VSM Sodba VII Kp 19051/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-29

mag. Karmen Krajnc (preds.), dr. Barbara Nerat (poroč.), dr. Vanja Verdel Kokol

kaznivo dejanje odvzema mladoletne osebe - zakonski znaki kaznivega dejanja - opis kaznivega dejanja v izreku - konkretizacija zakonskih znakov - zlonamernost - zlonamerno onemogočanje uresničitve izvršljive odločbe glede mladoletne osebe - mladoletna oseba - datum izvršljivosti - oprostilna sodba

Datum nastopa izvršljivosti odločbe ni zakonski znak kaznivega dejanja odvzema mladoletne osebe po prvem odstavku 190. člena KZ-1, zato ni treba, da bi bil naveden v opisu dejanja. Obravnavano kaznivo dejanje je sestavljeno iz izvršitvenega ravnanja kot objektivnega dela biti inkriminacije (onemogočanje, da bi se uresničila izvršljiva odločba glede mladoletne osebe) in posebnega storilčevega namena kot subjektivnega dela biti inkriminacije (zlonamernost). Storilec mora torej onemogočati izvrševanje odločbe glede mladoletne osebe zlonamerno oziroma z zlobnimi nameni.

I. Pritožba okrožnega državnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Stroški pritožbenega postopka obremenjujejo proračun.

1. Okrajno sodišče v Murski Soboti je s sodbo I K 19051/2024 z dne 17. 11. 2025 na podlagi 358. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) obdolženo A. A. oprostilo obtožbe zaradi storitve dveh kaznivih dejanj odvzema mladoletne osebe po prvem odstavku 190. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Na podlagi tretjega odstavka 105. člena ZKP je oškodovanca s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo. Na podlagi prvega odstavka 96. člena ZKP je odločilo, da bremenijo stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, potrebni izdatki obdolženke ter nagrada in potrebni izdatki njenega zagovornika proračun.

2. Zoper sodbo se zaradi kršitve kazenskega zakon pritožuje okrožni državni tožilec, ki pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni in obdolženko spozna za krivo očitanih kaznivih dejanj ter ji izreče pogojno obsodbo, v kateri ji za vsako posamezno kaznivo dejanje po prvem odstavku 190. člena KZ-1 določi kazen tri mesece zapora in nato enotno kazen pet mesecev zapora, ki pa ne bo izrečena, če v preizkusni dobi enega leta ne stori novega kaznivega dejanja.

3. Na pritožbo državnega tožilca je odgovoril obdolženkin zagovornik, s predlogom pritožbenemu sodišču, da pritožbo zavrne kot neutemeljeno.

5. Bistvo pritožbene obrazložitve je v nestrinjanju z odločitvijo sodišča prve stopnje, da v opisu dejanj niso konkretizirani vsi zakonski znaki očitanih kaznivih dejanj odvzema mladoletne osebe po prvem odstavku 190. člena KZ-1. Po mnenju okrožnega državnega tožilca je sodišče prve stopnje kršilo kazenski zakon po 1. točki 372. člena ZKP. Navedena kršitev je podana, če je kazenski zakon prekršen v vprašanju, ali je dejanje, zaradi katerega se obdolženec preganja, kaznivo dejanje. Ni mu mogoče pritrditi. Pritožbeno sodišče namreč pritrjuje zaključkom sodišča prve stopnje, da dejanji iz izreka izpodbijane sodbe, nista kaznivi dejanji, ker nimata vseh zakonskih znakov kaznivega dejanja odvzema mladoletne osebe po prvem odstavku 190. člena KZ-1.

6. Opis kaznivega dejanja v tenorju obtožnega akta oziroma izreku sodbe mora skladno z načelom zakonitosti in načelom določnosti vsebovati konkretizacijo vseh zakonskih znakov kaznivega dejanja. Gre za najpomembnejšo sestavino obtožnega akta, saj predstavlja okvir za ugotavljanje dejanskega stanja. Konkretiziran mora biti do te mere, da omogoča pravno vrednotenje obdolženčevega ravnanja oziroma sklepanje o obstoju ali neobstoju kaznivega dejanja ter uresničevanje obdolženčeve pravice do obrambe, ki je lahko učinkovita le, če so zakonski znaki kaznivega dejanja, ki se mu očita, v zadostni meri konkretizirani. V opisu dejanja morajo biti zakonski znaki oziroma pravni pojmi, s katerimi so v kazenskem zakonu opisana posamezna kazniva dejanja, (praviloma) opredeljeni z navedbo konkretnih dejstev in okoliščin, če je to mogoče in smiselno.

7. Kaznivo dejanje odvzema mladoletne osebe po prvem odstavku 190. člena KZ-1 v izvršitveni obliki, kot se v obravnavani zadevi očita obdolženki, stori, kdor zlonamerno onemogoča, da bi se uresničila izvršljiva odločba glede mladoletne osebe. Primarno pritožbeno sodišče pritrjuje pritožniku, da je konkretizacija izvršljive odločbe zadostna. Kot je razvidno iz opisa kaznivih dejanj, je določno opredeljena sodna poravnava, uresničitev katere je obdolženka onemogočala, in sicer z oznako njene opravilne številke, navedbo sodišča, pred katerim je bila sklenjena, ter datuma sklenitve in povzetkom njene relevantne vsebine,

kar zadostuje za konkretizacijo zakonskega znaka izvršljiva odločba v smislu prvega odstavka 190. člena KZ-1. Datum nastopa izvršljivosti odločbe ni zakonski znak kaznivega dejanja, zato ni treba, da bi bil naveden v opisu dejanja, kot to zmotno meni sodišče prve stopnje.

Prav tako je z navedbo "ml." pred imeni otrok zadostna tudi konkretizacija mladoletne osebe, pri čemer je tudi iz vsebine sodne poravnave, s tem, ko je navedeno, da oče ml. otroka prevzame v vrtcu oziroma šoli, in nadaljnjega očitka, da obdolženka ni pustila otroka v vrtcu, razbrati, da gre za mladoletni osebi.

8. Povsem pravilen pa je zaključek sodišča prve stopnje, da v opisu dejanj ni konkretiziran očitek zlonamernosti. Obravnavano kaznivo dejanje je sestavljeno iz izvršitvenega ravnanja kot objektivnega dela biti inkriminacije (onemogočanje, da bi se uresničila izvršljiva odločba glede mladoletne osebe) in posebnega storilčevega namena kot subjektivnega dela biti inkriminacije (zlonamernost). Storilec mora torej onemogočati izvrševanje odločbe glede mladoletne osebe zlonamerno oziroma z zlobnimi nameni. Ustavno sodišče Republike Slovenije je v odločbi Up-616/15-17 z dne 20. 9. 2018 ocenilo, da kaznivost po prvem odstavku 190. člena KZ-1 oži zgolj na tiste naklepne primere onemogočanja uresničitve izvršljive odločbe glede mladoletne osebe, v katerih storilec ravna z nekim nepoštenim, zavržnim namenom. Sprejelo je razlago, da je zlonamerno onemogočanje stikov ravnanje, ki ima za cilj, da se izvršljiva odločba o stikih ne uresniči, pri čemer ni nobenih opravičljivih razlogov za onemogočanje stikov.

9. Iz konkretnega dela obravnavanega opisa dejanj izhaja, da obdolženka otrok kljub pozivom B. B. ni pustila v vrtcu, niti ju ni pripeljala na parkirišče občinske stavbe na stik, bolezni pa tudi ni izkazala z zdravniškim potrdilom, s čimer je zlonamerno onemogočila stike med ml. C. C. in ml. Č. Č. ter očetom B. B.. Ob takšnem opisu (tudi) pritožbeno sodišče zaključuje, da ni razvidna zlonamernost obdolženke. Navedeno je zgolj, kako je obdolženka onemogočila stik (da torej otrok ni pustila v vrtcu oziroma ju ni pripeljala na parkirišče občinske stavbe), da je B. B. pozival obdolženko in da obdolženka bolezni ni izkazala z zdravniškim potrdilom, pri čemer niti ni razvidno, kateri izmed otrok je bil bolan, niti da bi obdolženka B. B. trdila (vsaj), da sta otroka bolna. Skratka, zlonamernost kot poseben storilkin namen ni opisana. Iz opisa dejanj sploh ni mogoče razbrati, kakšen namen je zasledovala obdolženka z očitanima ravnanjema, kaj šele oceniti, da bi ta bil nepošten oziroma zavržen, torej zlonameren. Pomanjkljivosti v opisu kaznivega dejanja v tenorju obtožnega akta pa ne morejo biti sanirane z navedbami v obrazložitvi in morebitnem dokaznem gradivu, saj so predmet presoje in ocene sodišča lahko tista odločilna dejstva in okoliščine, ki so jasno in popolnoma označena v opisu dejanja, iz katerega morajo torej konkretizirano izhajati vsi zakonski znaki očitanega kaznivega dejanja. Zato državni tožilec ne more biti uspešen s (sicer skopimi) pritožbenimi navedbami, da je obdolženka B. B. navedla, zakaj stika ne misli izvršiti, in da mu je v zvezi z drugim očitanim dogodkom dne 12. 5. 2023 sporočila, da je mladoletni C. C., za kar pa ni predložila zdravniškega potrdila, kot bi morala po sklenjeni sodni poravnavi.

10. Glede na vse obrazloženo tudi po mnenju pritožbenega sodišča dejanji, opisani v izreku izpodbijane sodbe, nimata vseh zakonskih znakov kaznivega dejanja odvzema mladoletne osebe po prvem odstavku 190. člena KZ-1, zaradi česar je sodišče prve stopnje obdolženko utemeljeno oprostilo obtožbe (1. točka 358. člena ZKP). Pritožba okrožnega državnega tožilca v smeri kršitve kazenskega zakona po 1. točki 372. člena ZKP pa se izkaže kot neutemeljena.

11. Iz navedenih razlogov in ker pritožbeno sodišče ob preizkusu izpodbijane sodbe ni ugotovilo kršitev kazenskega zakona in bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti (prvi odstavek 383. člena ZKP), je o pritožbi odločilo, kot izhaja iz izreka te sodbe (391. člen ZKP).

12. Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na prvem odstavku 96. člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 98. člena ZKP.

Obdolženki se očita, da ni omogočila, da bi se uresničila sodna poravnava II N 257/2022, sklenjena pred Okrožnim sodiščem v Murski Soboti dne 18. 11. 2022, ki določa, da stiki med ml. C. C. in ml. Č. Č. ter njunim očetom B. B. potekajo vsak drugi vikend, ko oče dela dopoldan, in sicer od petka od 14.15 ure, ko oče ml. otroka prevzame v vrtcu oziroma šoli, do nedelje do 19. ure, ko oče otroka preda materi na parkirišču občinske stavbe.

Sodba VS RS I Ips 19809/2016 z dne 5. 3. 2020.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 190, 190/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.