VSL Sodba II Cp 1220/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-03

Barbara Žužek Javornik (preds.), Suzana Ivanič Lovrin (poroč.), Vanja Tinta Tavčar

zahteva za prenehanje s kršitvami osebnostnih pravic - objava sodbe ali popravka - denarna odškodnina - objava opravičila - kodeks novinarske etike - svoboda izražanja in pravica javnosti do obveščenosti - razžalitev dobrega imena in časti - relativno javna oseba - absolutno javna oseba - objava v medijih - poročanje o kaznivem dejanju - sum storitve kaznivega dejanja - neresnična dejstva - pravica do popravka in odgovora

Toženka ob hudih očitkih, ki jih v spornem članku usmerja zoper tožnika, ni opravila dolžnega razumnega obsega raziskovanja in ni na ustrezen način preverila, kaj pravzaprav tožniku očita kazenska ovadba, s katero niti ni razpolagala. Prav tako tožniku pred objavo članka ni dala možnosti odziva in obrambe, v članku pa je izpustila informacije, ki bi bile tožniku v korist. Hkrati je v članku vsebino ovadbe povzela napačno in neresnično in kaznivo dejanje, ki je bilo tožniku očitano, senzacionalistično prenapihnila. Prav tako ob povedanem toženka ni imela utemeljenega razloga, da bi verjela v resničnost dejstev, ki jih je podala v spornem članku. Ob tako nekorektnem poročanju je mogoč samo zaključek, da je bilo toženkino ravnanje protipravno in je kot tako nedopustno poseglo v tožnikove ustavnopravno varovane pravice do dostojanstva, časti in dobrega imena.

I. Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu potrdi.

II. Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo in sklepom je sodišče prve stopnje odločilo:

"I. Objektivna sprememba tožbe se dopusti.

II. Tožena stranka je dolžna zapuščinski skupnosti dedičev po pokojnem A. A. plačati znesek v višini 7.500,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12. 8. 2021 dalje do plačila, v roku 15 dni pod izvršbo.

III. Tožena stranka je dolžna objaviti javno opravičilo zaradi objave neresničnih dejstev v medijskem članku na spletnem https://www.sta.si/... z naslovom: "V ... kazensko ovadili A. A. zaradi poskusa odtujitve državnega premoženja", in sicer sledečih neresničnih dejstev:

a.) "V ... kazensko ovadili A. A. zaradi poskusa odtujitve državnega premoženja";

b.) "A. A. naj bi poskusil postati lastnik vredne nepremičnine v ... s ponarejeno dokumentacijo.";

c.) "Poleg A. A. so kazensko ovadili tudi hrvaška inženirja C. C. in D. D. iz ..., ki naj bi ponaredila dokumente, s katerimi je slovenski državljan poskušal pridobiti lastniške pravice nad podeželsko palačo, ki je znana, kot Vila ..., je poročal ... novičarski portal x.hr.";

č.) "Poudarja, da je nepremičnina last hrvaške države, v zemljiških knjigah pa je vpisana kot "družbena lastnina, s katero upravlja narodni svet občine ...";

d.) "Nato se je A. A. ob pomoči C. C. in D. D. na podlagi hrvaškega zakona o legalizaciji znova poskušal vpisati kot lastnik nepremičnine.";

e.) "Če bi A. A. uspelo legalizirati nezakonito zgrajene nepremičnine, bi lahko zahteval odkup zemljišča, česar hrvaške oblasti ne bi mogle zavrniti. Na ta načinbi pridobil celotno premoženje.",

s čimer se je poseglo v čast in dobro ime A. A.

Objavo javnega opravičila iz razlogov a.) do e.) te sodbe je tožena stranka dolžna objaviti na enak način in v enaki obliki, kot je bil objavljen sam članek v roku 15dni od pravnomočnosti te sodbe.

IV. Toženi stranki, STA d. o. o., se nalaga, da v roku 15 dni od pravnomočnosti te sodbe s spletne strani https://www.sta.si/... odstrani objavo z naslovom: "V ... kazensko ovadili A. A. zaradi poskusa odtujitve državnega premoženja".

V. Tožena stranka je dolžna na spletnem mediju, spletni strani www.sta.si objaviti sodbo v roku 15 dni od njene pravnomočnosti tako, da objavi na enak način in v enaki obliki, kot je bil objavljen sporni članek, izrek te sodbe.

VI. Zavrne se tožbeni zahtevek v delu, ki se nanaša na javno opravičilo glede dejstva, da novinar E. E. pred objavo članka dne ... 2021 ni pridobil odziva A. A., s čimer je tožena stranka kršila načelo vestnega in strokovnega poročanja ter določbo 3. člena Kodeksa novinarjev Slovenije, ki od novinarja zahteva, da pred objavo hudih obtožb pridobi odziv tistega, ki ga te informacije zadevajo, pa tudi zaradi senzacionalističnega prikazovanja neresničnih dejstev.

VII. Tožena stranka je dolžna zapuščinski skupnosti dedičev po pokojnem A. A. povrniti pravdne stroške v višini 3.749,52 EUR v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za izpolnitev obveznosti dalje do plačila."

2. Zoper ugodilni del sodbe, to je zoper II., III., IV., V. in VII. točko izreka, se pravočasno pritožuje tožena stranka zaradi napačne uporabe materialnega prava po 3. alineji prvega odstavka 338. člena ZPP

Ne strinja se z oceno sodišča, da je naslov članka protipraven in da v poplavi informacij in hitrem tempu življenja od povprečnega bralca ni mogoče zahtevati, da članek vedno prebere v celoti. Poudarja, da članek predstavlja poročilo o takrat aktualni kazenski ovadbi zoper tožnika, ki mu je mesto ... očitalo storitev kaznivih dejanj v zvezi z degradacijo okolja. Povprečnemu bralcu je zaradi dejstva, da članek poroča o vložitvi kazenske ovadbe, jasno, da gre le za očitke in da o zadevi še ni bilo odločeno. Tožnik je imel status relativno javne osebe, zato je prag pri posegih v čast in dobro ime višji kot pri anonimnih osebah.

Stališče sodišča močno odstopa od ustaljene sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP) in slovenskih sodišč, da je naslov članka treba brati skupaj s podnaslovom ter ga presojati v kontekstu celotnega članka. Poudarja, da je odgovor na vprašanje, ali je naslov treba presojati samostojno ali v kontekstu celotnega članka, odvisen od sporočilnega pomena besedila, izjema je le v primeru, ko bi imel naslov samostojno sporočilno celoto, ločeno od celotnega konteksta, za kar v tej zadevi ne gre. Iz celotnega spornega članka izhaja opis očitkov iz kazenske ovadbe in je jasno, da tožnik ni bil ovaden zaradi poskusa kraje nepremičnine na podlagi ponarejene dokumentacije, kot je zmotno presodilo sodišče prve stopnje.

Sodišče je presodilo, da je bilo poročanje toženke protipravno, ker se tožniku v ovadbi očita kaznivo dejanje overovitve z neresnično vsebino, v članku pa je navedeno, da je ovaden zaradi poskusa odtujitve državnega premoženja. Toženka opozarja na stališče Vrhovnega sodišča RS v zadevi II Ips 61/2017, da je vsebina spornega prispevka obvestilo javnosti o vloženi kazenski ovadbi in ni bistvena pravna kvalifikacija kaznivega dejanja. Tudi v predmetni zadevi je za razumevanje očitanega ravnanja bistven motiv, ki je zapisan v obrazložitvi ovadbe, zato poročanje, da so tožnika ovadili zaradi poskusa odtujitve državnega premoženja, ni protipravno.

Izplačilo odškodnine bi bilo v nasprotju z naravo in namenom, za katerega je uzakonjena. Temeljni namen odškodnine je v povrnitvi škode oziroma kompenzaciji, šele če ta ni možna, pa pridejo v poštev druge oblike povrnitve škode, vključno s satisfakcijo, katere namen je, da oškodovanec pridobi nekaj drugega, kot je izgubil v tolažbo za tisto, kar se mu je zgodilo. Denarna odškodnina torej v poštev pride šele, če škode ni mogoče odpraviti z drugimi oblikami. OZ

v 178. členu določa, da sodišče odredi objavo sodbe ali popravka, preklic izjave ali kaj drugega, kar lahko doseže namen, ki se doseže z odškodnino. V primeru razžalitve dobrega imena in časti, če gre za utemeljene zahtevke (za kar v tem primeru ne gre), je za oškodovanca najprimernejša nematerialna restitucija v obliki preklica izjave ali objave opravičila, saj se tako najbolj zanesljivo in javnosti dostopno vzpostavi njegova integriteta. Ker je sodišče ugodilo zahtevku za javno opravičilo in zahtevku za objavo izreka sodbe in toženki naložilo še umik članka, je to treba upoštevati pri odmeri višine odškodnine, zato je dosojeni znesek neutemeljen.

Tožnik domnevno napačnih navedb v članku ni skušal z ničemer korigirati, čeprav je imel na voljo institut popravka in odgovora po ZMed

. Ker bi domnevno nastalo škodo na časti in dobrem imenu na ta način lahko zamejil, njegovo neukrepanje dokazuje, da je namen v kaznovanju toženke in ne v satisfakciji.

Opravičilo, ki naj bi ga po III. točki izreka sodbe objavila toženka, je nedoločno in neizvršljivo, saj ni jasno, katero besedilo opravičila bi morala objaviti. Navedeno je le, za katera neresnična dejstva, ki naj bi posegla v čast in dobro ime tožnika, naj bi se opravičila, vsebina opravičila pa v zahtevku in sodbi ni navedena. Hkrati je sodišče toženki naložilo tudi objavo izreka sodbe, vključno s III. točko, kar pomeni ponovno objavo opravičila oziroma podvajanje iste sankcije.

Glede umika članka je sodišče prezrlo odločitev ESČP Wegrzynowski in Smolczewski proti Poljski, v kateri je presodilo, da je zahteva za umik članka, čeprav je posegel v čast in dobro ime, protipravno in pretirano posegla v svobodo izražanja. Zadoščala bi objava pojasnila, ki je tožnik v predmetni zadevi ni zahteval, zato je ugoditev zahtevku za umik članka napačna.

S tem, ko je sodišče ugodilo vsem štirim sankcijam, je nesorazmerno poseglo v toženkino pravico do svobode izražanja, sankcije pa imajo prekomeren zastraševalni učinek. Toženka se v zvezi s tem sklicuje na sodbo I Cp 97/2020, iz katere naj bi izhajalo, da objava preklica in opravičila predstavlja zadostno sankcijo, saj tožnik ni izkazal tolikšne prizadetosti časti in dobrega imena, da bi bila utemeljena še denarna odškodnina.

Predlaga spremembo sodbe tako, da se tožbeni zahtevek v celoti zavrne, in priglaša stroške pritožbenega postopka.

3. Tožeča stranka v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev in priglaša stroške odgovora.

4. Pritožbeno sodišče je nato prejelo še vlogo tožene stranke z dne 21. 3. 2025 in vlogo tožeče stranke z dne 20. 1. 2026, ki pa sta bili vloženi že precej po izteku rokov za pritožbo in odgovor na pritožbo, zato ju v tem pritožbenem postopku ni bilo mogoče upoštevati.

6. Pritožbeno sodišče uvodoma pojasnjuje, da je tožnik med postopkom umrl, ker pa je imel pooblaščenca, je sodišče prve stopnje postopek nadaljevalo z njegovimi dediči oziroma dediščinsko skupnostjo. Do vprašanja legitimacije dedičev oziroma dediščinske skupnosti za vtoževanje zahtevkov v zvezi s (posmrtnim) varstvom tožnikove osebnosti se je sodišče prve stopnje opredelilo v 29. do 32. točki obrazložitve izpodbijane sodbe. Razlogov, ki jih je ob tem navedlo, pritožba ne izpodbija, pritožbeno sodišče pa jih sprejema kot pravilne in se v izogib nepotrebnemu ponavljanju nanje sklicuje. Zaradi jasnosti in kontinuitete izrazov v prvo in drugostopenjski odločitvi pa tudi pritožbeno sodišče v obrazložitvi za tožečo stranko kljub navedenemu še naprej uporablja izraz tožnik.

7. Tožnik tožbeni zahtevek vlaga na podlagi 134., 178. in 179. člena OZ in pojasnjuje, da je toženka ... 2021 na svoji spletni strani objavila članek "V ... kazensko ovadili A. A. zaradi poskusa odtujitve državnega premoženja". Trdi, da je toženka v članku, ki ga je povzelo večje število drugih medijev, objavila niz očitnih neresnic, ki niso v skladu z vloženo ovadbo, in podala lastne zaključke in interpretacije domnevne kazenske ovadbe ter jih predstavila kot ugotovljena dejstva oziroma kot tožnikov motiv, ki pa ne pravno ne dejansko ni mogoč. O zapisanih trditvah je javnost obveščala na senzacionalističen način, o njih se pred objavo članka ni prepričala in ni pridobila tožnikovega odziva, s čimer je kršila Kodeks novinarjev Slovenije, dejstva, ki bi šla tožniku v prid, pa je v članku izpustila. Tožniku je zaradi protipravne objave nastala izjemno velika škoda na ugledu, časti in dobremu imenu in je izjemno duševno trpel.

8. Toženka je zahtevku nasprotovala z navedbo, da je v okviru opravljanja javne službe posredovanja novic v spornem članku poročala o sumu nezakonitega ravnanja tožnika, ki je absolutna javna osebnost, glede pridobitve lastninske pravice na hrvaški nepremičnini. Novinar je informacijo pridobil iz hrvaškega medija www.x.hr, ki mu je potrdil, da razpolaga z dokumentacijo, zato je bila informacija verodostojna. Preveril jo je tudi pri vlagatelju ovadbe mestni upravi ..., ki ni želela komentirati, in na tožilstvu, ki na vprašanja ni odgovorilo. Gre za javno pomembno temo, članek pa v celoti temelji na ovadbi, ki je bila dejansko vložena in katere vsebino je novinar povzel brez postavljanja lastnih zaključkov. Iz članka je razvidno, da gre le za sum kaznivega dejanja, pri opisu ravnanja je uporabljena pogojna oblika, zato je spoštovana domneva nedolžnosti. Ker gre za poročilo, novinar odziva tožnika ni rabil dobiti, članek pa je napisan vrednostno nevtralno in ne žaljivo. Pravna kvalifikacija očitanega kaznivega dejanja ni bistvena, odločilen je motiv tožnika, zato poročanje, da je bil ovaden zaradi poskusa odtujitve državnega premoženja, kot izhaja iz vsebine ovadbe, ni protipravno.

9. Jedro spora v obravnavanem primeru torej zadeva kolizijo med tožnikovo pravico do osebnega dostojanstva in varnosti oziroma časti in dobrega imena ter do zasebnosti in osebnostnih pravic (34. in 35. člen Ustave RS

) na eni ter toženkino pravico do svobode izražanja (39. člen Ustave RS in 10. člen EKČP) na drugi strani. Ker gre za enakovredni pravici, nobeni od njiju ni mogoče v naprej podeliti prednosti, temveč mora sodišče glede na vse relevantne okoliščine posamične zadeve presojati, kateri izmed njiju je treba nuditi varstvo in katera se mora zaradi aktiviranja nujne, ustavno varovane vsebine druge pravice tej umakniti (t. i. test praktične konkordance).

10. Svoboda izražanja je poleg tega, da je neposreden izraz posameznikove osebnosti v družbi, tudi temeljni konstitutivni element svobodne demokratične družbe. V tem okviru ima posebej pomembno vlogo svoboda tiska, ki pomaga vzpostavljati in oblikovati nepristransko informirano javnost

in igra legitimno vlogo "javnega psa čuvaja" ("

s širjenjem informacij, ki so v javnosti deležne posebnega zanimanja. Novinarji morajo pri tem upoštevati vpliv informacij, ki jih nameravajo objaviti, na osebe, na katere se nanašajo. Iz svobode izražanja namreč izhajajo tudi dolžnosti in odgovornosti, v sodni praksi pa je kot pogoj za varstvo, ki ga novinarji uživajo v okviru svobode izražanja, določeno ravnanje v dobri veri ter prizadevanje po zagotavljanju točnih in zanesljivih informacij v skladu z novinarsko etiko.

11. Pri presoji varstva pravic posameznika je pomembno avtorstvo objave, kakšna je bila tema prispevka, kako poznana je oseba, na katero se objava nanaša, ter ali zadeva dejavnost zasebne ali javne narave. Nadalje je treba upoštevati predhodno ravnanje osebe, na katero se objava nanaša, relevantna je tudi metoda pridobivanja informacij in presoja njihove verodostojnosti oziroma kakšne so bile okoliščine, v katerih so bili objavljeni sporni podatki. Pomembni so tudi vsebina, stil in oblika pisanja ter posledica objave.

Upoštevati je treba tudi, ali gre za navadnega državljana (zasebnika) ali pa za javno osebnost, pri čemer teorija in sodna praksa pri slednjih ločujeta še relativno in absolutno javne osebe.

12. V okviru informiranja javnosti so se v obširni sodni praksi izoblikovala še dodatna, posebna izhodišča glede poročanj o kaznivih dejanjih, kar je tema v javnem interesu, saj se na ta način uresničuje odvračalna in zastraševalna vloga kazenskega prava ter javnosti omogoči nadzor nad delovanjem kazenskega pravosodja.

Dopustno je tudi poročanje o sumu storitve kaznivih dejanj, morajo pa mediji pri tem ravnati skrajno previdno. Jasno mora biti razvidno, da gre le za sum kaznivega ravnanja, podan mora biti minimalen obseg dokazov, ki govorijo v prid resničnosti očitkov, paziti je treba, da poročanje ne pomeni vnaprejšnje obsodbe osumljenca.

Zahteva se torej odgovorno ravnanje v skladu z etičnimi načeli novinarstva z namenom javnosti posredovati točne in zanesljive informacije. Dolžnost novinarja, da preverja točnost informacij, je med drugim odvisna od vrste vira, od katerega izhajajo informacije. O dogodkih, ki temeljijo na informacijah iz uradnih virov, novinar lahko poroča, ne da bi mu jih bilo treba preverjati. Ne velja pa to tudi za informacije, ki izvirajo iz drugih virov, še zlasti kadar se s poročanjem posega v posameznikovo čast in dobro ime. Podani morajo biti posebej utemeljeni razlogi, ki novinarja odvezujejo dolžnosti preveriti trditve o dejstvih, njihov obstoj je odvisen predvsem od teže posega v zasebno sfero in v kolikšni meri lahko medij uporabljeni vir šteje za zanesljiv vir o posredovani informaciji. Pri tem je treba upoštevati tudi druge okoliščine, denimo avtoriteto vira in ali je novinar pred objavo opravil razumen obseg raziskovanja, ali je imela prizadeta oseba pred objavo možnost, da se brani, ter ali je šlo za novico, ki ni trpela odlašanja, saj bi zaradi zamude pri objavi izgubila smisel oziroma ne bi bila več zanimiva za javnost.

13. Ob upoštevanju pojasnjenih izhodišč in ob temeljiti presoji okoliščin konkretnega primera je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bilo toženkino poročanje protipravno, in v koliziji pravic prednost dalo tožnikovi pravici do dostojanstva, časti in dobrega imena. Pritožbeno sodišče takemu zaključku pritrjuje in ga sprejema kot materialnopravno pravilnega.

14. Pritožbeno neizpodbijan in po oceni pritožbenega sodišča pravilen je zaključek, da tožnik, ki je bil doktor filozofije, znani ekolog, politik, soustanovitelj stranke, podpredsednik prve slovenske vlade, član vladnih in parlamentarnih odborov ter avtor mnogih znanstvenih člankov, v času sporne objave ni bil več absolutna javna osebnost. Že več let namreč ni bil politično aktiven, omejil se je le na strokovno udejstvovanje. Kljub temu pa zaradi pretekle politične in ekološke aktivnosti ni mogoče reči, da je bil samo anonimni zasebnik, zato je tožnik imel status relativne javne osebnosti. Ob taki vlogi je nedvomno podan tudi interes javnosti za seznanitev s sumom njegovih morebitnih protipravnih ravnanj, vendar pa mora biti poročanje korektno in mora upoštevati zgoraj pojasnjena izhodišča.

15. Kot je bilo že pojasnjeno, je toženka na svoji spletni strani objavila članek z naslovom "V ... kazensko ovadili A. A. zaradi poskusa odtujitve državnega premoženja". V napovedniku članka je bilo zapisano še: "Mestna uprava ... je kazensko ovadila dva hrvaška državljana ter nekdanjega slovenskega politika in okoljevarstvenika A. A. zaradi domnevnega poskusa odtujitve premoženja Hrvaške in mesta ... na podlagi ponarejene dokumentacije. A. A. naj bi poskusil postati lastnik vredne nepremičnine v ... s ponarejeno dokumentacijo." Javnosti sta bila prosto in brezplačno dostopna le citirana naslov in napovednik članka, medtem ko je bila celotna vsebina članka na voljo le naročnikom za ceno 1 žetona. Članek po trditvah toženke predstavlja poročilo o zoper tožnika vloženi ovadbi, vsebino objave pa je novinar povzel po članku hrvaškega novičarskega portala www.x.hr z dne ... 2021.

16. Kazensko ovadbo je zoper tožnika vložilo Mesto ... zaradi suma storitve kaznivega dejanja overitve z neresnično vsebino po 281. členu hrvaškega Kazenskega zakonika. V njej je tožniku očitano, da naj bi napeljal arhitekta in inženirja, da naredita lažne projekte - posnetke izvedenega stanja, v katerih je lažno prikazano dejansko stanje poslovne stavbe kot stanovanjsko - apartmajske (z lažnim prikazom strešnih okenskih hišic in teras) ter lažno prikazan obstoj čvrstega stanovanjskega objekta (ki je bil le kontejner), s projekti, za katere je vedel, da ne kažejo dejanskega stanja, pa naj bi naklepno zavedel upravni organ, da je izdal akt o uzakonitvi nezakonito zgrajenih zgradb. Kot tožnikov motiv je v ovadbi opisan njegov interes po pridobitvi lastninske pravice na zemljiščih pod nezakonito zgrajenimi stavbami, ki bi jih po legalizaciji lahko odkupil.

17. Z ovadbo je torej tožniku očitano kaznivo dejanje ponarejanja listin (z namenom doseči legalizacijo nezakonite gradnje in s tem povezano možnostjo kasnejšega odkupa zemljišč, na katerih taka gradnja stoji). Vendar pa sporni članek ne poroča o sumu storitve tega kaznivega dejanja, temveč izrecno in jasno zapiše, da je bila kazenska ovadba zoper tožnika vložena zaradi kaznivega dejanja poskusa odtujitve državnega premoženja na podlagi ponarejene dokumentacije. Članek torej navaja neresnično in z ovadbo neskladno dejstvo, ki ga izpostavi že v naslovu. Toženka se v zvezi s tem neuspešno sklicuje, da je treba naslov brati skupaj z vsebino članka. Pritrditi je sicer načelnemu pritožbenemu razlogovanju, da je članek treba presojati kot celoto in njegov celoten pomen, kot je razviden iz konteksta naslova, fotografij, grafične zasnove, poudarkov in tematike, ter ob tem ni mogoče izolirati posameznih navedb.

Vendar pa uporabljivost omenjenega stališča v konkretnem primeru bistveno omaje že prej pojasnjeno dejstvo, da vsebina članka večinski javnosti niti ni bila prosto dostopna, temveč sta ji bila brez dodatnega plačila vidna le naslov in napovednik članka. Tudi sicer pa niti iz vsebine članka, ki povzema v ovadbi zapisan domnevni tožnikov motiv, ni mogoče razbrati, da bi bil tožnik ovaden zaradi kaznivega dejanja ponarejanja listin, ampak tudi iz nje izhajajo le tožnikova prizadevanja po pridobitvi lastništva na nepremičninah, ki so predstavljena z izrazito negativno konotacijo.

18. Sporočilna vrednost članka (tako brezplačno dostopnega naslova z napovednikom kot plačljive vsebine članka) je bila za povprečnega bralca, ki ga je kot referenco treba vzeti pri presoji razumevanja objav

, torej v tem, da je tožnik skušal na nezakonit način pridobiti oziroma celo odtujiti (ukrasti) hrvaško državno premoženje, kar je pokazal tudi dokazni postopek (priča H. H. je izpovedal, da je po objavi sklepal, da je tožnik "ukradel eno vilo v ..."). Tako je bila objava razumljena tudi pri medijih, ki so jo povzeli (portal Y. je npr. objavo naslovil z "V ... kazensko ovadili nekdanjega slovenskega politika: Hrvaški je hotel ukrasti vilo, zdaj mu grozi zapor"). Ne drži torej navedba, da je toženka poročala le o sumu kaznivega dejanja v zvezi z degradacijo okolja, kot skuša prikazati v pritožbi. Da se je zavedala, kakšno kaznivo dejanje je bilo tožniku v resnici očitano, nenazadnje izhaja tudi iz izpovedi novinarja, ki je zaslišan na naroku potrdil svojo seznanjenost s tem, da se ovadba nanaša le na kaznivo dejanje ponarejanja listin, pa tudi iz dejstva, da je v članku z dne ... 2023, v katerem je poročala o zavrženju ovadbe, očitano kaznivo dejanje pravilno in korektno opredelila.

19. S pritožbenim uveljavljanjem, da ni bistvena kvalifikacija kaznivega dejanja, temveč je bistvo spornega prispevka v obveščanju javnosti o vloženi kazenski ovadbi, ugotovitve o protipravnosti sporne objave toženka ni uspela izpodbiti. Prezre namreč, da sodišče svoje odločitve ni oprlo le na dejstvo, da je v članku napačno opredeljeno, katero kaznivo dejanje je bilo očitano tožniku, temveč tudi na številne druge ugotovitve, ki bodo na kratko pojasnjene v nadaljevanju in ki jih pritožba konkretizirano ne izpodbija.

20. Sodišče je tako med drugim pojasnilo, da toženka opravlja javno službo stalnega, celovitega, točnega in objektivnega zagotavljanja informacij o dogodkih v Republiki Sloveniji in po svetu (prvi odstavek 1. člena ZSTAgen

). Gre torej za javni medij, pri katerem se pričakuje, da bodo njegove objave povzemali tudi drugi mediji, zato nosi še toliko večjo odgovornost za posredovanje točnih, preverjenih in zanesljivih informacij brez senzacionalizma.

21. Od medijev se sicer ne zahteva posredovanje le absolutno resničnih informacij, temveč se terja prizadevanje za posredovanje resničnih informacij, kar pomeni, da morajo pri uresničevanju svoje pomembne družbene vloge spoštovati določene obveznosti in ravnati skrbno in odgovorno ter v skladu z etičnimi načeli novinarstva.

Ko gre za poročanje o sumu kaznivih dejanj, dodatno preverjanje dejstev ni potrebno le, če se opirajo na uradne vire, kamor spada npr. obtožnica tožilstva ali informacije z javnih zaslišanj. V predmetni zadevi ne gre za tak uradni vir, saj se objava nanaša na ovadbo, ki jo je vložil domnevni oškodovanec, očitki v njej pa niso bili preizkušeni s strani kakšnega uradnega organa, zato bi jih morala toženka pred njihovim javnim zapisom skrbno preveriti, posebej ob nespornem dejstvu, da novinar s samo ovadbo niti ni razpolagal in torej ni zanesljivo vedel, kaj se tožniku sploh očita oziroma kakšna je njena vsebina. Opravljene poizvedbe pri mestni upravi mesta ..., ki so potrdile le vložitev ovadbe, ne pa tudi njene vsebine, ter poizkus poizvedb na tožilstvu, na katere odgovora novinar do objave članka ni dobil, zahtevi po razumnem obsegu preiskovanja ne zadostijo. Potrditve informacije s strani tretjega, neodvisnega vira tudi ne more predstavljati dejstvo, da je avtor prvotne hrvaške objave novinarju toženke potrdil, da razpolaga z ustrezno dokumentacijo, ter tudi ne navedba novinarja, da mu je resničnost v hrvaškem članku zapisanega potrdila ena od njegovih prič (sodišče je njegovo izpoved v tem delu ocenilo za neverodostojno, te ocene pa pritožba ne graja).

22. Toženkin edini vir je tako predstavljal članek hrvaškega portala www.x.hr, ki ga je njen novinar nekritično povzel, ne da bi v njem dane informacije na ustrezen način preveril in ne da bi razčistil nejasnosti, ki jih je mogoče zaslediti v v hrvaški objavi (s hrvaškim zakonom neskladna navedba, da lahko nelegalni graditelj stavbe postane tudi lastnik zemljišča pod stavbo ipd.). Sodišče prve stopnje je ob tem pravilno pojasnilo, da novica ni bila sveža oziroma nujna, da bi terjala takojšnjo objavo oziroma narekovala hitenje, da bi se ohranila njena aktualnost. Ovadba je bila namreč vložena ... 2021, skoraj 2 meseca pred objavo, očitano kaznivo dejanje pa naj bi bilo storjeno že v letu 2014. Toženka bi tako lahko z objavo počakala do odziva tožilstva v zvezi z vloženo ovadbo in si s tem hkrati zagotovila dovolj časa za dodatno preverbo dejstev, pa tega ni storila.

23. Kot nadaljnji argument, ki ga tudi pritožbeno sodišče prepoznava kot enega pomembnejših, je sodišče prve stopnje izpostavilo še nesporno dejstvo, da toženka pred objavo ni pridobila odziva tožnika, čeprav je bila k temu v konkretnem primeru zavezana po 3. členu Kodeksa novinarjev Slovenije. S tem bi poskrbela za uravnoteženost poročanja in tožniku omogočila vpliv na njegovo vsebino z dokazno podprtimi trditvami, ki jih je podal tudi v predmetnem pravdnem postopku. Na podlagi teh tožnikovih navedb bi lahko toženka še pred objavo članka ugotovila, da obstoji vsaj dvom v resničnost informacij v hrvaškem članku in v vloženi kazenski ovadbi in bi temu primerno lahko prilagodila svoje zapise. Tožnik je tako trdil in izkazoval, da je v zemljiški knjigi pri sporni nepremičnini res vpisana družbena lastnina, ampak hkrati tudi pravica trajne uporabe v korist Podjetja F., Ljubljana, zato je bila nepremičnina del njegovega premoženja. S tem izpodbija resničnost navedbe, da gre za nepremičnino v lasti Hrvaške. Nadalje je pojasnil, da je F. nepremičnino prodal podjetju tožnika G., tožnik je bil porok in plačnik pri v ta namen najetemu kreditu, mesto ... pa je G. že v letu 2004 štelo za lastnika nepremičnine. Navedeno pod vprašaj postavlja trditve o tožnikovih vztrajnih poizkusih prevzema nepremičnine in trditve, da naj bi jih pridobil neodplačno. Tožnik tudi trdi, da je bila sporna stavba že v 2004 kategorizirana kot apartmaji in da lastninske pravice na stavbi nikoli ni poskušal pridobiti na podlagi ponarejene dokumentacije ne v postopku legalizacije ne v drugem postopku, pri čemer mu tega ovadba v nasprotju s spornim člankom niti ne očita.

24. Strnjeno je torej mogoče ugotoviti, da toženka ob hudih očitkih, ki jih v spornem članku usmerja zoper tožnika, ni opravila dolžnega razumnega obsega raziskovanja in ni na ustrezen način preverila, kaj pravzaprav tožniku očita kazenska ovadba, s katero niti ni razpolagala. Prav tako tožniku pred objavo članka ni dala možnosti odziva in obrambe, v članku pa je izpustila informacije, ki bi bile tožniku v korist. Hkrati je v članku vsebino ovadbe povzela napačno in neresnično in kaznivo dejanje, ki je bilo tožniku očitano, senzacionalistično prenapihnila. Prav tako ob povedanem toženka ni imela utemeljenega razloga, da bi verjela v resničnost dejstev, ki jih je podala v spornem članku. Ob tako nekorektnem poročanju je mogoč samo zaključek, da je bilo toženkino ravnanje protipravno in je kot tako nedopustno poseglo v tožnikove ustavnopravno varovane pravice do dostojanstva, časti in dobrega imena, nasprotne pritožbene navedbe pa so neutemeljene.

25. Ugotovljena protipravnost ravnanja toženke, zaradi katerega je tožniku nastala nepremoženjska škoda, utemeljuje tudi tožnikovo upravičenost do satisfakcije. OZ za primer, ko pride do kršitve osebnostnih pravic, v 178. členu primeroma navaja oblike nedenarne satisfakcije za povzročeno nepremoženjsko škodo (objava sodbe, objava popravka, preklic izjave, opravičilo ipd.), v 179. členu OZ pa je določena denarna satisfakcija (pravična denarna odškodnina). Na tem mestu je najprej kot neutemeljeno zavrniti pritožbeno razlogovanje, da denarna odškodnina v poštev pride šele subsidiarno, če škode ni mogoče odpraviti na način iz 178. člena OZ, in da bi bila drugačna razlaga v nasprotju z namenom odškodnine. Navedeni zahtevki se namreč med seboj ne izključujejo, temveč je mogoče sočasno z odškodnino za duševne bolečine zaradi razžalitve dobrega imena in časti ali okrnitve osebnostne pravice po 179. členu OZ izreči tudi eno ali več oblik nedenarne satisfakcije iz 178. člena OZ, da se glede na dejanske okoliščine primera lahko doseže popolno zadoščenje za oškodovanca.

V konkretni zadevi je tožnik izkazal tako intenziven poseg v svojo osebnost, čast in dobro ime in s tem povezane duševne bolečine, da mu pripadata obe obliki satisfakcije.

26. Ravno izkaz duševnih bolečin je tudi bistveni razlikovalni element v primerjavi s situacijo v VSL Sodbi I Cp 97/2020 z dne 3. 7. 2020, ki jo pritožba navaja v potrditev navedb, da tožnik do denarne odškodnine ni upravičen, saj je tam sodišče ugotovilo, da tožnik ni zatrjeval in izkazal, da bi trpel dolgotrajne in intenzivne duševne bolečine, ki so ali še vplivajo na njegovo življenje in zdravje. V obravnavanem primeru pa je dokazni postopek potrdil, da je sporna objava tožnikovo duševno ravnovesje porušila tako dolgotrajno in intenzivno, da je vse do svoje smrti trpel duševne bolečine.

Iz prepričljivih in skladnih izpovedb prič izhaja, da je tožnika objava toženke, ki jo je sicer prej spoštoval kot korekten, strokoven medij, močno prizadela in obremenjevala, saj je moral ljudem pojasnjevati, kako je prišel do nepremičnine, ki je ni dobil poceni in je moral za njen nakup celo prodati del dediščine po materi. Pri iskanju svojih člankov na spletu je vedno videl to objavo, o zadevi se je težko pogovarjal, bil je nemiren, hodil je po stanovanju, zvišal se mu je pritisk. Ljudje na uradnih dogodkih so se mu izogibali, izgubil je samozavest in samopodobo, vsaj ena od študentk pa ga ni več želela imeti za mentorja. O objavi so pogovori o morebitnih ukrepih zoper tožnika tekli tudi na senatu sedanje Fakultete ...

, katere profesor je bil, zaradi ugleda fakultete. Pomembno težo pri ugotovljenih duševnih bolečinah ima tudi doseg objave, ki so jo nesporno poobjavili številni drugi mediji.

27. Za duševne bolečine zaradi razžalitve dobrega imena in časti ali okrnitve osebnostne pravice po 179. členu OZ je sodišče prve stopnje tožniku priznalo zahtevano odškodnino v višini 7.500 EUR (5,2 povprečne mesečne plače). Tudi po mnenju pritožbenega sodišča je taka odškodnina primerna, pravična, skladna s sodno prakso

in uravnoveša načelo individualizacije odškodnine (upoštevanje lastnosti konkretnega primera in tožnika) z načelom njene objektivne pogojenosti, po katerem mora biti odškodnina vpeta v širše družbene okvire (torej mora biti v ustreznem razmerju z blažjimi in hujšimi primeri).

28. Neutemeljeno pritožba kot nedoločeno izpodbija ugoditev zahtevku za objavo opravičila. Vsebina zahtevanega opravičila je namreč jasna in konkretizirana, natančno je opredeljeno, za objavo katerih neresničnih dejstev se mora toženka opravičiti. Slediti ni mogoče niti navedbi, da objava opravičila hkrati z objavo izreka sodbe pomeni podvajanje sankcije. Ob presoji sorazmernosti tega ukrepa je namreč treba ugotoviti, da je dodana vrednost ločene objave izreka sodbe v seznanitvi javnosti z dejstvom, da je toženkino ravnanje kot protipravno in škodljivo za tožnikov ugled prepoznalo tudi sodišče.

29. Pravilno je sodišče prve stopnje ugodilo tudi zahtevku za umik članka in je neutemeljena pritožbena graja, da je s tem prekomerno poseglo v toženkino svobodo izražanja. Objava neresničnih dejstev, ki jih toženka pred tem ni zadostno preverila in tožniku v zvezi z njimi ni dala možnosti izjave, v okviru te pravice namreč ne more biti varovana.

Prav tako pritožba težnje po ohranitvi članka ne more uspešno utemeljiti s sklicevanjem na odločitev ESČP v zadevi Wegrzynowski in Smolczewski proti Poljski, ki izpostavlja, da je funkcija medijev tudi v zagotavljanju seznanjanja javnosti s preteklimi dogodki.

Ta funkcija v konkretni zadevi tudi ob izbrisu sporne objave, ki glede na izid kazenskega postopka niti ni več aktualna, ne bo v ničemer okrnjena. Na spletu bo še vedno ostal toženkin članek z dne ... 2023, iz katerega bo brez navedbe neresničnih dejstev jasno razvidna objektivna informacija, da je bila zoper tožnika vložena kazenska ovadba zaradi ponarejanja listin, ki je bila nato zavržena.

30. Na pravilnost ugoditve zahtevkom iz naslova denarne odškodnine za duševne bolečine zaradi razžalitve dobrega imena in časti ali okrnitve osebnostne pravice ter iz naslova objave opravičila, objave sodbe in izbrisa spornega članka tudi ne vpliva pritožbeno sklicevanje toženke, da tožnik za omejitev škode ni izkoristil ukrepov, ki mu jih na voljo daje ZMed (instituta popravka in odgovora). Te navedbe predstavljajo nedovoljene pritožbene novote, saj jih toženka prvič podaja šele v pritožbi, ne da bi pojasnila, zakaj jih brez svoje krivde ne bi mogla podati že v postopku pred prvostopenjskim sodiščem (prvi odstavek 337. člena ZPP). Tudi sicer pa so te navedbe neutemeljene, saj ukrepi po ZMed niso predpostavka za uveljavljanje zahtevkov po OZ, prav tako pa od tožnika, ki v času toženkine objave nesporno ni bil seznanjen ne z ovadbo ne s hrvaškim medijskim poročanjem o njej, ni mogoče pričakovati, da se bo lahko ustrezno in vsebinsko branil v relativno kratkih rokih, ki jih za te ukrepe določa zakon.

31. Pravilno je torej stališče sodišča prve stopnje, da je za popolno zadoščenje tožnika kot oškodovanca glede na konkretne okoliščine primera in težo posega v njegove pravice treba ugoditi zahtevku po vseh zgoraj navedenih oblikah satisfakcije. Hkrati pri tem ni mogoče sklepati, da bi sodišče pri odločanju v obravnavani zadevi morebiti vodil tudi kaznovalni in zastraševalni namen, ki ne bi bil združljiv z naravo sankcij, kot zmotno meni pritožba. V okoliščinah konkretnega primera sankcije nedvomno poleg izravnalnega odražajo tudi preventivni pomen, ki je v tem, da toženko (in druge potencialne povzročitelje škode) sili k ustrezni skrbnosti in jo odvrača od širjenja neresničnih trditev o dejstvih, ki so škodljiva za ugled drugega.

32. Po vsem obrazloženem in ker tudi ni našlo kršitev, na katere po drugem odstavku 350. člena ZPP pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče toženkino neutemeljeno pritožbo zavrnilo in sodbo v izpodbijanem delu potrdilo (353. člen ZPP).

33. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 154. člena ZPP. Toženka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške. Ugotovljeno bi sicer narekovalo tudi njeno obveznost povrnitve tožnikovih stroškov odgovora na pritožbo, ki pa jih tožnik v odgovoru ni konkretizirano priglasil in jih posledično krije sam (drugi odstavek 163. člena ZPP).

Zakon o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 26/99, s spremembami in dopolnitvami.

Obligacijski zakonik, Ur. l. RS, št. 83/01, s spremembami in dopolnitvami.

V času izdaje odločbe veljaven Zakon o medijih, Ur. l. RS, št. 35/01, s spremembami in dopolnitvami, sedaj ZMed-1, Ur. l. RS, št. 69/25.

Ustava Republike Slovenije, Ur. l. RS, št. 33/91I, s spremembami in dopolnitvami.

Zakon o ratifikaciji Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, spremenjene in dopolnjene s protokoli, Ur. l. RS, št. 7-41/1994.

Prim. VSRS Sodba II Ips 61/2017 z dne 20. 9. 2018, VSRS Sodba II Ips 77/2020 z dne 3. 3. 2021, VSRS Sodba in sklep II Ips 96/2021 z dne 2. 3. 2022.

Prim. npr. Odločba Ustavnega sodišča RS št. Up-570/09-14 z dne 2. 2. 2012, ki se v 5. točki razlogov sklicuje na svoje odločbe št. U-I-172/94 z dne 9. 11. 1994, št. Up-91/02 z dne 12. 3. 2004 in št. Up-2940/07 z dne 5. 2. 2009.

Glej Čeferin R., Svoboda izražanja v praksi Evropskega sodišča za človekove pravice, Odvetnik, št. 4(50)/2010, str. 4 in naslednje.

Prim. VSRS Sodba II Ips 77/2020 z dne 3. 3. 2021, ki se sklicuje na odločbe ESČP Stoll proti Švici (69698/01) z dne 10. 12. 2017 (točka 103) in Bédat proti Švici (56925/08) z dne 29. 3. 2016 (točka 58).

Prim. VSRS Sodba II Ips 77/2020 z dne 3. 3. 2021, VSRS Sodba II Ips 120/2017 z dne 14. 2. 2019, VSRS Sodba III Ips 71/2016 z dne 24. 7. 2018, VSRS Sodba II Ips 19/2019 z dne 5. 12. 2019, VSL Sodba II Cp 577/2019 z dne 10. 7. 2019, VSL Sodba I Cp 2036/2019 z dne 11. 5. 2020.

Prim. VSRS Sodba II Ips 77/2020 z dne 3. 3. 2021,

Prim. VSRS Sodba II Ips 77/2020 z dne 3. 3. 2021.

Prim. VSRS Sodba in sklep II Ips 96/2021 z dne 2. 3. 2022 in v njenih opombah 16 do 21 navedene odločbe ESČP, VSRS Sodba II Ips 61/2017 z dne 20. 9. 2018.

Prim. VSRS Sklep II Ips 340/2011 z dne 17. 7. 2014, VSL Sodba II Ips 340/2011 z dne 17. 7. 2014, VSL Sodba in sklep I Cp 845/2011 z dne 7. 7. 2011.

Prim. Odločba Ustavnega sodišča RS Up-164/15 z dne 21. 5. 2018, tako tudi VSL Sodba II Cp 2019/2018 z dne 9. 1. 2019.

Zakon o Slovenski tiskovni agenciji, Ur. l. RS, št. 50/11, s spremembami in dopolnitvami.

Tako VSRS Sodba II Ips 61/2017 z dne 20. 9. 2018.

Prim. VSL Sodba II Cp 2427/2018 z dne 23. 5. 2019, VSL Sodba I Cp 97/2020 z dne 3. 7. 2020, VSL Sodba in sklep I Cp 2570/2012 z dne 10. 4. 2013, VSL Sodba I Cp 1878/2020 z dne 19. 1. 2021.

Prim. VSL Sodba II Cp 626/2019 z dne 4. 9. 2019.

Prim. VSL Sodba II Cp 1587/2018 z dne 13. 3. 2019 - 6 povprečnih plač, VSRS sodba in sklep II Ips 304/2013 z dne 21. 1. 2016 v zvezi z odločbo Ustavnega sodišča RS Up-366/16 z dne 5. 12. 2019 - 10 povprečnih plač.

Prim. VSRS Sodba II Ips 61/2017 z dne 20. 9. 2018,

Prim. VSL Sodba I Cp 97/2020 z dne 3. 7. 2020.

Prim. odločba Ustavnega sodišča RS Up-366/16 z dne 5. 12. 2019.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 134, 134/1, 178, 179, 179/1, 179/2

Zakon o medijih (2025) - ZMed-1  - člen 68, 68/1, 68/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.