VSL Sodba I Cpg 522/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-03-05

Tadeja Zima Jenull (preds.), Đorđe Grbović (poroč.), Renata Horvat

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

podjemna pogodba - gradbena pogodba - odgovornost za napake - jamčevanje - očitna napaka - skrita napaka - grajanje napak - odstop od pogodbe - znižanje plačila - trditveno breme - materialno procesno vodstvo

To, da tožnica nima namena odpraviti napake, bi sicer bilo pravno lahko odločilno (po 106. členu OZ, na katerega se pritožnica sklicuje, lahko namreč upnik odstopi od pogodbe, ne da bi pustil dolžniku dodatni rok za izpolnitev, "če iz dolžnikovega ravnanja izhaja, da svoje obveznosti niti v dodatnem roku ne bo izpolnil"). Vendar pa bi toženka za možnost uspeha s svojo pritožbo v njej morala tudi natančno pokazati, da je to zatrjevala že pred sodiščem prve stopnje (v kateri vlogi; na katerem naroku), pa da je bila glede tega preslišana.

I. Toženkina pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanih II., V. in VI. točki izreka potrdi.

II. Pritožnica sama trpi pritožbene stroške, tožnici pa mora povrniti 467,02 EUR stroškov odgovora na pritožbo, v 15 dneh.

1. Sodišče prve stopnje je dovolilo spremembo tožbe (I. točka izreka), toženki naložilo, naj tožnici plača 7000 in 3744 EUR, v prvem primeru z zakonskimi zamud­nimi obrestmi od 1. 9. in v drugem od 12. 9. 2023 do plačila (II. točka izreka), ter zavrnilo višji tožbeni zahtevek (III. in IV. točka izreka). Ugotovilo je še, da ne obstaja toženkina terjatev do tožnice za plačilo 16.492,56 EUR (V. točka izreka), in po podlagi (57 : 43 % v prid tožnice) odločilo o pravdnih stroških (VI. točka izreka).

2. Izhajalo je iz dveh gradbenih pogodb, s katerima je toženka tožnici naročila rušitev objekta in odvoz ruševin na trajno deponijo (projekt A.) ter strojno čiščenje zemljišča in dodatno naročena dela (projekt B.). Za slednji projekt je tožnici prisodilo 3744 EUR kot manjši del iztoževanega preostanka plačila, zlasti ker naj bi se bili stranki o njem poravnali, za projekt A. pa ji je prisodilo ves iztoževani preostanek plačila 7000 EUR, zlasti ker naj za ugovore, ki jih je uveljavljala iz jamstva za napake, toženka ne bi zmogla svojega trditvenega bremena. Da naj bi bila tožnica z uporabo mehanizacije na A. poškodovala dovozno pot, je op­redelilo kot refleksno škodo (in ne napako posla, ki bi jo bilo mogoče uveljavljati z jamčevalnimi zahtevki), zaključek o neobstoju odškodninske terjatve, ki jo je toženka uveljavljala z ugovorom zaradi pobotanja v pravdi, pa je utemeljilo s toženkino pomanjkljivo opredelitvijo zneska, ki naj bi ga bila porabila za odpravo navedene škode. Z ugovorom zaradi pobotanja je toženka uveljavljala tudi plačilo zaradi odpravljanja zatrjevanih napak tožničinega dela na njen račun s pomočjo drugih izvajalcev. Sodišče je to zavrnilo, ker sodeč po njihovih računih ti izvajalci niso izvajali del, ki jih je po pogodbi morala izvesti tožnica. Končno je zavrnilo tudi zahtevek za sorazmerno znižanje plačila, zaradi že opisanega pomanjkljivo zatrjevanega grajanja napak in zaradi zakonsko neskladnega zatrjevanja velikosti znižanja.

3. Zoper zanjo neugodne dele prvostopenjske sodbe se pritožuje toženka. Tožnica predlaga, naj se pritožba zavrne.

5. Pritožnica je sodišču prve stopnje očitala bistveno kršitev določb pravdnega postopka zaradi neizvedbe vseh dokazov po njenih predlogih. Ti pa se, kot je pojasnilo sodišče, niso nanašali na odločilna dejstva, kar je po utrjenem stališču (gl. npr. A. Galič: Ustavno civilno procesno pravo, GV, Ljubljana 2004, str. 287-289) dovoljen razlog za zavrnitev teh predlogov. Ker po oceni sodišča prve stopnje toženkine trditve o pravilnem grajanju zatrjevanih napak tožničinega dela niso bile popolne, brez česar jamčevalni zahtevki ne morejo biti utemeljeni, mu ni bilo treba izvajati dokazov o obstoju napak in stroškov za njihovo odpravo (ugotovitev obojega ne bi spremenilo njegove sodbe). S tem ni storilo nobene procesne napake.

6. Pritožnica sodišču prve stopnje ne očita utemeljeno, da je pavšalno in napačno zapisalo, da ni bilo sporno, da je tožnica izvedla strojno rušitev in odvoz materiala. Iz njegove sodbe je jasno, da je bila to tožničina pogodbena obveznost, ki je bila po njenem izvršena, kot je treba, toženka pa je menila nasprotno.

7. Ni utemeljen niti očitek, da je sodišče prve stopnje nekritično sledilo izpovedbam tožničinih predstavnikov. Njena nekdanja direktorica in sedanji direktor naj bi v zaslišanjih priznala, da so ostanke kleti na A. zasuli z materialom, ki je bil pri roki, kar naj bi bila kršitev pogodbe. Vendar pa ne samo, da iz izpodbijane sodbe ne izhaja, da je sodišče sledilo tema izpovedbama (se pravi, dokazoma), temveč je njeno bistvo drugje - razlog za tožničin neuspeh ni bilo neizpolnjeno dokazno, temveč trditveno breme. Sodišče je pravilno pojasnilo, da je navedena zatrjevana napaka skrita, zato mora o njej naročnik skladno s prvim odstavkom 634. člena Obligacijskega zakonika (OZ; v tej zadevi tudi še v zvezi s 660. členom, ki glede odgovornosti za napake gradbe napotuje na uporabo določb iz poglavja o podjemni pogodbi) izvajalca obvestiti čim prej, odkar je takšno napako odkril, najpozneje pa v enem mesecu. Svojo sodbo je zato pravilno utemeljilo s tem, da toženka ni jasno opredelila, kdaj je napako odkrila, niti ni trdila, ali in kdaj je z njo seznanila tožnico. Trdila ni niti, da bi jo bila skladno s prvim odstavkom 637. člena in prvim odstavkom 639. člena OZ pozvala k odpravi napake. Ni torej zmogla svojega trditvenega bremena, tj. bremena zatrjevati dejstva, na katera opira svoje ugovore iz jamstva za napake. Stranke morajo namreč storiti oboje, navesti vsa dejstva, na katera opirajo svoje zahtevke (vključno z ugovori), in predlagati dokaze, s katerimi se ta dejstva dokazujejo (prim. prvi odstavek 7. člena Zakona o pravdnem postopku, ZPP), pri čemer z vsebino dokazov ni mogoče nadomestiti pomanjkljivega (presplošnega; odsotnega) zatrjevanja odločilnih dejstev. Ne zadostuje namreč, da napaka obstaja, ampak jo mora naročnik pravilno grajati, v slednjem delu pa so bile pritožničine trditve pomanjkljive.

8. Sodišče prve stopnje se je izrazilo natančno, da toženka tega, kdaj je navedeno napako odkrila, ni opredelila jasno. Toženka se pritožuje, da drugače izhaja iz zapisnika o naroku z dne 23. 5. 2025, vendar to ne drži (gl. ta zapisnik na 3. strani). In vendar je samo sodišče prve stopnje sklepalo, v tem delu toženki v prid, da je napako odkrila kmalu po sporočilu svojega geomehanika z dne 5. 3. 2024 (gl. 22. točko obrazložitve izpodbijane sodbe). Toda da bi zmogla vse svoje trditveno breme, bi morala zatrjevati tudi vse ostalo, kar je bilo zgoraj navedeno, da se zahteva po OZ, in sicer da je tožnico z napako seznanila in kdaj ter da ji je dala primeren rok za odpravo napake.

Na to se je toženka v pritožbi odzvala, prvič, s sklicevanjem na izpovedbo svojega delavca C. C., ki da je po odkritju napake tožnico vztrajno, a zaman pozival k odpravi napake; in drugič, začela je zatrjevati, da tožnice ni imelo smisla pozivati k odpravi napake, saj naj bi bila neodzivna in naj napake ne bi imela namena odpraviti.

V prvem navedenem primeru toženka v pritožbi znova preskoči od trditvenega bremena, ki ga po pravilnem stališču sodišča prve stopnje ni zmogla, k vsebini navedenega dokaza, ki pa pomanjkljivih trditev ne more nadomestiti (če je C. C. v delu izpovedbe, ki se v pritožbi citira, sploh govoril o navedeni skriti napaki).

V drugem navedenem primeru pa bi bilo to, da tožnica nima namena odpraviti napake, sicer pravno lahko odločilno (po 106. členu OZ, na katerega se pritožnica sklicuje, lahko namreč upnik odstopi od pogodbe, ne da bi pustil dolžniku dodatni rok za izpolnitev,

"če iz dolžnikovega ravnanja izhaja, da svoje obveznosti niti v dodatnem roku ne bo izpolnil"

). Vendar pa bi toženka za možnost uspeha s svojo pritožbo v njej morala tudi natančno pokazati, da je to zatrjevala že pred sodiščem prve stopnje (v kateri vlogi; na katerem naroku), pa da je bila glede tega preslišana. Tega v pritožbi ni naredila. To (stališče pritožbenega sodišča o pritožničinem bremenu, ki ga glede tega vprašanja ni zmogla) velja še tem bolj, ker je sodišče prve stopnje takoj ob tem, ko je zapisalo, da toženka ni navedla, da je tožnici določila primeren rok, dodalo, da ni navedla niti tega,

"da morda postavljanje roka ne bi bilo primerno"

(gl. na koncu 22. in prim. na sredini 24. točke obrazložitve izpodbijane sodbe). V pritožbi bi bilo treba prikazati, da to ni res, česar pa pritožnica ni storila. Sklicevala se je zgolj na svoje trditve v postopku na prvi stopnji o tožničini neodzivnosti na pozive k odpravi nepočiščenosti zemljišča ob končanju del kot očitne napake (gl. v nadalj.). Vendar pa to po presoji pritožbenega sodišča ne pomeni implicitnega ali logično nujnega zatrjevanja, da tožnica ni imela namena odpraviti tudi (kvalitativno očitno veliko pomembnejše) zatrjevane skrite napake, če bi jo bila toženka k temu pozvala, in da takšno pozivanje zato ne bi imelo smisla (po prvem odstavku 639. člena OZ ima podjemnik pravico napako odpraviti sam, saj se na ta način lahko med drugim izogne, da bi po tretjem odstavku istega člena na njegov račun napako odpravljali drugi; zaradi nevelikega pomena zatrjevane očitne napake v primerjavi z znatno pomembnejšo zatrjevano skrito napako ni mogoče sklepati, da tožničino domnevno izogibanje odpravi prve nujno implicira, da bi ignorirala toženkin poziv, da v primernem roku odpravi drugo, sicer pa ostane brez plačila ali z obveznostjo kritja stroškov odprave napake po tretjih osebah).

9. Pritožnici je sicer mogoče deloma slediti pri kritiki ravnanja in stališč sodišča prve stopnje v zvezi z očitno napako, ki jo je bila zatrjevala, in sicer da tožnica zemljišča na A. ob zaključku del 7. 8. 2023 ni počistila. Sodišče prve stopnje je razložilo (v 19. točki svoje obrazložitve), da toženka ni navedla, kdaj je to napako prvič grajala oziroma kdaj jo je grajala pred dopisi iz septembra 2023, kar je bilo pravno odločilno - in prepozno - glede na prvi odstavek 633. člena OZ, skladno s katerim je treba očitno napako grajati nemudoma. In drugič, pojasnilo je (na istem mestu), da toženka v zvezi s to napako ni uveljavljala nobene jamčevalne sankcije. Prvo sicer drži, vendar bi tudi po presoji pritožbenega sodišča glede na toženkine trditve s 3. strani odgovora na dopolnitev tožbe (da je 20. 9. 2023 tožnici pisala po e-pošti, da del ni dokončala; da je tožničin predstavnik D. D. postal neodziven in se toženkinemu operativnemu vodji del C. C. ni več oglašal na telefon, kar da dokazujejo SMS-i iz obdobja 1.-11. 9. 2023; vendar pa tudi, da

"vse do konca avgusta 2023 tožeča stranka posla, kljub prigovarjanju tožene stranke, še vedno ni opravila"

) sodišče prve stopnje moralo z izvajanjem materialnega procesnega vodstva (285. člen ZPP) toženko bodisi spodbuditi, da precizira, kdaj se je njeno zatrjevano ustno grajanje ("prigovarjanje") začelo (kaj je na začetku obdobja "vse do konca avgusta"), preden naj bi tožnica prenehala komunicirati, čemur naj bi bilo zato sledilo toženkino pisno grajanje (SMS-i, e-sporočila), bodisi bi lahko štelo toženkine trditve za zadostne, potrebno konkretizacijo (točno kdaj in kako naj bi bila tistega avgusta toženka zaznala in ustno grajala nepočiščenost) pa bi lahko črpalo iz dokazov, npr. zaslišanja C. C. (to je le navidez v nasprotju z zgoraj rečenim o ločenosti trditev in dokazov, saj je ločnica med potrebno konkretnostjo trditev in njihovo dopustno nadaljnjo konkretizacijo v izvedenih dokazih včasih zabrisana). Ne drži pa po oceni pritožbenega sodišča, da toženka v zvezi s to napako ni uveljavljala nobene jamčevalne sankcije. Trdila je namreč (na istem mestu v zgoraj citirani vlogi), da je bil njen pogoj, da plača preostalih 7000 EUR, da tožnica

. To pa spada k jamčevalnemu zahtevku za odpravo napake oziroma je njegov element (po prvem odstavku 637. člena OZ ima naročnik, ki je pravilno obvestil podjemnika o napaki, pravico od njega zahtevati, da napako odpravi, in mu določiti za to primeren rok).

In vendar pritožba niti po tej poti ne more uspeti. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da toženka pred sodiščem prve stopnje ni izrecno zatrjevala, da je tožnici dala primeren rok, da očisti zemljišče (gl. nazadnje citirano določbo OZ), zlasti pa ni zatrjevala, da je zatrjevano očitno napako odpravila na tožničin račun ali da je zaradi tožničine neodzivnosti odstopila od pogodbe (kar so jamčevalne sankcije po tretjem odstavku 639. člena OZ), niti da je za to napako znižala plačilo in za koliko (640. člen OZ). Materialno procesno vodstvo, s katerim bi sodišče odpravljalo vse pravkar navedene vrzeli v toženkinem trditvenem gradivu, bi bilo preobsežno in bi porušilo nepristransko vlogo sodišča. Poleg tega pa je po presoji pritožbenega sodišča toženka zatrjevala tudi takšno skrito napako (vkopane namesto odpeljane ruševine), da je njena zatrjevana odprava na tožničin račun po tretjih izvajalcih povzročila, da je odprava domnevne predhodne očitne napake (nepočiščenost zemljišča) izgubila smisel.

10. Pritožnica kritizira tudi stališče iz izpodbijane sodbe, da ni zmogla svojega trditvenega bremena, koliko je porabila za odpravo zgoraj navedene skrite napake s pomočjo drugih izvajalcev. Vendar se ne sooči z razlogi sodišča prve stopnje (v 23. točki njegove obrazložitve), da po opisih del v računih teh izvajalcev ne izhaja, da bi opravljali dela, ki bi jih bila morala opraviti tožnica (kot je vgradnja kamnolomske frakcije in grede na A.), poleg tega pa se ti računi ne nanašajo samo na lokacijo na A. (kjer naj bi obstajala skrita napaka), ampak tudi v B. S svojo pritožbeno kritiko zato ne more uspeti.

11. Smiselno enako velja za kritiko razlogov v 24. točki obrazložitve izpodbijane sodbe. Pritožnica trdi, da je skladno z zahtevo iz 640. člena OZ, da se plačilo zniža

"v razmerju med vrednostjo izvršenega dela ob sklenitvi pogodbe brez napake in vrednostjo, ki bi jo tedaj imelo izvršeno delo z napako"

(kar je bilo tudi materialnopravno izhodišče sodišča prve stopnje), v drugi pripravljalni vlogi uveljavljala znižanje kupnine 18.000 EUR za 39 %. Vendar pa se ne sooči niti z izrecnim citatom v izpodbijani sodbi, da je zatrjevala, da je navedenih 39 % primerno

"glede na obseg naknadnih del za odpravo in sanacijo napak"

, kar se maloprej citirani določbi ne prilega. Ne sooči se niti s pravilnim stališčem sodišča prve stopnje, da znižanje plačila pomeni eno od jamčevalnih sankcij (640. člen v zvezi s tretjim odstavkom 639. člena in s prvim odstavkom 637. člena OZ), glede katere niso bile ustrezno zatrjevane predpostavke v zvezi s pravilnim grajanjem napak, kot je bilo vse že pojasnjeno (gre za dva samostojna razloga prirejene moči za zavrnitev toženkinega ugovora znižanja plačila, in ker se zoper slednjenavedenega s pritožbo ne uveljavljajo nikakršni razlogi, ni potrebna posebna analiza o pritožbenem očitku opuščenega materialnega procesnega vodstva v zvezi s prvim navedenim razlogom).

12. Ker pritožbeni očitki niso utemeljeni in ker samo ni našlo napak, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo (353. člen ZPP).

13. Toženki pravica do povrnitve pritožbenih stroškov ne pripada, ker s pritožbo ni uspela, odgovor na pritožbo pa je bil potreben, zato je pritožbeno sodišče na podlagi prvega odstavka 154., prvega odstavka 155. in prvega odstavka 165. člena ZPP tožnici priznalo stroške za nagrado njenega pooblaščenca za sestavo odgovora v obsegu 625 odvetniških točk, povečane za pavšal za materialne stroške in za DDV (po tarifni št. 22/1 ter tretjem odstavku 11. člena, drugem odstavku 12. člena in prvem odstavku 13. člena Odvetniške tarife), skupaj 467,02 EUR ((625 točk + 13 točk) x 1,22 x 0,6 EUR/točko). Toženka naj ji plača v 15 dneh.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 106, 633, 633/1, 634, 634/1, 637, 637/1, 639, 639/1, 639/3, 660

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 7, 7/1, 285

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.