VSL Sklep VII Kp 83261/2022
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-25

mag. Špela Koleta (preds.), Tatjana Merčun (poroč.), Lea Habjanič

IZVRŠEVANJE KAZENSKIH SANKCIJ - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

prestajanje zaporne kazni - premestitev v prostore s strožjim režimom - prepoved ponovnega sojenja o isti stvari (ne bis in idem) - pouk o privilegiju zoper samoobtožbo - grožnje - isti historični dogodek - razmerje med disciplinskim in kazenskim postopkom - absolutna bistvena kršitev določb kazenskega postopka - sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP)

Sodišče se v sodbi ni opredelilo do ugovora obrambe o kršitvi prepovedi ponovnega sojenja (načelo ne bis in idem), v zvezi z očitanim kaznivim dejanje grožnje pravosodnemu policistu v ZPKZ in postopkom po 98.a členu ZIKS-1, v katerem je bila obsojencu izdana odločba o namestitvi v strožji režim.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

1. Okrajno sodišče v Trebnjem je z izpodbijano sodbo spoznalo obdolženega A. A. za krivega kaznivega dejanja napada na uradno osebo, ko opravlja naloge varnosti, po prvem odstavku 300. člena Kazenskega zakonika (KZ-1). Za dejanje mu je izreklo kazen sedem mesecev zapora. Po drugem in četrtem odstavku 59. člena KZ-1 je odločilo, da se obdolžencu ne prekliče pogojna obsodba, izrečena s sodbo Okrajnega sodišča v Kamniku II K 52480/2021 z dne 16. 12. 2021, pravnomočna 14. 1. 2023, s katero mu je bila za kaznivo dejanje po prvem odstavku 300. člena KZ-1 določena kazen pet mesecev zapora in preizkusna doba dveh let. Po četrtem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) je obdolženca oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP.

2. Zoper sodbo se je iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 370. člena ZKP pritožil obdolženčev zagovornik. Predlagal je, da višje sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da zoper obdolženca zavrne obtožbo oziroma podrejeno, da obdolženega obtožbe oprosti, še podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

4. Zagovornik obdolženca je v postopku na prvi stopnji podal predlog za izločitev dokazov, in sicer posameznih delov navedb, vsebovanih v odločbah Uprave RS za izvrševanje kazenskih sankcij, Zavoda za prestajanje kazni zapora št. 720-1631/2021/47 z dne 2. 9. 2022, št. 720-1631/2021/60 z dne 30. 11. 2022, št. 720-1631/2021/69 z dne 1. 3. 2023 in št. 720-1631/2021/88 z dne 2. 6. 2023, v katerih so povzete izjave obdolženca, ki jih je podal strokovni delavki zavoda v razgovoru dne 31. 8. 2022; zahteval je tudi izločitev dela izpovedi zaslišane priče B. B., uslužbenke Uprave za izvrševanje kazenskih sankcij (v nadaljevanju: strokovna delavka zavoda), v zapisniku o glavni obravnavi z dne 29. 8. 2024, kjer priča povzema izjave obdolženca, ki jih je podal med razgovorom. Zagovornikov predlog za izločitev dokazov je temeljil na očitku, da naj bi strokovna delavka zavoda B. B. obdolžencu kršila ustavne pravice, ker mu pred izvedbo razgovora dne 31. 8. 2022 ni podala pravnega pouka o privilegiju zoper samoobtožbo.

5. Sodišče prve stopnje je o predlogu za izločitev dokazov odločalo s sklepom I K 83261/2022 z dne 22. 10. 2024, v izpodbijani sodbi (točka 8 obrazložitve) pa se na to odločitev sklicuje. Kot nosilni razlog za zavrnitev zagovornikovega predloga za izločitev dokazov je navedlo, da se v postopku o namestitvi obdolženca v strožji režim, v okviru katerega je slednji opravil razgovor s strokovno delavko zavoda, ni vršila (

) kazenska preiskava oziroma se niso zbirali podatki za predmetni kazenski postopek, zato strokovna delavka zavoda ni bila dolžna obdolženca poučiti o privilegiju zoper samoobtožbo. Takšnemu stališču zagovornik nasprotuje in navaja, da je bila strokovna delavka zavoda v času razgovora z obdolžencem seznanjena, da obstaja sum, da je storil očitano kaznivo dejanje, zaradi česar bi ga morala pred podajo izjav v razgovoru ustrezno poučiti o pravicah, ki jih imajo osumljenci v kazenskem postopku. V pritožbi navaja, da izpodbijana sodba temelji na dokazih, pridobljenih s kršitvijo z ustavo določenih človekovih pravic obdolženca, s čimer uveljavlja bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

6. Določbe Zakona o kazenskem postopku (ZKP) in kazenskoprocesna jamstva, vključno s pravico privilegija zoper samoobtožbo iz 29. člena Ustave RS, so načelno imanentna kazenskemu postopku in le organi, ki delujejo v okviru tega postopka, so zavezani delovati skladno z določbami ZKP. Izhajajoč iz koncepta ločevanja dveh vrst nekazenskih postopkov, kot ga je uvedlo Ustavno sodišče v odločbi Up-1293/08 z dne 6. 7. 2011, je potrebno razlikovati nekazenske postopke, ki se izvajajo skladno s pooblastili in namenom nekazenskega postopka ter se ne spremenijo oziroma ne prerastejo v kazenski postopek, in tiste, v katerih se pod krinko izvajanja nekazenskega postopka dejansko vrši kazenska preiskava. Pri slednjih gre za zlorabo pooblastil, ki jih ima posamezni organ v nekazenskem postopku, saj je njegova dejavnost usmerjena v pridobivanje podatkov (dokazov) za (kasnejši) kazenski postopek. Za prvo skupino določbe ZKP, vključno s privilegijem zoper samoobtožbo, ne veljajo, kar je že večkrat potrdila sodna praksa, s čimer se zagotavlja učinkovitost davčnih, carinskih, inšpekcijskih in drugih nadzornih postopkov.

7. Iz spisovnih podatkov izhaja, da je bila obdolžencu zaradi zatrjevanih groženj pravosodnemu policistu, ki se obravnavajo v tej kazenski zadevi, po postopku iz 98.a člena Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij (ZIKS-1) izdana odločba zavoda št. 720-1631/2021/43 z dne 29. 8. 2022, s katero je bil premeščen v oddelek s posebnim strožjim režimom kot obsojenec, ki s svojim vedenjem huje moti druge obsojence ali delavce zavoda. Strokovna delavka zavoda B. B. je kot priča izpovedala, da mora po službeni dolžnosti vedno v primeru, ko je obsojenec nameščen v strožji režim, opraviti z njim razgovor v zvezi z dogodkom, zaradi katerega je bil premeščen, in mu predstaviti hišni red v tem režimu. Tako je bilo tudi v danem primeru. Obdolžencu je pojasnila razlog za namestitev v strožji režim (zaradi groženj pravosodnemu policistu), kar je slednji zanikal, potem se je razburil in izrekel nove grožnje, ki niso predmet tega kazenskega postopka, so pa bile razlog, da je bila obdolžencu izdana nova odločba zavoda (št. 000/47 z dne 2. 9. 2022), s katero se je ustavilo izvrševanje ukrepov po predhodni odločbi z dne 29. 8. 2022 (obdolženec je bil po tej odločbi nameščen v strožji režim kot obsojenec, ki je huje moteč do drugih obsojencev ali delavcev zavoda). Po novi odločbi z dne 2. 9. 2022 je bil obdolženec v strožji režim nameščen kot obsojenec, ki je nevaren.

8. Zakon o izvrševanju kazenskih sankcij (ZIKS-1) v 98.a členu določa, da direktor zavoda namesti v poseben strožji režim tiste obsojence, ki so izrazito begosumni, s svojim vedenjem huje motijo druge obsojence ali delavce zavoda, so nevarni, ker ogrožajo življenje ali zdravje drugih, ali so ogroženi, ker jih ogrožajo ali jim grozijo drugi obsojenci. Enajsti odstavek navedenega člena določa, da z

obsojencem, ki je nameščen v poseben strožji režim, razgovore opravljajo strokovni delavci zavoda

in zdravstveni delavci, kadar ta za razgovor zaprosi, najmanj pa enkrat tedensko.

9. Vse navedeno, tudi po oceni pritožbenega sodišča potrjuje zaključek sodišča prve stopnje, da je strokovna delavka zavoda B. B. izjavo obdolženca pridobila tekom izvedbe razgovora z njim, ki ga je bila dolžna opraviti v okviru svojih nalog (enajsti odstavek 98.a člena ZIKS-1) in izključno za potrebe seznanitve obdolženca z razlogi za premestitev v strožji režim in predstavitve hišnega reda v tem režimu. Ne glede na zatrjevanje zagovornika, da je v času izvedbe razgovora obstajal sum, da naj bi obdolženec izvršil predmetno kaznivo dejanje, s čimer je bila strokovna delavka seznanjena, le-ta razgovora z obdolžencem ni opravljala zaradi razčiščevanja okoliščin obravnavane kazenske zadeve. V razgovoru z njim ni imela nikakršnih usmeritev, navodil ali naročil policije, torej zoper obdolženca ni

vodila kazenske preiskave, zato ga pred zaslišanjem tudi ni bila dolžna poučiti o privilegiju zoper samoobtožbo. Ker pa je v tem razgovoru obdolženec izrekel nove grožnje, je strokovna delavka le-te zapisala v uradni zaznamek, ki je bil povzet tudi v novi odločbi o namestitvi obdolženca v strožji režim kot obsojenec, ki je nevaren. Te (nove) grožnje niso predmet tega kazenskega postopka. Tekom razgovora obdolženec strokovni delavki zavoda ni povedal nič konkretnega o očitanem kaznivem dejanju oziroma ga je zanikal. Obdolženec se z izjavami v razgovoru (za predmetni kazenski postopek) ni inkriminiral; sodišče prve stopnje odločitev o krivdi obdolženca na te izjave ni oprlo. Zato je očitek pritožbe, da je izpodbijana sodba obremenjena z bistveno kršitvijo določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, neutemeljen.

10. Utemeljeno pa zagovornik navaja, da so razlogi v izpodbijani sodbi o ugovoru obrambe, da obravnavani kazenski postopek pomeni kršitev načela ne bis im idem, nejasni in nasprotujoči. Zagovornik je v postopku zatrjeval, da je bil obdolženec za isti historični dogodek že kaznovan v posebnem upravnem (disciplinskem) postopku zavoda, kjer je bil z odločbo z dne 29. 8. 2022 premeščen v strožji režim, ki je rezultiral v dodatni/rigidnejši omejitvi njegove svobode.

11. V zvezi z dolžnostjo sodišča odgovoriti na strankine navedbe se je v več svojih odločbah izjavilo Ustavno sodišče (prim. odločbe Up-399/05 z dne 15. 5. 2008, Up-1266/05 z dne 7. 6. 2007) in poudarilo, da je za zagotovitev ustavne pravice do poštenega sojenja, kot tudi za zagotovitev zaupanja v sodstvo, velikega pomena, da stranka, tudi če njenemu zahtevku (ugovoru) ni ugodeno, lahko spozna, da se je sodišče z njenimi argumenti seznanilo in jih obravnavalo, in da ne ostane v dvomu, ali jih sodišče morda ni enostavno prezrlo. Pravici stranke do izjavljanja zato na drugi strani ustreza obveznost sodišča, da vse njene navedbe vzame na znanje, da pretehta njihovo pomembnost, ter da se do tistih navedb, ki so za odločitev bistvenega pomena, v obrazložitvi sodbe opredeli.

12. Po presoji pritožbenega sodišča so bile v konkretnem primeru navedbe obrambe, da je bil obdolženec za isti historični dogodek že kaznovan v drugem postopku, dovolj konkretizirane, hkrati pa tudi bistvene, saj se nanašajo na predpostavko za vodenje tega kazenskega postopka. Zato se je bilo prvostopenjsko sodišče dolžno do njih konkretno opredeliti.

13. Iz obrazložitve izpodbijane sodbe v točki 26 sprva izhaja ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bil isti historični dogodek (zatrjevane grožnje pravosodnemu policistu), ki se obravnava v tem kazenskem postopku, že predmet obravnave v upravnem postopku, ki se je vodil v zavodu zoper obdolženca. Rezultat tega postopka je bila namestitev obdolženca v poseben strožji režim na podlagi odločbe št. 720-1631/2021/143 z dne 29. 8. 2022, kar je pomenilo omejitev določenih privilegijev in ugodnosti v zaporu. Iz povzetega je razvidno, da je sodišče prve stopnje (pravilno) zaznalo, da je bil obdolženec zaradi istega historičnega dogodka po postopku, ki ga je vodil zavod, že deležen določenih sankcij (ukrepov). V nadaljevanju obrazložitve se je sodišče opredelilo do vsebine vseh nadaljnjih odločb zavoda (list. št. 122 - 133 del D spisa) in povzelo, da je bil obdolženec kasneje nameščen v strožji režim kot obsojenec, ki je nevaren, zaradi groženj, ki jih je izrekel strokovni delavki zavoda oziroma iz razloga, ker je sam izrazil željo, da ostane v tem režimu. Nato je sodišče zaključilo, da disciplinska sankcija, ki je bila izrečena obdolžencu znotraj zavoda, ni bila posledica historičnega dogodka, ki se obravnava v tem kazenskem postopku. Kar pa je, kot utemeljeno izpostavlja pritožba, v nasprotju s predhodno ugotovitvijo sodišča, da je bil isti dogodek že obravnavan v upravnem postopku zavoda, v katerem je bila zoper obdolženca izdana prva odločba z dne 29. 8. 2022 in na podlagi katere je bil obdolženec premeščen v strožji režim zavoda kot obsojenec, ki s svojim vedenjem huje motijo druge obsojence ali delavce zavoda. V tem sklopu obrazložitve sodbe je sodišče pojasnilo še, da strokovna delavka zavoda v razgovoru z obdolžencem, glede na naravo tega razgovora, le-tega ni bila dolžna poučiti o kazenskopravnih kavtelah. S tem pojasnilom se je sodišče (vnovič) opredelilo (le) do dometa uporabe privilegija zoper samoobtožbo (oziroma do predloga obrambe za izločitev dokazov), ni pa zavzelo stališča do navedb obrambe o kršitvi načela ne bis im idem. Slednje v prvi vrsti terja presojo, kakšnega značaja je bil postopek, ki se je vodil zoper obdolženca po 98.a členu ZIKS-1 v zavodu; ali je ta imel naravo kvazikazenskega/kaznovalnega postopka ali je bila v njem poudarjena varnostno preventivna vloga (kar izključuje tezo, da je bil obdolženec za isto stvar dvakrat kaznovan oziroma kazensko preganjan). Razlogi o tem so v izpodbijani sodbi izostali.

14. Zagovornik zato upravičeno uveljavlja, da je izpodbijana sodba obremenjena z bistveno kršitvijo določb kazenskega postopka iz 11. točke 371. člena ZKP. Razlogi sodbe, ki jih je sodišče prve stopnje navedlo o ugovoru obrambe o kršitvi prepovedi ponovnega sojenja, so nasprotujoči in nejasni pa tudi, glede na pojasnjeno, pomanjkljivi. Ker je podana absolutna bistvena kršitev določb kazenskega postopka, ki vselej terja razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve v novo sojenje, se sodišče druge stopnje do preostalih navedb pritožbe (glede kršitve kazenskega zakona in graje ugotovljenega dejanskega stanja ter izrečene kazenske sankcije) ni moglo opredeliti.

15. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje odpraviti ugotovljene nepravilnosti in se vsebinsko opredeliti do trditev obrambe o kršitvi načela ne bis in idem. Sodišče prve stopnje bo moralo sprva presoditi, kakšna je bila narava postopka, ki se je vodil v zavodu zoper obdolženca zaradi zatrjevanih groženj pravosodnemu policistu. Pri tem naj upošteva merila, ki jih je v sodni praksi razvilo Evropsko sodišče za človekove pravice (ESČP), v kateri je sprejelo ustaljene kriterije za presojo prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari. Glede vprašanja, ali gre pri prejšnji obsodbi za "kazensko zadevo oziroma za kaznivo dejanje", je zavzelo stališče, da pravna opredelitev postopka po nacionalni zakonodaji (kazenski, prekrškovni, disciplinski postopek) ni edino merilo za uporabo prvega odstavka 4. člena Protokola št. 7 Evropske konvencije za človekove pravice (EKČP). V skladu s sodno prakso ESČP se uporabijo trije kriteriji, ki jih sodišče imenuje kriteriji Engel (sodba v zadevi Engel in drugi proti Nizozemski z dne 8. 6. 1976). Prvi izmed navedenih kriterijev je pravna opredelitev dejanja in postopka po nacionalni zakonodaji, drugi je narava dejanja, pri čemer teža dejanja nima odločilnega vpliva, tretji pa je teža sankcije, ki bi bila lahko (in ne, ki je bila) izrečena storilcu - gre za vprašanje strogosti sankcije, ki je zagrožena zadevni osebi.

Iz zadeve Campbell in Fell proti Združenemu kraljestvu jasno izhaja, da disciplinski postopek pridobi naravo kazenskega le v primeru, če je zagrožena kazen v disciplinskem postopku primerljiva s kazensko sankcijo v kazenskem postopku.

Po stališču ESČP zato na splošno ni mogoče povzeti, da vsak disciplinski postopek v zaporu predstavlja kvazikazenski postopek (podobno tudi v sodbi ESČP Štitić proti Hrvaški z dne 8. 11. 2007). Vrhovno sodišče RS je v sodbi I Ips 18476/2018 z dne 17. 7. 2022 opozorilo, da je potrebno pri vprašanju ponovnega sojenja o isti stvari ugotoviti tudi, ali gre v presojani zadevi za podvajanja postopkov (element bis); razlikovati je potrebno med postopki, ki so kaznovalne narave in postopki, ki so varnostne oziroma preventivne narave. Pritožbeno sodišče izpostavlja tudi stališče Upravnega sodišča (zadeva I U 1610/2018-13 z dne 28. 5. 2020), da na splošno ukrep iz 98.a člena ZIKS-1 nima kaznovalnega namena, temveč gre za institut varnostne narave, s katerim naj bi se v konkretnem primeru zagotovilo, da obsojenec s svojim vedenjem ne bi huje motil delavcev zavoda.

Odločba Vrhovnega sodišča RS I Ips 20654/2010-717 z dne 7. 4. 2016, podobno tudi I Ips 54/2010 z dne 10. 3. 2011.

Tako tudi Ustavno sodišče RS v odločbah Up-798/21-15 z dne 14. 3. 2024, tč. 9, in U-I-24/10 z dne 19. 4. 2012, tč. 12.

Sodba ESČP v zadevi Campbell in Fell proti Združenemu kraljestvu z dne 28. 6. 1984.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 300, 300/1

Zakon o izvrševanju kazenskih sankcij (2000) - ZIKS-1  - člen 98a, 98a/11

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 371, 371/1, 371/1-8, 371/1-11

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 29

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.