VSL Sklep I Kp 41699/2015
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-03-04

Mateja Lužovec (preds.), dr. Alja Kratovac (poroč.), Barbara Črešnar Debeljak

načelo zakonitosti - milejši zakon - nadomestna izvršitev kazni zapora - novela kz1b - sprememba kazenskega zakonika

Pritožnik upravičeno izpostavlja, da se zakonski določbi četrtega odstavka 86. člena KZ-1, ki je veljal v času storitve kaznivega dejanja in z novelo KZ-1B uveljavljenega osmega odstavka 86. člena KZ-1 bistveno razlikujeta, predvsem tako, da terjata dolžno presojo uporabe milejšega zakona.

V obravnavani zadevi je bila obsojencu izrečena kazen zapora enega leta in šestih mesecev, kar bi po noveli KZ-1B pomenilo 1095 ur dela v splošno korist, če bi bilo obsojenčevemu predlogu ugodeno. Po KZ-1 pa bi obsojenec, v kolikor bi bilo njegovemu predlogu ugodeno, lahko opravil največ 480 ur dela v splošno korist. Glede na navedeno gre ugotoviti, da v takšnem primeru KZ-1B, ki je veljal v času odločanja o predlogu, za obsojenko ni milejši, zato bi moralo sodišče, v skladu z načelom zakonitosti v kazenskem pravu, pri odločanju o obsojenčevem predlogu za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist uporabiti KZ-1, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi in se zadeva vrne v novo odločitev sodišču prve stopnje.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je z izpodbijanim sklepom ugodilo predlogoma obsojenca in njegove zagovornice odvetnice A. A. za nadomestno izvršitev kazni zapora (NIK) z delom v splošno korist tako, da je kazen enega leta in šestih mesecev zapora, ki je bila obsojencu izrečena s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani X K 41699/2015 z dne 22. 1. 2021 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani X Kp 41699/2015 z dne 25. 6. 2023 in sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Kp 41699/2015 z dne 14. 4. 2023, pravnomočna dne 12. 6. 2023, izvršljiva dne 25. 6. 2023, upoštevaje, da je zaporna kazen že delno izvršena, to je od 28. 8. 2024 do 27. 3. 2025, ki jo je obsojenec prestal v zavodu za prestajanje kazni zapora, v še neizvršenem delu, po osmem odstavku 86. člena Kazenskega zakonika (KZ-1) izvrši z delom v splošno korist, pri čemer se en dan zapora nadomesti z dvema urama dela v splošno korist, ki jih mora obsojenec opraviti v obdobju največ 3 (treh) let od izvršljivosti sodbe. Določilo je, da izvrševanje dela v splošno korist pripravi, vodi in nadzoruje Uprava Republike Slovenije za probacijo, pristojna probacijska enota. Obsojenemu je na podlagi desetega odstavka 86. člena KZ-1 določilo tudi varstveno nadzorstvo za čas do izvršitve dela v splošno korist, ki vključuje z zakonom določeno pomoč, nadzor ali varstvo, ki ga opravlja svetovalec, ki ga določi Uprava Republike Slovenije za probacijo, pristojna probacijska enota. Obsojenca je na podlagi enajstega odstavka 86. člena KZ-1 še opozorilo, da če v celoti ali deloma ne izpolnjuje nalog v okviru dela v splošno korist ali v pomembnem delu ne izpolnjuje navodil v okviru varstvenega nadzorstva ali se izmika stiku s svetovalcem ali drugače krši obveznosti iz dela v splošno korist, sodišče s sklepom odloči, da se izrečena kazen zapora izvrši v obsegu neopravljenega dela.

2. Zoper navedeni sklep vlaga pritožbo obsojenčev zagovornik, brez navedbe pritožbenih razlogov, po vsebini pa zaradi kršitve kazenskega zakona. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, spremeni izpodbijani sklep tako, da ugodi predlogu za alternativno izvršitev kazni zapora glede celotne kazni enega leta in šestih mesecev zapora in ne zgolj v neizvršenem delu, pri čemer naj sodišče druge stopnje obsojencu določi delo v splošno korist v okviru zakonsko predpisanega obsega med 80 in 480 urami ter ugotovi sorazmerni del že izvršenega dela ur v splošno korist glede na dolžino že prestane kazni zapora. Podredno zagovornik predlaga, da se pritožbi ugodi, razveljavi izpodbijani sklep in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

4. Sodišče druge stopnje pritrjuje pritožniku, da bi moralo prvostopenjsko sodišče v skladu z drugim odstavkom 28. člena Ustave RS (URS) in 7. členom KZ-1 pri presoji predloga za alternativno izvršitev kazni uporabiti zakon, ki je veljal v času očitane izvršitve, kasnejši zakon pa zgolj v primeru, če bi ocenilo, da je za obsojenca milejši, o čemer se je VS RS že izreklo s sodbo I Ips 45162/2011 z 13. 3. 2014.

5. Kot izhaja iz izreka pravnomočne sodbe je bilo kaznivo dejanje, katerega je bil obsojenec spoznan za krivega, storjeno dne 16. 12. 2008. Sodišče je pravnomočno sodbo izdalo na podlagi kazenskega zakona, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja, to je KZ-1 (Uradni list RS, št. 55/2008, 66/2008 - popr., 39/2009, 55/2009 - Odl. US). Predlog za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist sta vložila tako obsojenčeva zagovornica (26. 6. 2023), kot obsojenec (15. 10. 2024), zatorej po pravnomočnosti sodbe in v času ko je bila določba 86. člena KZ-1 z novelo KZ-1B relevantno spremenjena (UL RS, št. 91-3913/2011 z dne 14. 11. 2011, ki je stopil v veljavo dne 15. 5. 2012), in je v 44. členu spremenil do tedaj veljavni 86. člen KZ-1 (prestajanje kazni zapora), med drugim tudi v določbah, ki se nanašajo na institut nadomestitve kazni zapora z delom v splošno korist.

6. Kot izhaja iz izreka in obrazložitve izpodbijanega sklepa, je sodišče kot pravno podlago za odločanje o predlogih obsojenca in njegove zagovornice uporabilo osmi odstavek 86. člena KZ-1, ki je veljal tako v času vložitve predloga, kot v času odločanja, to je določbe, ki se od uveljavitve novele KZ-1B, ni več spreminjala. Kot izhaja iz izpodbijanega sklepa je prvostopenjsko sodišče prezrlo, da se je od storitve kaznivega dejanja KZ-1 večkrat spremenil, za odločanje relevantnem delu pa vsaj enkrat odločilno (z novelo KZ-1B), za kar je v izpodbijanem sklepu izostala dolžna presoja uporabe milejšega zakona.

7. Iz načela zakonitosti v kazenskem pravu, kot je določeno v 28. členu URS, med drugim izhaja, da morajo sodišča pri sojenju uporabiti zakon, ki je veljal ob storitvi dejanja, razen če je novi zakon za storilca milejši. To ustavno načelo je zakonodajalec konkretiziral v 7. členu KZ-1, ki glede časovne veljavnosti kazenskega zakona določa, da se za storilca kaznivega dejanja uporablja zakon, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja. Če pa se po storitvi kaznivega dejanja zakon spremeni (enkrat ali večkrat), se uporablja zakon, ki je milejši za storilca. Za presojo, kateri zakon je za storilca milejši, sta se izoblikovali dve temeljni načeli, načelo konkretnosti in načelo alternativnosti. V skladu s prvim načelom je potrebno pri ugotavljanju, kateri zakon je za storilca milejši, upoštevati konkreten primer, ki ga sodišče obravnava, kar pomeni, da je potrebno upoštevati le tiste določbe obeh zakonov, ki bi se uporabile v konkretni zadevi, in nato primerjati rezultat uporabe starega in novega zakona. Pred tem mora sodišče ugotoviti vse okoliščine, ki so v danem primeru relevantne za uporabo enega ali drugega zakona, saj je samo tako mogoče ugotoviti, do kakšne rešitve bi privedla uporaba enega ali drugega zakona glede na konkretno dejansko stanje. Vedno gre torej za izbiro milejšega zakona glede na institute, ki jih mora sodišče uporabiti v konkretnem primeru, in ne za vprašanje splošne ocene strogosti dveh zakonov. Ko govorimo o izbiri milejšega zakona, pojem zakona zajema celotno pravno stanje, vse kazenske določbe, ki prihajajo v poštev za uporabo v danem primeru. V skladu z načelom alternativnosti pa je potrebno uporabiti bodisi stari bodisi novi zakon, ne pa morebiti kombinacije obeh. Teorija, v nekaterih izjemnih situacijah, dopušča odstop od tega načela, saj se v določenih primerih ni mogoče izogniti uporabi kombinacije dveh ali več zakonov.

Uporaba milejšega zakona pride v poštev v vseh fazah oziroma na vseh instancah rednega sodnega postopka. Če je po sprejemu prvostopne sodbe sprejet nov zakon, ki je milejši, je torej potrebno v primeru pritožbe zagotoviti uporabo tega zakona.

8. Po določbi četrtega odstavka 86. člena KZ-1 (ki je od novele KZ-1B v tem delu ostal enak, z novelo je zgolj prešel v osmi odstavek), o dopustnosti izvršitve kazni zapora z delom v splošno korist odloča sodišče na predlog obdolženca s sodbo, s katero izreče kazen zapora, ali na predlog obsojenca s posebnim sklepom. Po določbi drugega odstavka 129.a člena ZKP lahko predlog za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist vloži obsojenec, njegov zagovornik ali oseba iz drugega odstavka 367. člena ZKP (predlagatelj), v petnajstih dneh po pravnomočnosti sodbe. V primeru, ko sodišče o predlogu za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist odloča s sodbo, s katero izreče kazen zapora, ne more biti nobenega dvoma, da mora sodišče pri presoji časovne veljavnosti kazenskega zakona in ugotavljanju, kateri od zakonov je za storilca milejši, upoštevati vse določbe, ki bi se v konkretni zadevi uporabile, torej tudi določbe o individualizaciji oziroma alternativnem načinu izvršitve zaporne kazni, in tudi s tega vidika presoditi, kateri zakon je za storilca milejši. Če zakon, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja, ni dopuščal možnosti nadomestitve kazni zapora z delom v splošno korist, novi zakon pa to možnost dopušča in je v času izrekanja zaporne kazni (v višini, ki še dopušča nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist) vložen predlog za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist, je novi zakon za storilca milejši in mora sodišče uporabiti ta zakon.

9. V obravnavani zadevi se utemeljeno zastavlja vprašanja, ali pravilo o časovni veljavnosti kazenskega zakona in uporabi milejšega zakona, kot je določeno v 7. členu KZ-1, velja tudi v primeru, ko sodišče o predlogu za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist odloča s posebnim sklepom, po pravnomočnosti sodbe, s katero je bila obsojencu izrečena kazen zapora. V tem primeru je namreč celovita presoja, kateri zakon je za storilca milejši tudi z vidika možnosti alternativnega načina prestajanja zaporne kazni, nemogoča, saj je sodba, s katero je bila storilcu izrečena kazen zapora, že postala pravnomočna, ravno tako pa sodišče te okoliščine ni moglo upoštevati v času izrekanja sodbe, saj predlog za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist takrat še ni bil vložen, sodišče pa tudi ni vedelo, ali bo takšen predlog morebiti vložen po pravnomočnosti sodbe.

10. VS RS se je do tega vprašanja že opredelilo

in navedlo, da je potrebno upoštevati zlasti dejstvo, da načelo zakonitosti v kazenskem pravu zagotavlja pravno varnost in predvidljivost. Pravna predvidljivost se nanaša na celoto vseh okoliščin, od katerih je odvisno, ali bo storilec za storjeno kaznivo dejanje kaznovan. V tem smislu je možnost alternativnega načina prestajanja zaporne kazni sestavni del pravne predvidljivosti, saj mora storilec ob storitvi kaznivega dejanja vedeti tudi, ali ima možnosti alternativnega načina prestajanja kazni zapora in pod kakšnimi pogoji. Zato mora, po presoji VS RS, tudi v primeru, ko sodišče o predlogu za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist odloča v posebnem postopku po pravnomočnosti sodbe, s katero je bila izrečena kazen zapora, veljati načelo zakonitosti, kot ga določa 7. člen KZ-1. Sodišče mora torej pri odločanju o predlogu za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno koristuporabiti kazenski zakon, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja. V primeru pa, ko je od storitve kaznivega dejanja do pravnomočnosti sklepa, s katerim sodišče odloči o predlogu za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist, prišlo do spremembe kazenskega zakona (enkrat ali večkrat), mora sodišče uporabiti kazenski zakon, ki je za storilca z vidika možnosti nadomestitve kazni zapora z delom v splošno korist milejši, četudi je za storilca pri izreku obsodilne sodbe uporabilo drug zakon (npr. zakon, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja). Za takšne primere je po presoji VS RS utemeljen odstop od načela alternativnosti, saj bi bil sicer storilec kaznivega dejanja, ki je predlog podal v zakonsko določenem roku po pravnomočnosti sodbe, lahko brez utemeljenega razloga postavljen v slabši položaj v primerjavi s storilcem, ki je predlog podal že do izreka obsodilne sodbe. Takšna situacija z vidika načela enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave RS ni dopustna, zato je potrebno tudi za tega storilca, čeprav je obsodilna sodba že postala pravnomočna, pri odločanju o predlogu za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist upoštevati 7. člen KZ-1. Sodišče bo torej pri odločanju o predlogu za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist odločilo po tistem zakonu, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja, če pa je novi zakon za storilca milejši, bo uporabilo novi zakon.

11. Izvorni KZ-1, ki je veljal v času, ko je obsojeni izvršil kaznivo dejanje, je institut nadomestitve kazni zapora z delom v splošno korist urejal v četrtem odstavku 86. člena in določal, da se kazen zapora do dveh let lahko izvrši tudi tako, da obsojeni namesto kazni zapora opravi v obdobju največ dveh let delo v splošno korist v višini najmanj 80 ali največ 480 ur. To delo se razporedi tako, da ne moti obsojenčevih obveznosti iz delovnega razmerja. O obliki take izvršitve odloča sodišče, ki je izreklo kazen na prvi stopnji, upoštevajoč pri tem objektivne in subjektivne okoliščine storilca in njegovo soglasje s takim načinom izvršitve kazni zapora. Določeno je bilo še, da se z delom v splošno korist ne more izvršiti kazen zapora, ki je bila storilcu izrečena za kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost, pa tudi, da če obsojeni ne izpolnjuje nalog, ki izvirajo iz opravljanja dela v splošno korist, lahko sodišče odredi, da se izrečena kazen zapora izvrši. Po storitvi kaznivega dejanja je dne 15. 5. 2012 stopila v veljavo novela KZ-1B, ki je v osmem odstavku v celoti spremenjenega 86. člena glede navedenega instituta določala, da se kazen zapora do dveh let, razen za kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost, lahko izvrši tudi tako, da obsojenec namesto kazni zapora opravi v obdobju največ dveh let od izvršljivosti sodbe delo v splošno korist. Obseg dela se določi tako, da se en dan zapora nadomesti z dvema urama dela. Organ, pristojen za izvrševanje, določi vrsto dela tako, da ustreza strokovnosti in sposobnosti obsojenca in ga razporedi tako, da ne moti njegovih družinskih, poklicnih in izobraževalnih obveznosti. Delo v splošno korist se opravlja brez nadomestila. Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, je sodišče o predlogih obsojenca in njegove zagovornice za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist odločilo na podlagi KZ-1, ki je veljal v času odločanja o predlogih, pri čemer iz sklepa ne izhaja, ali je sodišče opravilo presojo, kateri od zakonov (KZ-1 ali KZ-1B) je za obsojenca milejši.

12. Pritožnik upravičeno izpostavlja, da se zakonski določbi četrtega odstavka 86. člena KZ-1, ki je veljal v času storitve kaznivega dejanja in z novelo KZ-1B uveljavljenega osmega odstavka 86. člena KZ-1 bistveno razlikujeta, predvsem tako, da terjata dolžno presojo uporabe milejšega zakona. KZ-1 je namreč v četrtem odstavku 86. člena določal najvišje možno število ur dela v splošno korist v višini 480 ur, po uveljavitvi novele KZ-1B pa takšen maksimum ni več določen, temveč je zgolj omogočeno, da se kazen zapora do dveh let, z izjemo kaznivih dejanj zoper spolno nedotakljivost, izvrši tudi tako, da obsojenec namesto kazni zapora opravi v obdobju največ dveh let od izvršljivosti sodbe delo v splošno korist, pri čemer se obseg dela določi tako, da se en dan zapora nadomesti z dvema urama dela. Upoštevajoč, da je z delom v splošno korist možno nadomestiti kazen zapora do dveh let in da se en dan zapora nadomesti z dvema urama dela, splošni maksimum števila ur dela v splošno korist po KZ-1B znaša 1460 ur. V obravnavani zadevi je bila obsojencu izrečena kazen zapora enega leta in šestih mesecev, kar bi po noveli KZ-1B pomenilo 1095 ur dela v splošno korist, če bi bilo obsojenčevemu predlogu ugodeno. Po KZ-1 pa bi obsojenec, v kolikor bi bilo njegovemu predlogu ugodeno, lahko opravil največ 480 ur dela v splošno korist. Glede na navedeno gre ugotoviti, da v takšnem primeru KZ-1B, ki je veljal v času odločanja o predlogu, za obsojenko ni milejši, zato bi moralo sodišče, v skladu z načelom zakonitosti v kazenskem pravu, pri odločanju o obsojenčevem predlogu za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist uporabiti KZ-1, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja.

13. Glede na obrazloženo je drugostopenjsko sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo prvostopenjskemu sodišču v novo odločanje. Glede na (neizpodbijano) odločitev o ugoditvi predlogoma za nadomestno izvršitev izrečene denarne kazni, bo prvostopenjsko sodišče z uporabo določb milejšega zakona, ponovno odločilo o pretvorbi izrečene kazni z nadomestno izvršitvijo in pri tem ustrezno upoštevalo čas že prestane kazni zapora.

Ambrož M., v članku Časovna veljavnost kazenskega zakona in ugotavljanje, kateri od zakonov je milejši, Zbornik 1. konference kazenskega prava in kriminologije, GV Založba, Portorož 2008, str. 129, kot takšne primere našteva situacije, ko novi zakon pri določenem kaznivem dejanju hkrati zniža posebni minimum in zviša posebni maksimum, v takšnem primeru se kot milejši uporabi novi zakon (ki ima za storilca ugodnejši posebni minimum), vendar z omejitvijo, da sodišče pri odmeri kazni ne sme prekoračiti za storilca ugodnejšega posebnega maksimuma iz starega zakona).

Sodba VS RS I Ips 45162/2011-601 z 13. 3. 2014.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 7, 86, 86/8

Zakon o spremembah in dopolnitvah Kazenskega zakonika (2011) - KZ-1B  - člen 44

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.