabilo fikcijo vročitve kot absolutno in neizpodbojno domnevo. Pooblaščenec je domnevo izpodbijal z verodostojnimi trditvami in dokazi (fotografije, opis hišnih predalčnikov), kar bi moralo zadostovati za vsaj zaslišanje. Namesto tega je sodišče dokazni predlog zavrnilo brez izvedbe naroka, s čimer je kršilo pravico do izjave in dokazovanja iz 22. člena Ustave RS in 5. člena ZPP.

Enako velja za očitke o nezadostnih dokazih. Ti so delno neobstoječi, delno pa nepotrebni. Sodišče bi moralo v okviru materialnoprocesnega vodstva preveriti, ali ti dokazi obstajajo oziroma ali so smiselni.

3. Tožnik je 13. 11. 2025 vložil še dopolnitev pritožbe, ki ji je priložil dokazilo o napačni vročitvi pošiljke naslovljene na pooblaščenca v tej zadevi, ki jo je dejansko prejela druga odvetniška pisarna.

4. Pritožba ni utemeljena, njena dopolnitev pa nedovoljena.

5. Sodišče prve stopnje je izpodbijani sklep pooblaščencu tožnika vročilo 24. 9. 2025. Naslednjega dne (25. 9. 2025) je začel teči petnajstdnevni pritožbeni rok. Iztekel se je 9. 10. 2025. Tožnik je dopolnitev pritožbe vložil 13. 11. 2025, torej po izteku roka iz 2. odst. 363. čl. ZPP. Pritožbeno sodišče je to dopolnitev zato zavrglo (346. čl. ZPP v zvezi z 343. in 366. čl. ZPP).

Glede predloga za vrnitev v prejšnje stanje (tč. II izreka sklepa)

6. Ker lahko predlog za vrnitev v prejšnje stanje utemelji samo zamuda procesnega roka, ne pa tudi zamuda materialnopravnega roka, pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da je rok za plačilo sodne takse procesni rok. V sodni praksi in teoriji je bilo sicer nekaj časa zastopano stališče, da gre za materialni rok, vendar se je sodna praksa po odločbi VSRS I Up 152/2014 z dne 2. 2. 2015 poenotila.

Stališču, ki je bilo zavzeto v tej odločbi, z nekaj izjemami, izrecno ali vsebinsko

Sedaj velja, da je rok za plačilo sodne takse procesni rok.

7. Odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi predloga za vrnitev v prejšnje stanje je pravilna že iz razloga, ker trditev tožnika, da mu v postopku plačilni nalog ni bil vročen, ni razlog za vrnitev v prejšnje stanje in je tak predlog nesklepčen. V kolikor bi namreč to držalo, do zamude (roka za plačilo sodne takse) ne bi prišlo. Tako v teoriji

je v zvezi s tem zato uveljavljeno stališče, da stranka nepravilnosti pri vročanju ne more uveljavljati kot podlage za vrnitev v prejšnje stanje, ampak je napačna vročitev lahko le pritožbeni razlog. Res je sicer, da predlagatelj nepravilne vročitve ne uveljavlja kot napake sodišča, ampak kot napako poštnega uslužbenca, vendar to ni bistveno. Sodišče namreč pisanje vroča po pošti (1. odstavek 132. čl. ZPP) in se zato nepravilno vročanje s strani poštnega uslužbenca še vedno šteje kot nepravilno vročanje sodišča.

Odločitev sodišča prve stopnje je zato, čeprav iz drugačnih razlogov, kot jih je navedlo sodišče prve stopnje, pravilna, pritožba pa neutemeljena.

8. Pritožbeno sodišče pa ob tem zgolj v pojasnilo pritožniku dodaja, da tudi ob drugačni presoji predlogu ne bi bilo mogoče ugoditi. V pravni teoriji in sodni praksi

se je namreč izoblikovalo enotno stališče, da je vrnitev v prejšnje stanje mogoče dopustiti, če je zamuda posledica upravičenega vzroka, ki se je pripetil stranki. Upravičen vzrok pa je vsak dogodek resnejše narave, ki razumsko pomeni oviro za stranko, da opravi neko procesno dejanje; vzrok je upravičen, če ga stranka ni zakrivila s svojim vedenjem oziroma če se lahko pripiše naključju, ki se je pripetilo stranki. Torej mora zamudo povzročiti dogodek, ki ga stranka kljub izkazani zadostni skrbnosti ni mogla niti predvideti niti preprečiti.

Kot je pravilno pojasnilo že sodišče prve stopnje v tč. 13 izpodbijanega sklepa, dejstvo, da tožnik ni prejel same pošiljke (ni pa sporno, da je prejel obvestilo o pošiljki), ne predstavlja upravičenega vzroka za zamudo. Pooblaščenec tožnika, ki je pravni strokovnjak in so mu določbe o vročanju s fikcijo poznane (nanje pa je bil tudi posebej opozorjen), bi namreč ob ustrezni skrbnosti moral pisanje v danem roku dvigniti; v kolikor pa se je zanašal na to, da mu bo sodna pošiljka po poteku 15 dnevnega roka puščena v predalčniku, pa po tem, ko se to ni zgodilo, opraviti ustrezne poizvedbe. To v konkretnem primeru še toliko bolj velja, saj tožnik v pritožbi sam trdi, da se relativno pogosto zgodi, da je nanj naslovljena pošta dejansko vročena drugi osebi.

9. Ker po povedanem dejstvo, ali je bil pritožniku plačilni nalog (torej sama pošiljka) dejansko puščena v predalčniku, ni odločilno, se pritožbeno sodišče do pritožbenih navedb o tem podrobneje ne opredeljuje. Enako velja za očitke, da sodišče ni izvedlo vseh predlaganih dokazov (to je zaslišanja pooblaščenca tožnika) in tudi ni opravilo naroka. Oprava naroka in izvedba dokazov glede na očitno neutemeljenost predloga namreč ni bila potrebna (2. odst. 120. čl. ZPP).

Glede sklepa, da je pritožba tožnika umaknjena (tč. I izreka sklepa)

10. Kot je pravilno pojasnilo že sodišče prve stopnje v tč. 9 sklepa, iz obvestila sodišču o opravljeni vročitvi, pripetega k list. št. 242 izhaja, da spornega plačilnega naloga ob poskusu vročitve naslovniku Odvetniški družbi A. ni bilo mogoče vročiti in je zato vročevalec 16. 6. 2025 v hišnem predalčniku pustil obvestilo, kje je pismo, z navedbo roka 15 dni, v katerem ga mora prevzeti. Naslovnik pisma v tem roku ni prevzel, zato mu je bilo po poteku roka (2. 7. 2025) puščeno v predalčniku. Iz tega obvestila torej izhaja, da je bil sporni plačilni nalog tožniku vročen s fikcijo vročitve (3. in 4. odst. 142. čl. ZPP v zvezi z 6. odst. 142. čl. ZPP), in sicer s potekom 15 dnevnega roka za prevzem pisanja na pošti, to je 1. 7. 2025.

11. Pravilno izpolnjena vročilnica (povratnica) je javna listina v smislu določb 224. čl. ZPP, ki dokazuje resničnost tistega, kar se v njej potrjuje. To domnevo je mogoče izpodbiti. V konkretnem primeru tožnik v pritožbi vztraja, da so dejstva v obvestilu nepravilno ugotovljena, ker pošiljka s plačilnim nalogom 2. 7. 2025 (niti kasneje) ni bila puščena v njegovem predalčniku, ampak je bila verjetno puščena v predalčniku druge osebe. Takšna trditev, tudi če je resnična, pa ne utemeljuje zaključka, da vročitev 1. 7. 2025 ni bila opravljena. Za nastop fikcije vročitve je namreč bistveno, da je naslovnik prejel obvestilo o sodnem pisanju in da je potekel 15 dnevni rok za dvig pisanja. Za presojo pravilnosti vročitve zato ni pomembno, ali (in kdaj) je bilo sodno pisanje naslovniku nato puščeno v hišnem predalčniku. Z vložitvijo sodnega pisanja v hišni predalčnik se namreč zagotavlja le večja verjetnost, da se bo naslovnik, kljub navedenemu načinu vročanja, tudi dejansko seznanil s pisanjem.

Tudi v zvezi s pritožbo zoper I. tč. sklepa so zato nepomembne pritožbene navedbe, s katerimi pritožnik izpodbija zaključek sodišča prve stopnje, da ni dokazano, da sodna pošiljka s plačilnim nalogom 2. 7. 2025 ni bila puščena v njegovem predalčniku.

12. Sodišče prve stopnje je glede na obrazloženo pri odločitvi zato pravilno upoštevalo, da je bil plačilni nalog tožniku vročen s fikcijo vročitve 1. 7. 2025.

je plačilo sodne takse procesna predpostavka za izvedbo postopka ali opravo dejanja sodišča, če to določa ustrezen procesni zakon. V 1. odst. 105.a čl. ZPP so taksativno naštete vloge, ob vložitvi katerih mora biti plačana taksa. Med njimi je našteta tudi pritožba. Iz 2. in 3. odst. istega določila pa nadalje izhaja, da sodišče v primeru, če taksa ni plačana najkasneje v roku, ki ga sodišče določi v nalogu za plačilo takse in je bila stranka opozorjena na posledice neplačila ter niso podani pogoji za oprostitev, odlog ali obročno plačilo sodne takse, šteje, da je pritožba umaknjena.

14. Pritožnik s pritožbo ne izpodbija ugotovitve sodišča, da takse za pritožbo ni plačal v roku 15 dni po prejemu plačilnega naloga, ampak bistveno kasneje. Ne izpodbija niti ugotovitve, da pogoji za oprostitev, odlog ali obročno plačilo takse niso izpolnjeni. Pritožbeno sodišče zato ugotavlja, da je odločitev sodišča prve stopnje, ki je štelo pritožbo za umaknjeno, ob upoštevanju zgoraj povzetih določb ZST-1 in ZPP, pravilna.

15. Pritožba je glede na obrazloženo neutemeljena. Ker pritožbeno sodišče ni ugotovilo niti kršitev, na katere v obsegu 2. odst. 350. čl. ZPP pazi po uradni dolžnosti, jo je zavrnilo in izpodbijani sklep v celoti potrdilo (2. tč. 365. čl. ZPP).

Tej odločbi je kasneje VSRS sledilo še v odločbi III DoR 108/2014 (glej 4. točko razlogov) in II DoR 592/2020 (glej 5. točko razlogov), vsaj smiselno pa tudi v sklepu II DoR 116/2017.

S tem, ko predloge za vrnitev v prejšnje stanje vsebinsko obravnava.

Glej odločbe VSL II Cpg 1878/2014, II Cpg 1645/2015, II Cpg 829/2016, I Cp 265/2016, II Ip 1016/2019, II Cp 1178/2019 , I Cp 248/2021, II Cp 1376/2021, II Cpg 553/2022 (op.1) in druge.

A. Galič, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, GV Založba 2005, prva knjiga, str. 476.

Primerjaj odločbe II Ips 53/2003, VSL I Cpg 335/2003, II Cp 1847/2004, VSC Cp 410/2008, VSL I Cp 1887/2009, VSL II Cp 2245/2010, VDS Pdp 624/2010, VSK Cp 70/2012, VSL I Cp 2791/2013, VSL I Cpg 1430/2013, VSL I Cpg 1087/2013, VSL I Cp 1345/2014, VSL I Cp 265/2016, I Cp 746/2023 in druge.

Glej odločbo VDS Pdp 624/2010 in I Cp 265/2016. Odločba II Ips 85/2019, ki jo pritožnik izpostavlja v pritožbi, se ne nanaša na to problematiko. V njej je bilo obravnavano vprašanje, ali se lahko zemljiškoknjižni lastnik, ki ga dediči tožijo na izročitev nepremičnin, ki so bile pridobljene na podlagi dedovanja, uspešno brani z ugovorom priposestvovanja.

A. Galič, komentar 116. člena ZPP v: Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 1. knjiga, Založba Uradni list in GV Založba, Ljubljana 2005, str. 478 s tam citirano dodatno literaturo ter sodno prakso.

Glej odločbi VDSS Pdp 460/2024 in VSL II Cpg 165/2025.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 105a, 105a/1, 142, 142/3, 142/4, 142/6, 224

Zakon o sodnih taksah (2008) - ZST-1  - člen 8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.