VSL Sodba I Cp 2185/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-11

mag. Metoda Orehar Ivanc (preds.), Vanja Tinta Tavčar (poroč.), Suzana Ivanič Lovrin

dedna nevrednost - opustitev potrebne pomoči - dolžnost preživljanja staršev - dokazi in dokazovanje - trditveno in dokazno breme - dejansko stanje - sodba presenečenja - sodba presenečenja za stranke - razdedinjenje

Izdana sodba ne predstavlja sodbe presenečenja. Prepoved sodbe presenečenja strank ne varuje pred dejanskim (duševnim) občutkom presenečenja ob neuspehu v pravdi, temveč pred izgubo možnosti učinkovitega izjavljanja v postopku. V obravnavani zadevi je bilo ves čas znano, na katero podlago tožnik opira svoj zahtevek, tožnik je imel možnost, da se izjavi o vseh pravno relevantnih vprašanjih, to možnost je tudi izkoristil.

Moralna prizadetost zapustnika zaradi sodnega postopka z vnukinjo za dedno nevrednost toženke ne zadostuje.

I. Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

II. Tožnik je dolžan v roku 15 dni toženki povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku 1.116,30 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku roka za prostovoljno izpolnitev do plačila.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik zahteval ugotovitev, da je toženka dedno nevredna in nima dedne pravice po pokojnem A. A. (I. točka izreka). Odločilo je, da je tožnik dolžan toženki v roku 15 dni povrniti 447,98 EUR pravdnih stroškov, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka do plačila (II. točka izreka).

2. Zoper sodbo se pravočasno pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP

. Meni, da gre za sodbo presenečenja, ki je ni mogoče preizkusiti, ker vsebuje protispisne in arbitrarne zaključke, temelji pa na napačni uporabi materialnega prava. Sodišču očita samovoljno in pristransko dokazno oceno v korist toženke ter pomanjkljivo obrazložitev, zlasti glede zavrnitve dokaza z zaslišanjem priče B. B. Meni, da je sodišče instituta razdedinjenja in dedne nevrednosti razlagalo preveč restriktivno, odločba pa ne sledi volji zapustnika. Zaključki sodišča o pomoči zapustniku so arbitrarni, pristranski in naklonjeni toženki, saj podpirajo njeno neskrbnost v razmerju do zapustnika. Iz razlogov sodbe izhaja, da je dopustno, da je tisti od dedičev, ki ni skrbel za zapustnika, okoriščen na račun enakovrednega dediča, ki je izvajal skrb zanj. Izpostavlja, da je toženka ponaredila listine, tožila zapustnika in si pri njem izposojala denar, ko ga je izdalo zdravje, pa se mu je izogibala in skrb zanj prepustila tožniku. Toženki očita zavajanje in manipuliranje z zapustnikom in sodiščem, poskuse prikrivanja zavržnih dejanj in vplivanja na priče. Toženka naj bi vplivala na vsebino oporoke ter pridobila denarna sredstva in nepremičnino, ki jo je nato prodala in s tem dodatno oškodovala ostale dediče. Kot pravno zgrešeno označuje stališče, da je šlo v prejšnjem sodnem postopku za spor med pravdnima strankama. Poudarja, da je toženka tožila zapustnika, to pa je eden ključnih razlogov za njeno dedno nevrednost, saj mu je s tem finančno in zdravstveno škodila. Sodišče je ugotovilo, da zapustnik zaradi čustvene prizadetosti lahko razdedini dediča, in ker je z gotovostjo izkazano, da je toženka z očitanimi ravnanji zapustnika moralno prizadela, bi moralo zahtevku ugoditi. Sodišče je dokazno premoč glede blatenja in očitkov zapustniku pristransko preneslo na toženko, in to zgolj zato, ker je toženka sama povedala, da tega ni storila, tožnik pa se je s temi dejanji seznanil od drugih. S tem, ko je sodišče navedlo, da bolj verjame toženki kot tožniku, ki naslavlja tožbe na različne ljudi, je tožnika diskriminiralo, mu kršilo pravico do pravnega varstva, dokazna ocena pa sega izven okvirjev zatrjevanega. Tožnik je toženki zaradi ponavljajočih dejanj omejil stike z zapustnikom in njegovo ženo, s čimer ju je zavaroval. Zanju je tudi skrbel, saj toženka te skrbi ne bi prevzela. V času sodnega postopka s toženko je zapustnik že zbolel za demenco in za njeno razdedinjenje ni mogel poskrbeti, čeprav je to nameraval. To bi potrdila priča B. B.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev.

4. Pritožbeno sodišče je 24. 6. 2025 prejelo tožnikovo vlogo z dne 18. 6. 2025, naslovljeno kot "Dopolnitev dodatnih ključnih dokazov tožeče stranke". Vloga je bila vložena po izteku pritožbenega roka, zato je pritožbeno sodišče pri odločitvi ni upoštevalo.

6. Pravdni stranki sta zakonita dediča po pokojnem dedku zapustniku A. A. Tožnik je na podlagi napotitvenega sklepa zapuščinskega sodišča vložil tožbo, s katero zahteva ugotovitev, da je toženka dedno nevredna. Svoj zahtevek opira na 4. točko 126. člena ZD

. Ta določa, da je dedno nevreden tisti, ki se je huje pregrešil zoper dolžnost preživljati zapustnika, ki ga je bil po zakonu dolžan preživljati, kakor tudi, kdor ni hotel dati zapustniku potrebne pomoči.

7. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožnik razlogov za toženkino dedno nevrednost ni uspel izkazati, zato je tožbeni zahtevek zavrnilo.

8. Pritožnik izpodbijani sodbi očita neobrazloženost, protispisnost in arbitrarnost ter na ta način uveljavlja bistveni kršitvi določb pravdnega postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je podana, če so pomanjkljivosti sodbe takšne, da je ni mogoče preizkusiti (če sploh ni mogoče ugotoviti, ali je pravilna ali nepravilna). Postopkovna kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP pa je podana, če je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in med samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi. Pritožnik takšnih formalnih pomanjkljivosti sodbe in nasprotij ne uspe prikazati, temveč se dejansko ne strinja s procesnim postopanjem sodišča prve stopnje, dokazno oceno in materialnopravno presojo.

9. Izdana sodba ne predstavlja sodbe presenečenja. Prepoved sodbe presenečenja strank ne varuje pred dejanskim (duševnim) občutkom presenečenja ob neuspehu v pravdi, temveč pred izgubo možnosti učinkovitega izjavljanja v postopku. V obravnavani zadevi je bilo ves čas znano, na katero podlago tožnik opira svoj zahtevek, tožnik je imel možnost, da se izjavi o vseh pravno relevantnih vprašanjih, to možnost je tudi izkoristil.

10. Tožnik sodnici, ki je zadevo obravnavala pred sodiščem prve stopnje, očita pristranskost, vendar iz podatkov spisa ne izhaja, da bi v roku iz drugega odstavka 72. člena ZPP vložil predlog za njeno izločitev. Smiselno uveljavljena bistvena kršitev določb postopka iz 2. točke drugega odstavka 339. člena ZPP že zato ni podana. Tudi sicer so očitki o pristranskosti neutemeljeni. Pouk o možnosti uveljavljanja brezplačne pravne pomoči, na katerega se sklicuje tožnik, je bil toženki - ki se je naroka udeležila brez pravno kvalificiranega pooblaščenca - podan v okviru dolžnosti sodišča iz 12. člena ZPP. Preostali očitki o pristranskosti sodnice v resnici odražajo le tožnikovo subjektivno nezadovoljstvo z vodenjem postopka, zavzetimi materialnopravnimi stališči, dokazno oceno ter odločitvijo o tožbenem zahtevku. V tem delu se vsebinsko prekrivajo z uveljavljanimi pritožbenimi razlogi, ki so - kot bo pojasnjeno v nadaljevanju - neutemeljeni.

11. Sodišče prve stopnje ni storilo bistvene kršitve določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče sme zavrniti posamezne dokazne predloge strank, če je zavrnitev (ustavno) upravičena in ustrezno obrazložena. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi pojasnilo, zakaj je zavrnilo dokaz z zaslišanjem priče B. B., pritožbeno sodišče pa se strinja, da je ta dokaz nepotreben. Z njim je tožnik dokazoval, da je zapustnik toženko štel za dedno nevredno in jo želel razdediniti. Kot bo razvidno iz nadaljevanja obrazložitve, želja ali namera zapustnika toženko razdediniti za odločitev o njeni dedni (ne)vrednosti ni niti pomembna niti zadostna. Enako velja za domnevne toženkine poskuse vplivati na pričo.

12. Sodišče prve stopnje je pravilno razmejilo institut razdedinjenja dediča in razlog zanj iz 1. točke prvega odstavka 42. člena ZD

ter institut dedne nevrednosti in razlog zanjo iz 4. točke 126. člena ZD.

13. Ko so izpolnjeni pogoji za razdedinjenje iz 1. točke prvega odstavka 42. člena ZD, je od zapustnikove volje odvisno, ali bo do njega v resnici prišlo. Če se zapustnik zanj odloči, mora to izraziti v oporoki in na nedvoumen način (prvi odstavek 43. člena ZD). Dedna nevrednost je neodvisna od zapustnikove volje, nanjo je sodišče dolžno paziti po uradni dolžnosti. Na strani dediča se razlike med obema instituta z vidika v tem postopku relevantnih podlag kažejo v intenziteti dedičeve pregrešitve zoper zapustnika in posledicah, ki jih ima ta za zapustnika. Medtem ko za razdedinjenje (lahko) zadošča hujša kršitev moralne obveznosti do zapustnika, za dedno nevrednost ta ni dovolj. Razlog za razdedinjenje iz 4. točke 126. člena ZD je podan le, če se dedičeva opustitev preživljanja ali potrebne pomoči odrazi v konkretni prizadetosti oziroma realni ogroženosti zapustnika.

14. Tožnik ni trdil, da bi zapustnik toženko razdedinil. Do tega tudi ni moglo priti, saj zapustnik ni napravil oporoke in je bilo uvedeno zakonito dedovanje. Nepomembno je, ali je tožnik toženko želel (celo nameraval) razdediniti. Ključno je, da tega za časa življenja ni storil. Kljub temu pritožbeno sodišče ugotavlja, da so neutemeljene tožnikove navedbe, da je zapustniku to preprečila bolezen (demenca). Glavnina toženki očitanih ravnanj se je namreč zgodila precej pred trenutkom, ko zapustnik zaradi demence ni mogel več veljavno izražati svoje volje.

15. Tožnik bistvenega elementa za ugotovitev dedne nevrednosti iz 4. točke 126. člena ZD - to je, da je bil zapustnik (ravno) zaradi toženkine opustitve dolžnosti preživljanja in potrebne pomoči ogrožen oziroma so zanj nastale hude posledice - ni niti zatrjeval, še manj dokazal.

16. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da toženka kot vnukinja ni bila dolžna preživljati zapustnika. Tudi sicer tožnik ni trdil, da zapustnikovi mesečni prihodki in premoženje

ne bi zadoščali za njegovo preživljanje in potrebno nego. Tožnik je toženki očital, da zapustniku ni nudila skrbi in nege, vendar je hkrati pojasnil, da je bilo za zapustnika kljub temu primerno poskrbljeno. Zapustnik je bil do nekaj let pred smrtjo aktiven, močan in je sam skrbel zase, ko je zbolel, pa je imel zagotovljeno pomoč, nego, prehrano in nadzor na domu s strani tožnika, njegovega bivšega dekleta in plačane negovalke. Nesporno je, da ne zapustnik ne tožnik toženke nista prosila za pomoč. Tožnik je z njo v zelo slabih odnosih in sam navaja, da ji je omejeval stike z zapustnikom.

17. Za zapustnika je bilo primerno poskrbljeno tudi z vidika uveljavljanja njegovih pravic, saj je bil z odločbo centra za socialno delo za njegovega skrbnika postavljen tožnik. Ker je tožnik to vlogo sprejel na lastno željo, potrebe po iskanju drugega skrbnika ni bilo. Toženkinega nesodelovanja v postopku pred centrom za socialno delo zato ni mogoče razumeti kot opustitve potrebne skrbi, ki bi imela za zapustnika škodljive posledice.

18. Dedne nevrednosti toženke ne utemeljuje niti njeno ravnanje, ko je zoper zapustnika vodila sodni postopek za ugotovitev solastnine in tudi po tem, ko je zapustnik zbolel za demenco, vztrajala pri izrednih pravnih sredstvih. Zapustnik je bil ustrezno zastopan po skrbniku, prav tako ni izkazano, da bi bili ravno zaradi postopka ogroženo njegovo preživljanje, okrnjena njegova oskrba ali resno prizadete njegove druge pravice in interesi. Moralna prizadetost zapustnika zaradi sodnega postopka z vnukinjo za dedno nevrednost toženke ne zadostuje. Ugotovitev sodišča prve stopnje, da je šlo pravzaprav za spor med toženko in tožnikom, zato ni odločilna, tudi sicer pa tožnik ne zanika, da je imel v sporu pomembno vlogo, temveč le ponavlja navedbe, da je bila tožba vložena zoper zapustnika.

19. Tožnik toženki očita zavržna dejanja tudi v povezavi s poroštvom, hipoteko, posojili in njihovo porabo, poseganjem v nepremičnino, darilno pogodbo, prodajo stanovanja in vplivanjem na priče, vendar - kot je v zvezi z vsemi navedenimi okoliščinami pravilno pojasnilo sodišče prve stopnje - ne izkaže realne zapustnikove ogroženosti zaradi teh (domnevnih) dejanj.

20. Pritožbeno sodišče pritrjuje sodišču prve stopnje, da dedne nevrednosti toženke ne utemeljujejo niti očitano neobiskovanje zapustnika, neudeležba na pogrebu in zatrjevano blatenje in zmerjanje zapustnika. Tudi če so očitki resnični, pomenijo le kršitev moralnih obvez. Glede na to je nepomembno dodatno pojasnilo sodišča prve stopnje, da toženki verjame, da očitanih besed ni izrekla. Posledično so nepomembne tudi pritožbene navedbe, ki takšno pojasnilo grajajo, vključno z očitkom, da je sodišče prve stopnje to dejstvo ugotovilo s kršitvijo metodološkega napotka iz 8. člena ZPP ter ob pristranski in diskriminatorni obravnavi tožnika.

21. Navedba, da je toženka s svojim ravnanjem vplivala na vsebino oporoke, kar bi nakazovalo na razlog za dedno nevrednost po 2. točki 126. člena ZD, je prvič podana v pritožbi in gre za nedovoljeno novoto (prvi odstavek 337. člena ZPP). Tudi sicer je takšna navedba nerazumljiva, saj iz podatkov spisa izhaja, da je bilo po zapustniku uvedeno zakonito dedovanje.

22. Tožnik izpodbija tudi stroškovno odločitev, v zvezi s katero pa ne poda nobenih konkretnih navedb. Ob uradnem preizkusu pritožbeno sodišče ugotavlja, da je odločitev pravilna in skladna s 154. in 155. členom ZPP ter z OT

23. Ker je torej pritožba neutemeljena in ker pritožbeno sodišče tudi ni našlo kršitev, na katere po drugem odstavku 350. člena ZPP pazi po uradni dolžnosti, jo je zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo (353. člen ZPP).

24. Na podlagi prvega odstavka 154. člena ZPP tožnik, ki s pritožbo ni uspel, sam krije svoje pritožbene stroške, toženki pa mora v 15 dneh od prejema te sodbe povrniti njene stroške pritožbenega postopka v znesku 1.116,30 EUR (1500 točk za sestavo odgovora na pritožbo po 1. točki tar. št. 22 v zvezi s tar. št. 19 OT, povečano za 1 % oziroma 2 % materialnih stroškov in 22 % DDV), v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku roka za prostovoljno plačilo dalje do plačila (299. in 378. člen OZ

Zakon o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 26/99, s spremembami in dopolnitvami.

Zakon o dedovanju, Ur. l. SRS, št. 15/76, s spremembami in dopolnitvami.

Če se je dedič s kršitvijo kakšne zakonite ali moralne dolžnosti huje pregrešil nad zapustnikom.

Primerjaj odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 75/2020 z dne 16. 2. 2022 in Višjega sodišča v Ljubljani I Cp 3051/2016 z dne 7. 3. 2017, I Cp 1901/2018 z dne 5. 12. 2018 in I Cp 162/2019 z dne 22. 5. 2019.

Sporna darilna pogodba je bila sklenjena leta 2007, sporno poroštvo leta 2008, tožba na ugotovitev solastnine je bila vložena leta 2015, za demenco pa je zapustnik zbolel leta 2016, pri čemer je bil hudo bolan šele zadnje leto pred smrtjo v začetku leta 2018.

Pokojnina z dodatki v višini nekaj nad 900 EUR, solastninski delež na nepremičninah v Ljubljani in na Pagu.

Odvetniška tarifa, Ur. l. RS, št. 2/15, s spremembami in dopolnitvami.

Obligacijski zakonik, Ur. l. RS, št. 83/01, s spremembami in dopolnitvami.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 7, 8, 212, 339, 339/2, 339/2-8

Zakon o dedovanju (1976) - ZD  - člen 42, 42/1, 126, 126-4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.