VSM Sodba I Cp 908/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-13

Vlasta Polanec (preds.), mag. Andreja Veselič (poroč.), Dita Mlakar

delna sodba - rubež - neodpravljiva nesklepčnost - protipravno ravnanje izvršitelja - krajevna pristojnost

Kot je bilo pojasnjeno, in kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijane sodbe, je sodišče prve stopnje štelo, da je iz navedb tožnika v tožbi v celoti razviden dejanski stan (okvir) zadeve, na podlagi katerega tožnik zahteva plačilo odškodnine, da pa dejanja, katera očita drugemu tožencu, niso protipravna, česar tožnik ne bi mogel odpraviti z dopolnitvijo navedb v okviru istega dejanskega stanu.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi delna sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z uvodoma navedeno delno sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim tožeča stranka (v nadaljevanju: tožnik) od druge tožene stranke (v nadaljevanju: drugega toženca) zahteva povrnitev povzročene škode v višini 8.000,00 EUR.

2. Zoper sprejeto odločitev se pravočasno pritožuje tožnik iz pritožbenih razlogov bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava, s predlogom sodišču druge stopnje za njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi izpostavlja, da sodišče prve stopnje pred izdajo izpodbijane delne sodbe ni odločalo o njegovem predlogu za prenos pristojnosti sodišča in se do tega vprašanja sploh ni opredelilo. V tej zvezi se sklicuje na določbe 17. in 22. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP) in meni, da je v obravnavani zadevi sodbo izdalo sodišče, ki ni krajevno pristojno, zaradi česar je podana kršitev iz 4. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Nadalje pritožba izpostavlja, da iz usklajene sodne prakse in pravne teorije izhaja, da se zavrnilna zamudna sodba nanaša le na primere prave vsebinske nesklepčnosti tožbe, pri čemer je potreben pri izdaji takšne sodbe zadržan pristop, ker se zamudna sodba izda po uradni dolžnosti v fazi postopka, ko položaj tožnika ni povsem uravnotežen s položajem toženca. Prav tako v tej zvezi izpostavlja, da tudi iz odločbe Ustavnega sodišča Republike Slovenije izhaja, da sme sodišče zavrniti zahtevek šele, če ugotovi, da ni utemeljen po nobeni izmed pravnih norm in ne že, če ugotovi, da ni utemeljen z vidika pravnih norm, na katere se sklicujejo stranke. Izpostavlja, da je tožnik v konkretnem primeru prava neuka in nevešča oseba, ki ne pozna pravnih predpisov, in kjer bi moral sodnik naslovnega sodišča, še posebej v okviru materialnega procesnega vodstva, tožniku vsaj določiti rok za odpravo nesklepčnosti tožbe, še pravilneje pa izdati zamudno sodbo, v kateri bi v celoti ugodil tožbenemu zahtevku.

Nadalje pritožba izpostavlja, da so navedbe sodišča prve stopnje v 9. točki obrazložitve izpodbijane sodbe očitno napačne in v neskladju s pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju: URS), saj iz določbe 286. člena ZPP povsem jasno izhaja, da mora stranka najkasneje na prvem naroku za glavno obravnavo navesti vsa dejstva in predlagati dokaze. Sodišče prve stopnje v razlogih izpodbijane sodbe prav tako ni pojasnilo, zakaj iz sicer popolnega opisa življenjskega primera ne izhaja pravna posledica, kakršno tožnik uveljavlja s tožbenim predlogom, v posledici česar naj bi šlo za neodpravljivo nesklepčnost. V tej zvezi je zgolj pavšalno povzelo navedbe iz tožbe in sámo, kljub nasprotnim navedbam tožnika, prejudiciralo, da naj bi bilo pri tem jasno, da grožnja izvršitelja z izvršilnim sredstvom rubeža osebnega vozila v danih okoliščinah ne predstavlja protipravnega ravnanja.

Neutemeljene in napačne so navedbe sodišča prve stopnje, da naj bi tožnik prostovoljno izročal gotovino drugemu tožencu, saj je tožnik pojasnil, da je bil večkrat ustrahovan s strani drugega toženca, zaradi česar slednjemu nikoli ni prostovoljno izročal denarnih sredstev. Prav tako so neresnične in napačne navedbe sodišča prve stopnje, da tožnik naj ne bi obveščal drugega toženca oziroma njegovega pomočnika, in da tako slednji ni mogel vedeti, da s sprejemom plačila s strani tožnika protipravno posega v zajamčenih 76 % minimalne plače. Meni, da nasprotno izhaja iz predlaganih oziroma predloženih dokazov. Glede na obrazloženo meni, da bi ga sodišče prve stopnje moralo vsaj pozvati, da odpravi nesklepčnost oziroma že na podlagi trditvene in dokazne podlage izdati zamudno sodbo, saj so izpolnjene vse predpostavke za izdajo le - te na podlagi določil 318. člena ZPP.

3. Drugi toženec v odgovoru na pritožbo izpostavljenim pritožbenim navedbam nasprotuje kot neutemeljenim in kot pravilnim pritrjuje razlogom sodišča prve stopnje. Zavzema se za zavrnitev pritožbe in potrditev izpodbijane sodbe.

5. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika zoper drugega toženca na plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo (hude duševne bolečine, stisko in lakoto ter kršitev ustavne pravice do socialne varnosti), ki naj bi jo utrpel zaradi protipravnega ravnanja drugega toženca, ki ga je v funkciji izvršitelja ustrahoval in izsiljeval za plačilo mesečnih zneskov. Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijane sodbe je sodišče prve stopnje, ki je zaradi nevložitve odgovora na tožbo s strani drugega toženca presojalo pogoje za izdajo zamudne sodbe v skladu z določbami 318. člena ZPP, ocenilo, da je v obravnavani zadevi podana neodpravljiva nesklepčnost, ker iz opisa življenjskega primera ne izhaja pravna posledica, ki jo uveljavlja tožnik. Presodilo je namreč, da ustrahovanje tožnika z rubežem njegovega vozila, kar se očita drugemu tožencu kot izvršitelju, ne predstavlja protipravnega oz. protizakonitega ravnanja, saj je slednji imel pravico in dolžnost opravljati razna izvršilna dejanja na podlagi pravnomočnega in izvršljivega sklepa o izvršbi ter v skladu z določbami Pravilnika o opravljanju službe izvršitelja (v nadaljevanju: Pravilnik) in Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju: ZIZ), med temi tudi opraviti rubež dolžnikovih premičnin.

6. Preizkus zadeve pokaže, da sodišče prve stopnje ni storilo postopkovnih kršitev, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti v smislu drugega odstavka 350. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 339. člena ZPP, kot tudi ne v pritožbi uveljavljenih bistvenih kršitev določb postopka. Sodišče prve stopnje je relevantne okoliščine primera ugotovilo pravilno in popolno, pravilno pa tudi uporabilo materialno pravo, ki je narekovalo zavrnitev tožbenega zahtevka. V izogib ponavljanju sodišče druge stopnje sledi argumentiranim razlogom sodišča prve stopnje in zgolj v odgovor pritožbenim navedbam, upoštevaje pri tem določbo prvega odstavka 360. člena ZPP, dodaja naslednje:

7. Primarno je neutemeljen pritožbeni očitek bistvene kršitve določb postopka po 4. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ki naj bi ga sodišče prve stopnje zagrešilo s tem, ko se ni opredelilo do tožnikovega predloga za prenos pristojnosti oziroma ker ni bilo krajevno pristojno za odločanje o tožbenem zahtevku. V tej zvezi se pritožba sklicuje na določbi 17. in 22. člena ZPP, ki pa njegovega očitka bistvene kršitve ne utemeljujeta. Po 17. členu ZPP sodišče po uradni dolžnosti presodi, ali je pristojno in v kakšni sestavi je pristojno, pri čemer to stori na podlagi navedb v tožbi in na podlagi dejstev, ki so sodišču znana. Glede na to, da je bila tožba (poimenovana kot "nasprotna tožba") vložena v okviru izvršilnega postopka, ki je tekel pred Okrajnim sodiščem v Mariboru in je nato v tem obsegu bila odstopljena v reševanje pravdnemu oddelku Okrajnega sodišča v Mariboru, sodišče prve stopnje ni imelo nobenih razlogov, da bi po uradni dolžnosti podvomilo v svojo krajevno pristojnost. V 22. členu ZPP pa je predvidena situacija, ko se sodišče lahko izreče za krajevno nepristojno (le) na ugovor tožene stranke, torej ne na podlagi predloga tožnika, medtem ko se po drugem odstavku navedenega člena lahko po uradni dolžnosti izreče za krajevno nepristojno le takrat, kadar je drugo sodišče izključno krajevno pristojno. V navedeni zadevi, ko gre za uveljavljanje odškodninskega zahtevka, pa ne gre za primer izključne krajevne pristojnosti, ampak za primer, ko je za reševanje zadeve pristojno bodisi sodišče, ki je splošno krajevno pristojno za toženo stranko v skladu s 46. členom ZPP, prav tako pa v skladu z 52. členom ZPP tudi sodišče, na območju katerega je bilo storjeno škodno dejanje ali na območju katerega je nastala škodljiva posledica. Ne gre torej za situacijo, ko bi bilo za odločanje o zahtevku izključno pristojno samo eno sodišče v Republiki Sloveniji.

8. Glede na obrazloženo tako ne gre pritrditi pritožbenemu očitku, da je s tem ko sodišče prve stopnje pred izdajo izpodbijane sodbe ni odločilo o predlogu tožnika za prenos krajevne pristojnosti, bistveno kršilo določbe pravdnega postopka, kot tudi ne, da je sodišče prve stopnje odločilo kot krajevno nepristojno sodišče. Očitno je namreč, da je tožniku škoda, ki jo zatrjuje, nastala v kraju njegovega bivališča, to je v X, ki se nahaja na območju Okrajnega sodišča v Mariboru in je tako podana krajevno pristojnost (tudi) slednjega.

9. Nadalje pritožba ne more biti uspešna z izpostavljanjem izhodišč sodne prakse in pravne teorije v zvezi z izdajo zavrnilne (oziroma neprave) zamudne sodbe, saj je sodišče prve stopnje, kot to jasno izhaja zlasti iz točk 9. in 10. obrazložitve izpodbijane sodbe, izhajalo iz ustreznih izhodišč v zvezi z zahtevano sklepčnostjo tožbe, ob tem pa je tudi pravilno pojasnilo, v katerih primerih lahko nepravo zamudno sodbo izda brez vračanja tožbe tožniku v popravo.

10. Prav tako pritožba v tej zvezi neutemeljeno izpostavlja, da je tožnik prava neuka in nevešča oseba, ki ne pozna pravnih predpisov, in da bi ga zaradi tega moralo sodišče prve stopnje v okviru materialnega procesnega vodstva pozvati na odpravo nesklepčnosti tožbe oziroma ga pozvati, da manjkajoča dejstva navede. Kot je bilo pojasnjeno, in kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijane sodbe, je sodišče prve stopnje štelo, da je iz navedb tožnika v tožbi v celoti razviden dejanski stan (okvir) zadeve, na podlagi katerega tožnik zahteva plačilo odškodnine, da pa dejanja, katera očita drugemu tožencu, niso protipravna, česar tožnik ne bi mogel odpraviti z dopolnitvijo navedb v okviru istega dejanskega stanu. Zato so tudi neutemeljena pritožbena zatrjevanja, da bi moralo sodišče prve stopnje pred izdajo izpodbijane odločitve opraviti materialno procesno vodstvo in tožniku določiti rok za odpravo nesklepčnosti tožbe.

11. Neutemeljeno pritožba nadalje sodišču prve stopnje očita še, da so razlogi v 9. točki obrazložitve izpodbijane sodbe v neskladju s tožnikovo pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena URS, pri čemer se pritožba v tej zvezi neutemeljeno sklicuje na določbo 286. člena ZPP. Drži sicer, da iz slednjega izhaja, da je dolžna stranka najkasneje na prvem naroku za glavno obravnavo navesti vsa potrebna dejstva in ponuditi dokaze, vendar pa to ne pomeni, da tožeča stranka že v sami tožbi ni dolžna podati takšnih navedb oziroma opisa dejanskega stanu, iz katerega izhaja sklepčnost tožbenega zahtevka (z vidika materialnega prava). Takšna zahteva nenazadnje izhaja iz določbe 3. točke prvega odstavka 318. člena ZPP (utemeljenost tožbenega zahtevka mora izhajati iz dejstev, navedenih v tožbi), saj tožniku v nasprotnem grozi zavrnitev tožbenega zahtevka (prim. četrti odstavek 318. člena ZPP).

12. Nadalje so neutemeljena tudi pritožbena zatrjevanja, da sodišče prve stopnje ni pojasnilo, za kaj naj bi v konkretni zadevi, kljub popolnemu opisu življenjskega primera, šlo za neodpravljivo nesklepčnost. Sodišče prve stopnje je namreč svojo presojo v zvezi z neodpravljivo nesklepčnostjo povsem zadostno obrazložilo in utemeljilo v točkah 13. do vključno 15. obrazložitve izpodbijane sodbe. Pri tem je posplošen pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje zgolj pavšalno povzelo tožbene navedbe tožnika v zvezi z izvajanjem pritiska, ustrahovanja in izsiljevanja tožnika s strani drugega toženca oziroma njegovega pomočnika. Pritožba pri tem niti ne pojasni, kakšne druge očitke (razen teh, ki jih je pri svoji presoji upoštevalo sodišče prve stopnje) naj bi tožnik v tožbi naslovil na drugega toženca. V tej zvezi tudi ne drži, da je sodišče prve stopnje kljub navedbam tožnika "prejudiciralo", da grožnja v konkretnem primeru ne predstavlja protipravnega ravnanja. Pri tem namreč ne gre za kakršenkoli prejudic, ampak zgolj za presojo, ali je ravnanje, ki ga je tožnik očital drugemu tožencu, torej njegovo izsiljevanje oziroma ustrahovanje, v konkretnem primeru protizakonito oziroma protipravno. Takšna presoja pomeni uporabo materialnega prava in je v celoti v domeni sodišča, ki tako v tej zvezi ni vezano na morebitno drugačno stališče oz. navedbe tožnika.

13. Poleg doslej navedenega sodišče druge stopnje tudi vsebinsko soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da "izsiljevanja oziroma ustrahovanja" s strani drugega toženca, da bo pri tožniku izvedel rubež njegovega vozila, v kolikor le-ta ne bo prostovoljno plačal določenih mesečnih zneskov, v konkretnem primeru ne predstavljajo protizakonitega ravnanja. Kot je v 15. točki obrazložitve izpodbijane sodbe ustrezno pojasnilo že sodišče prve stopnje, namreč ne gre za protipravno grožnjo, saj drugi toženec v konkretnem primeru ni uporabil protipravnega sredstva in tudi ni zasledoval protipravnega namena. Drugi toženec je bil namreč na podlagi pravnomočnega in izvršljivega sklepa o izvršbi (in v skladu z določbami Pravilnika in ZIZ) pooblaščen opraviti rubež tožnikovega vozila. Da temu ni tako, pritožba niti ne zatrjuje.

14. Pritožba v tej zvezi neutemeljeno kot zmotnemu nasprotuje razlogovanju sodišča prve stopnje, da je tožnik prostovoljno izročal gotovino drugemu tožencu. Jasno je namreč, da je sodišče prve stopnje kot prostovoljno štelo izročanje gotovine, ki ga je izvedel sam tožnik in ne kdo drug oziroma, ker ti zneski niso bili prisilno izterjani. Ob tem iz 16. točke obrazložitve izhaja še zaključek, ki ga pritožba prav tako konkretizirano ne graja, da je tožnik na podlagi ustrahovanj sam sprejel odločitev, da bo raje izvajal mesečna plačila, kot pa dopustil, da drugi toženec zarubi njegovo vozilo, in da je torej sam ocenil, da to zanj predstavlja manjše zlo kot rubež vozila.

15. Prav tako ne drži, da so neresnične in napačne navedbe sodišča prve stopnje, da tožnik naj ne bi obveščal drugega toženca oziroma njegovega pomočnika, in da tako slednji ni mogel vedeti, da s sprejemom plačila protipravno posega v zajamčenih 76 % minimalne plače tožnika. V tej zvezi tožnik niti ne pojasni, s katerimi trditvami v tožbi naj bi zatrjeval nasprotno, ampak se samo sklicuje zvočni posnetek (dokaz), iz katerega naj bi bilo razvidno nasprotno, kar pa (ob izostanku ustrezne trditvene podlage) ne zadošča za vzpostavitev dvoma v pravilnost izpostavljenega zaključka sodišča prve stopnje.

16. Glede na obrazloženo je izpodbijana odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka pravilna, saj za izdajo (prave) zamudne sodbe niso bile izpolnjene vse taksativno zahtevane predpostavke, in sicer da utemeljenost tožbenega zahtevka izhaja iz dejstev, navedenih v tožbi.

17. Po obrazloženem je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo delno sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

18. Ker tožnik s pritožbo ni uspel, sam krije svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 154. člena v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 22

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 17, 22, 318

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.