VSL Sodba I Cpg 65/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-13

mag. Polona Mlakar Adam (preds.), Andreja Strmčnik Izak (poroč.), mag. Gregor Klun

dokazna ocena - dokazna ocena izpovedbe strank in priče - nepravilno oziroma zmotno ugotovljeno dejansko stanje - odstop od pogajanj

Toženka izpostavlja dejstva, ki naj bi jih sodišče prve stopnje v svoji dokazni oceni povsem spregledalo, rezultat česar naj bi bila nelogična, neživljenjska in neprepričljiva dokazna ocena. Tako razlogovanje je zmotno že zato, ker neugotovitev določenih dejstev (ki so za odločitev v zadevi relevantna), lahko rezultira le v zmotni ugotovitvi dejanskega stanja, medtem ko pomanjkljivosti oziroma napake v dokazni oceni kot metodi ugotavljanja relevantnih dejstev predstavljajo kršitev določb pravdnega postopka.

V okviru proste dokazne ocene velja tudi, da so posamezna dokazna sredstva enakovredna in njihovo moč ocenjuje sodnik, zato so neutemeljene (delno pa tudi nerazumljive) pritožbene trditve, da je sodišče prve stopnje tožnici nekritično sledilo v izpovedbah, ki niso bile podprte z listinskimi dokazili. Tudi izpovedba stranke je dokazno sredstvo.

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, tožeči stranki pa je dolžna v petnajstih dneh povrniti 373,32 EUR stroškov odgovora na pritožbo, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zamude do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo:

I. Dopusti se objektivna sprememba tožbe z dne 11. 4. 2023.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 15 dni plačati 6.006,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 5.196,00 EUR od dne 1. 10. 2022 dalje do plačila in od zneska 810,00 EUR od dne 11. 4. 2023 dalje do plačila.

III. Ugotovi se, da ne obstoji terjatev tožene stranke do tožeče stranke v znesku 5.348,51 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 5.196,00 EUR od dne 3. 7. 2022 dalje do plačila.

IV. Stroške postopka nosi tožena stranka.

2. Zoper II., III. in IV. točko izreka sodbe se je pritožila toženka in priglasila stroške pritožbenega postopka.

3. Tožnica je na pritožbo odgovorila in priglasila stroške z odgovorom na pritožbo.

5. Tožnica za meseca junij in julij 2022 vtožuje plačilo zobozdravstvenih storitev, ki jih je za toženko opravila v svoji ordinaciji v A. Pravdni stranki sta 3. 1. 2022 sklenili pogodbo o partnerskem sodelovanju (v nadaljevanju: Pogodba), po kateri je bilo za tožničine storitve, opravljene v prostorih toženke, dogovorjeno plačilo v višini 30 % z njene strani ustvarjenega bruto prometa. Za storitve, ki jih je tožnica opravila za toženko v svojih prostorih v A., pa je bil po tožbenih trditvah ustno dogovorjeni količnik 0,6. Tak količnik je bil upoštevan tudi v osnutku nove pogodbe, do sklenitve katere pa ni prišlo.

6. Toženka se brani, da je bil količnik 0,6 del dogovora o poslovnem sodelovanju za vodenje in upravljanje poslovne enote toženke v A. in predviden le za ta primer. Ker se je tožnica pogajala brez namena skleniti pogodbo, do sklenitve te ni prišlo. Tožnica je toženki zato dolžna povrniti tudi škodo v znesku 5.348,51 EUR, ki jih toženka uveljavlja v pobot in za katere trdi, da je tožnica neupravičeno obogatena.

7. Glede sporne višine plačila je sodišče prve stopnje zaključilo, da toženka svojih zgornjih trditev ni dokazala. Ni namreč znala pojasniti, zakaj je bil za maj 2022 upoštevan količnik 0,6, zato je verjelo tožnici. Poleg tega je tožnica v juniju in juliju navzven poslovala kot poslovna enota toženke. Ker je toženka trdila, da je šlo pri opravljanju storitev za izvrševanje nameravane pogodbe, je tožnica za junij in julij upravičena do obračuna s količnikom 0,6. Pri presoji, ali je tožnica neutemeljeno odstopila od pogajanj za sklenitev nove pogodbe med strankama, je ugotovilo, da se je tožnica s tožencem pogajala z namenom skleniti nameravano pogodbo, a ga je opustila iz utemeljenega razloga in ni ravnala protipravno. Toženka terjatve v znesku 5.348,51 EUR nima. V okviru procesnega pobotanja pa je presojalo, ali je bila tožnica na toženkin račun neupravičeno obogatena in zaključilo, da zaradi prepavšalnosti trditev in pa tudi zaradi njihove nedokazanosti presplošno zatrjevana korist tožnice ni izkazana.

8. Uvodoma višje sodišče ugotavlja, da pritožnica na več mestih v pritožbi kot zaključek razlogov o pomanjkljivi obrazložitvi izpodbijane sodbe uveljavlja pritožbeni razlog absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP. Taka kršitev je podana samo, ko odločbe zaradi formalnih napak in pomanjkljivosti oziroma nerazumljivosti, protislovnosti ali neobrazloženosti sploh ni mogoče preizkusiti. Takšnih pomanjkljivosti izpodbijana sodba nima, saj vsebuje vsa odločilna dejstva, razlogi o njih pa so jasni, skladni in prepričljivi, razvidno je tudi, na kakšen način je sodišče odločilna dejstva ugotovilo in kako je te ugotovitve povezalo s pravnimi pravili. V konkretnih primerih, v katerih pritožba ta očitek utemeljuje z odsotnostjo točno določenih razlogov izpodbijane sodbe, pa ti po ugotovitvah višjega sodišča v njo upravičeno niso vključeni, saj za odločitev v zadevi niso relevantni, kar bo pri posameznih očitkih pojasnjeno v nadaljevanju.

9. Toženka v pritožbi najprej izpodbija ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bil maja 2022 za storitve v A. ustno dogovorjen količnik 0,6. V zvezi s tem uveljavlja vse pritožbene razloge po 338. členu ZPP in kot prvo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker da je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini prepisa zaslišanja tožnice in med samim tem prepisom. Sodišče prve stopnje naj bi ugotovitev oprlo na izpovedbo tožnice, ki da je zaslišana izpovedala, da je bil s tožencem ustno dogovorjeni količnik 0,6. A je po mnenju pritožbe ugotovitev v popolnem nasprotju z vsebino prepisa zvočnega posnetka glavne obravnave z dne 6. 9. 2024 (red. št. 37 spisa). Iz prepisa naj namreč ne bi izhajalo, da bi to tožnica izpovedala, nasprotno, izrecno naj bi povedala, da je bil količnik 0,6 dogovorjen izključno v zvezi z nameravano podružnico oziroma poslovno enoto že vse od junija 2021.

10. Glede na prepis zvočnega posnetka glavne obravnave z dne 6. 9. 2024 višje sodišče ugotavlja, da so v nadaljevanju pritožbe izpostavljeni izseki tožničine izpovedbe, ki naj bi zgoraj navedeno potrjevali, vzeti iz konteksta. Iz prepisa namreč izhaja, da je bil količnik 0,6 za delo v A. dogovorjen že na predhodnih sestankih, ne glede na dogovore o odprtju poslovne enote, kot želi prikazati pritožba. Med vsebino prepisa zaslišanja tožnice in ugotovitvami o odločilnih dejstvih sodišča prve stopnje zato ni nobenega nasprotja, dokazna ocena sodišča prve stopnje pa je prepričljiva in se višje sodišče z njo strinja. Pritožbene trditve, da tožnica v svoji izpovedbi posebnega dodatnega dogovora za gole zobozdravstvene storitve v A. iz maja 2022 ni omenjala oziroma česa takega sploh ni izpovedala, so glede na zgoraj navedeno nerelevantne, saj niti ni trdila, da bi bil za količnik 0,6 sklenjen kak poseben dogovor, še manj, da bi se ta zgodil v maju 2022. Tudi s sklicevanjem na neobstoj dogovora o takem količniku za "gole" zobozdravstvene storitve zato pritožba ne more biti uspešna. "Gole" ali ne, tožnica je v mesecih, za katera vtožuje plačilo, opravila zobozdravstvene storitve v svojih prostorih v A. in sicer, kar pritožbeno ni izpodbito, v imenu in za račun toženke in so bili v njenem imenu in za njen račun izdani tudi računi, enako kot v mesecu maju 2022. Ne glede na to torej, da ni izrecno izpovedala prav tega, kar bi po mnenju pritožbe morala, je tožničina izpovedba potrdila bistveno: poleg dogovorov o odprtju poslovne enote je bil dogovorjeni količnik za A. 0,6, prvič že v letu 2016, pa potem junija 2021, ko je bila tožnica na sestanku v B.

11. Neutemeljene so tudi nadaljnje pritožbene trditve, da naj bi sodišče prve stopnje preseglo tožničino trditveno podlago. Pritožba trdi, da tožnica v zvezi z ustno dogovorjenim količnikom 0,6 ni podala ustrezne trditvene podlage. V postopku na prvi stopnji naj bi namreč povsem pavšalno zatrjevala, da naj bi bil med pravdnima strankama pred pričetkom opravljanja storitev v A. maja 2022 sklenjen dogovor o plačilu teh storitev po količniku 0,6, nikoli pa konkretiziranih in substanciranih trditev glede zatrjevanega dogovora iz maja 2022 o opravljanju storitev v A. in plačilu za te storitve po količniku 0,6.

12. Po oceni višjega sodišča pritožnica očitno zmotno razume izpodbijano sodbo. Kot je že zgoraj navedeno, nikjer v izpodbijani sodbi ne piše, da bi stranki zatrjevani dogovor sklenili v mesecu maju 2022. Iz 22. točke obrazložitve izpodbijane sodbe namreč izhaja, da je tožnica trdila, da je bil med strankama (za storitve, opravljene v A. pred pričetkom opravljanja teh storitev maja 2022)

, ustno dogovorjen količnik 0,6, to pa zato, ker je te storitve opravila v svojih poslovnih prostorih, s svojo opremo, sredstvi in zaposleno.

13. Da je bilo tako kot je trdila, torej, da sta se pravdni stranki za A. dogovorili za količnik 0,6, je tožnica med zaslišanjem izpovedala večkrat. Dogovori so tekli pred pričetkom opravljanja storitev v A. Pritožba se zato neutemeljeno sklicuje še na to, da četudi bi tožnica zaslišana izpovedala, da naj bi bil maja 2022 sklenjen dogovor z zakonitima zastopnikoma toženke, tega sodišče ne bi smelo upoštevati zato, ker v zvezi s tem tožnica ni podala ustrezne trditvene podlage. Tako zmotno izpodbijano sodbo razume zgolj pritožnica in je pritožbeni očitek, da tožnica ni podala (takih) konkretnih in substanciranih trditev neutemeljen. Tožnica je s svojo izpovedbo potrdila prav tisto, kar je zatrjevala, namreč, da je bil za B. (kjer je prav tako za toženko opravljala svoje storitve) dogovorjeni količnik 0,3, za A. pa 0,6 in je bil ta ustno dogovorjen še pred pričetkom opravljanja pogodbenih storitev (kar izhaja tudi iz 22. točke izpodbijane sodbe), tak dogovor pa bi bil vnesen tudi v pogodbo o sodelovanju glede podružnice, če bi bila sklenjena.

Absolutna bistvena kršitev pravil postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, kot jo sodišču prve stopnje očita pritožba, zato ni podana.

14. Prav tako ne drži pritožbena trditev, da naj bi sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi zaključilo, da je tožnica domnevni dodatni (poudarilo višje sodišče) ustni dogovor sklenila z zakonitima zastopnikoma toženke, C. C. in D. D. Iz 24. točke obrazložitve izpodbijane sodbe namreč izhaja zgolj, da je tožnica o pogovorih s C. C. in D. D. izpovedala, ko je bila zaslišana. Ne gre torej za dejansko ugotovitev, ali dejansko pravni zaključek sodišča prve stopnje, kot to prikazuje pritožba, še manj za to, da bi sodišče relevantna dejstva ugotovilo izven tožničine trditvene podlage. Zaključek, ki ga je sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi dejansko napravilo, je, da verjame tožnici, da je bil med strankama za obračun storitev, opravljenih v A., ustno dogovorjen količnik 0,6 (prim. zadnji stavek 24. točke obrazložitve sodbe). Pritožba sama pritrjuje, da so se dogovori med C. C. in D. D. iz leta 2021 nanašali na nameravano poslovno enoto na štajerskem koncu in s tem povezanimi dogovori o količniku 0,6, kar je dejanska ugotovitev izpodbijane sodbe. Ker torej ni bilo nobenih izrecnih pogovorov o "golih zobozdravstvenih storitvah," to pa v ničemer ne spremeni dejanskega stanja izpodbijane sodbe, je ponovno sklicevanje nanje neutemeljeno. Višje sodišče se do tega, čeprav pritožnica to v nadaljevanju še ponavlja, ne bo več opredeljevalo. Pritožbeni očitek o preseženi trditveni podlagi tožnice in s tem kršitvi 7. in 212. člena ZPP ni utemeljen.

15. Posledično je neutemeljen tudi nadaljnji pritožbeni očitek, da je bilo kot posledica napačne dokazne ocene napačno ugotovljeno dejansko stanje. Ne drži niti, da tožnica o obstoju ustnega dogovora z zakonitim zastopnikom C. C. in D. D. nikoli ne bi izpovedala. Že na prvo vprašanje sodnice je namreč povedala, da je bila že leta 2016 na sestanku v B. s D. D. in C. C. in je že takrat bila seznanjena s količnikom (prim. list. št. 139 spisa). Glede na to višje sodišče ne bo odgovarjalo na pritožbeno oceno, kaj naj bi izhajalo iz smisla izpovedbe tožnice. Med navedenim v izpodbijani sodbi in prepisom zvočnega posnetka glavne obravnave namreč ni nobenega nasprotja.

16. Pritožnica vztraja, da je bil količnik 0,6 predviden izključno v zvezi z nameravano podružnico oziroma poslovno enoto, kar da je zakoniti zastopnik tudi sam izpovedal. Kot je napačna pritožbena interpretacija, da naj bi tožnica izpovedala, da je bil količnik dogovorjen izključno z nameravano podružnico oziroma poslovno enoto, tudi to pritožbeno vztrajanje višjega sodišča ni prepričalo. Višje sodišče se namreč strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da zakoniti zastopnik toženke ni potrdil svojih navedb, da je bil količnik upoštevan zgolj zaradi pričakovanega in nameravanega poslovnega sodelovanja. Ni namreč znal pojasniti, zakaj je bil pri obračunu za v maju 2022 opravljene storitve ta količnik upoštevan. Zato je sodišče prve stopnje utemeljeno verjelo tožnici, da je bil isti količnik dogovorjen tudi za meseca junij in julij 2022. Sklicevanje na to, da je zakoniti zastopnik toženke izrecno in odločno zanikal, da bi s tožnico v maju 2022 sklenil kakršenkoli dodatni ustni dogovor, ne more biti uspešno tudi zato, ker se, kot že povedano, na kak poseben oziroma dodaten ustni dogovor tožnica ni sklicevala. Pritožbene trditve, da naj bi zaslišanje obeh pravdnih strank enotno in skladno potrdilo, da je bil količnik 0,6 dogovorjen izključno in samo v zvezi z nameravano poslovno enoto, niso utemeljene.

17. Da ne drži, da naj bi sodišče zaključilo, da je bil sklenjen nekakšen dodaten, povsem ločen ustni dogovor (med tožnico, D. D. in C. C.), ki naj bi se nanašal izključno na izvajanje golih zobozdravstvenih storitev v A., je že bilo ugotovljeno. Dogovori glede določitve količnika za A. in glede vzpostavitve samostojne poslovne enote so tekli ločeno. Medtem ko je bil dogovor o količniku 0,6 za delo, opravljeno v A., sklenjen že pred tem, pa je mogoče iz izpovedbe tudi jasno zaključiti, kako je prišlo do tega, da nameravana poslovna enota ni bila vzpostavljena in zakaj je prišlo do prekinitve pogovorov o njeni otvoritvi.

18. Ne drži pa niti pritožbena špekulacija, da je tožnica v zvezi z dogovorom o plačilu odklonila odgovor, čeprav je bilo prav v tem njeno trditveno in dokazno breme. Iz prepisa zvočnega posnetka namreč izhaja, da je na izrecno vprašanje pooblaščenke toženke, ali je bil sklenjen v maju kakšen dodaten nov ustni dogovor med tožnico in tožencem, tožnica izpovedala, (citirano:) "da se je od začetka vedelo, da je količnik in ustni dogovori so bili večkrat sklenjeni in z E. E., ki je vodja in s C. C. in s D. D., da je količnik na podružnici 0,6." Je pa pooblaščenka toženke to pospremila z lastnim dodatkom "seveda, ko podružnica in poslovna enota je." Slednjega pa tožnica v izpovedbi ni želela potrditi. Po pouku sodnice, da tožnica (ki ni priča), lahko na vprašanje odgovori, če želi, je tožnica zatem odklonila odgovor na (po stališču višjega sodišča manipulativno) vprašanje "ali je bilo dogovorjeno, da vas bo nekdo plačeval 0,6, zato da vi ne boste vzpostavili poslovne enote in boste gor samo opravljali neke storitve?" Ni šlo torej zgolj za odklonitev odgovora, kot želi prikazati pritožba.

19. Po stališču višjega sodišča je zato sodišče prve stopnje utemeljeno prepričala tožnica in pritožba ne more uspeti s sklicevanjem na to, da so dejanski zaključki sodišča prve stopnje v nasprotju s prepričljivo in jasno izpovedbo zakonitega zastopnika toženke in ne tožnice. Dokazna ocena zajame tudi ozadje spora, zato je prepričljiva in je ne omaja niti pritožbeno sklicevanje na to, da je izpovedba zakonitega zastopnika toženke v celoti podprta z dejanskim in nespornim modelom poslovanja toženke. Sodišče je svojo presojo izpovedb opravilo tako v logičnem kot psihološkem smislu in jo prepričljivo argumentiralo. Model poslovanja toženke pa na rešitev spornega vprašanja o višini plačila za opravljeno delo ne more vplivati. Tudi če torej opisanega modela poslovne enote tožnica ni prerekala, to ne pomeni, da ji ni uspelo izkazati dogovora glede višine plačila za delo, opravljeno v mesecih junij in julij 2022. Navsezadnje niti ni bilo sporno, da je bil tak količnik predviden tudi v primeru, ko bi do odprtja podružnice prišlo. Zato so nerelevantni pritožbeni očitki, da sodišče v izpodbijani sodbi ni ugotovilo nobenih konkretnih dejstev o tem, kakšna naj bi sploh bila konkretna vsebina tega domnevnega dogovora in zakaj naj bi bil sklenjen in kakšna naj bi bila kavza tega domnevnega ustnega dogovora. Iz obeh izpovedb - tako tožničine kot zakonitega zastopnika toženke - namreč izhaja, da so dogovori o ustanovitvi poslovne enote potekali skozi daljše časovno obdobje, ni pa sporno, da je v tem vmesnem in torej tudi spornem času tožnica opravljala delo za toženko. Zakoniti zastopnik toženke je sam potrdil, da so bili vtoževani računi izdani s strani toženke, in je tožnica v teh dveh mesecih navzven, torej v razmerju do pacientov, poslovala kot poslovna enota toženke. Glede na to se do v nadaljevanju nanizanih izvlečkov tožničine (na str. 12 in 13 pritožbe) ter toženkine (na strani 14 in 15 pritožbe) izpovedbe, s katerimi želi ta prikazati nujno zvezanost višjega količnika z ustanovitvijo in dejanskim poslovanjem poslovne enote, višje sodišče ne bo več opredeljevalo.

20. Nerelevanten je tudi očitek, da je toženka vse dogovore o sodelovanju (tako Pogodbo kot pogodbo kot o nameravanem sodelovanju za poslovno enoto) sklepala v pisni obliki, kajti zatrjevan je bil ustni dogovor, tožnica pa ga je tudi izkazala. Enako velja za v nadaljevanju pritožbe zatrjevan argument, da je bil 0,3 edini dogovorjeni količnik in v dejansko sklenjeni Pogodbi, to je tisti z dne 3. 1. 2022. V njej namreč ni bilo dogovorjeno plačilo za storitve, opravljene v prostorih tožnice, pač pa le za storitve, opravljene v prostorih toženke v B. Prav tako se zaradi njihove nerelevantnosti višje sodišče ne bo opredeljevalo do trditev, da toženka vsem ostalim storitve plačuje s količnikom 0,3.

21. V nadaljevanju pritožbe toženka izpostavlja dejstva, ki naj bi jih sodišče prve stopnje v svoji dokazni oceni povsem spregledalo, rezultat česar naj bi bila nelogična, neživljenjska in neprepričljiva dokazna ocena. Tako razlogovanje je zmotno že zato, ker neugotovitev določenih dejstev (ki so za odločitev v zadevi relevantna), lahko rezultira le v zmotni ugotovitvi dejanskega stanja, medtem ko pomanjkljivosti oziroma napake v dokazni oceni kot metodi ugotavljanja relevantnih dejstev predstavljajo kršitev določb pravdnega postopka. Ker pa višje sodišče ugotavlja, da se pritožba sklicuje na dejstva, ki za odločitev o spornem vprašanju (o višini (dela) plačila - namreč zgolj tistega, ki se nanaša na storitve, opravljene v tožničinih prostorih

) niso relevantna, nanje višje sodišče ne bo odgovarjalo. Gre za trditve, da poslovna enota v maju 2022 ni bila vzpostavljena, da je toženka v času izvedenega plačila za maj verjela, da bo vzpostavljena in da če bi vedela, da tožnica poslovne enote ne namerava vzpostaviti (slednjega v postopku ni izkazala), ji storitev za maj ne bi plačala s količnikom 0,6. Za sporno vprašanje tudi niso relevantna notranja razmerja pri toženki (da zakoniti zastopnik toženke ne izvaja plačil). Po ugotovitvah višjega sodišča zato procesno gradivo potrjuje ugotovitev sodišča prve stopnje, da zakoniti zastopnik toženke ni vedel povedati nič o razlogu za upoštevanje količnika 0,6 za storitve opravljene v maju 2022 in je nasprotno pritožbeno razlogovanje neutemeljeno. Navedeno pojasnjuje enega od očitkov pritožnice, na katerega je višje sodišče odgovorilo uvodoma, torej o kršitvi ZPP iz 14. točke drugega odstavka 339. člena.

22. Zmotnost ugotovljenega dejanskega stanja pritožnica argumentira z nesprejemanjem dokazne ocene sodišča prve stopnje, ki pa očitanih pomanjkljivosti nima. Tega ne more spremeniti niti pritožbeno diskvalificiranje tožnice same, ki da je odgovarjala s sprevračanjem dejanskega stanja in sebe nasproti toženki prikazovala v inferiornem položaju, na vprašanja pooblaščenke toženke pa da je odgovarjala z veliko mero ironije, sprenevedanjem in celo lažmi. S tem se višje sodišče ne strinja, saj je sodišče prve stopnje pravilno prepoznalo dinamiko spora med pravdnima strankama in prepričljivo pojasnilo, na podlagi česa je sledilo tožnici. Višje sodišče je prebralo celoten prepis zvočnega posnetka in se z interpretacijo obeh izpovedb strinja, pritožba pa ne pojasni, glede katerih dejstev je tožnica sprevračala dejansko stanje, prav tako iz zapisa izpovedbe ne gre zaključiti, da bi tožnica sebe prikazovala inferiorno, nasprotno, glede na ugotovljene zahteve toženke o vsebini nameravane pogodbe je pravilno stališče sodišča prve stopnje, da je tožnica podpis take pogodbe utemeljeno zavrnila. S tem je stala za svojo avtonomno (ne pa podrejeno) voljo. Ne gre pa niti spregledati, da je bila pooblaščenka toženke tista, ki je bila pri zaslišanju tožnice vsiljiva in sugestivna (kar je bilo ugotovljeno zgoraj in izhaja iz list. št. 144 zapisnika zvočnega posnetka), saj je sama kot partnerka zakonitega zastopnika toženke osebno povezana s sporom. Na izvlečke tožničine izpovedbe (na str. 21 in 22 pritožbe), ki naj bi pritožbene trditve potrjevali, zato višje sodišče ni odgovarjalo.

23. Dodati gre le še, da v okviru proste dokazne ocene (prim. 8. člen ZPP), velja tudi, da so posamezna dokazna sredstva enakovredna in njihovo moč ocenjuje sodnik, zato so neutemeljene (delno pa tudi nerazumljive) pritožbene trditve, da je sodišče prve stopnje tožnici nekritično sledilo v izpovedbah, ki niso bile podprte z listinskimi dokazili. Tudi izpovedba stranke je dokazno sredstvo.

24. Neutemeljena je tudi pritožbena trditev, da naj bi sodišče izpovedbo zakonitega zastopnika toženke selektivno upoštevalo samo v delih, kjer je izseke uporabilo v korist tožnice. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da nasprotna dejstva, torej taka, ki bi bila toženki v prid, iz izvedenih dokazov (prepričljivo) ne izhajajo in to ni pritožbeno izpodbito; da sodišče izpovedbe zakonitega zastopnika toženke v preostalih delih ni uporabilo niti neovrednotilo in dokazno ocenilo, pa pritožba ni konkretizirala, zato se višje sodišče o tem ne more izreči. Pritožbeni očitek o dvojnih merilih glede dokazne ocene pravdnih strank in posledično nepopolni in zmotni ugotovitvi dejanskega stanja je neutemeljen.

25. Pritožba kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP uveljavlja tudi zato, ker da dokazna ocena ni vestna, skrbna in analitično sintetična. Katere pomanjkljivosti sodbe ta pritožbeni razlog utemeljujejo, je že bilo pojasnjeno uvodoma (in tudi, da pri izpodbijani sodbi ni podan). Tudi sicer pa pritožnica ne trdi, da bi bila toženki kršena pravica do pritožbe

- pomanjkljivosti iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP imajo namreč izrazito funkcionalen značaj, pritožnica pa niti ne trdi, da izpodbijane sodbe ne bi mogla preizkusiti. Pritožba zato neutemeljeno očita sodišču prve stopnje, da odločitev pomeni kršitev prepovedi sodniške samovolje oziroma arbitrarnosti. Za arbitrarno oziroma samovoljno odločitev sodišča tako z vidika prepovedi sodniške samovolje kot z vidika obveznosti sodišča do opredelitve gre, kadar je odločitev očitno napačna ter brez razumne pravne obrazložitve

ali ko zanjo ni moč najti opore v zakonu oziroma možnih razlagah zakonskih določb. Slednjega pritožba ne trdi; da je sodišče prve stopnje za svojo odločitev navedlo relevantne dejanske ugotovitve, na njih oprlo svojo logično razlago glede spornega vprašanja in tudi končne zaključke ustrezno argumentiralo, pa je bilo že pojasnjeno, zato ni podan pritožbeno zatrjevan poseg v ustavno pravico pritožnika do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave.

26. Zgoraj je tudi že bilo pojasnjeno, da ugovori toženke, ki da jih sodišče prve stopnje ni upoštevalo, za odločitev v zadevi niso bili bistveni, takih pa sodišče v svojo odločbo ni dolžno vključiti. To velja tudi za v nadaljevanju podane ugovore, da i)

namen pravdnih strank nikoli ni bil opravljanje golih zobozdravstvenih storitev (te so namreč take postale zaradi utemeljenega tožničinega odstopa od načrtovane sklenitve pogodbe), ii) da je prvotna Pogodba vključevala najemnino za opravljanje tožničinih storitev v prostorih in z materialom toženke (kar se na vtoževani del zneska ne nanaša) in iii), da je za vse ostale izvajalce, ki pri toženki izvajajo gole zobozdravstvene storitve, predvideno plačilo po količniku 0,3 (saj ta del plačila tožnici v tej zadevi ni sporen).

27. Iz izpodbijane sodbe tudi ne izhaja, kar v nadaljevanju trdi pritožba, da je sodišče prve stopnje zaključilo, da je tožnica do količnika 0,6 upravičena zato, ker naj bi že šlo za izvrševanje nameravane pogodbe. Tega zaključka v izpodbijani sodbi sodbi ni, je pa sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnica v A. v juniju in juliju navzven (v razmerju do pacientov) poslovala kot poslovna enota toženke. Pritožnica ne izpodbija ugotovitve, da so bili računi za storitve, ki jih je v tem času opravila, izdani s strani toženke oziroma toženkine poslovne enote, iz tožničine izpovedbe pa izhaja tudi, da so bila okna njene ordinacije že polepljena z logotipom toženke.

Tudi če ni šlo za izvrševanje nameravane pogodbe, pa pritožnica hkrati vztraja, da golo opravljanje zobozdravstvenih storitev nikoli ni bilo nameravano oziroma dogovorjeno. Za kaj je torej šlo oziroma da bi tožničine storitve v vtoževanem času predstavljale še karkoli tretjega, pa ne trdi, še manj dokazuje. Zato višje sodišče ugotavlja, da je v spornih mesecih že šlo za izvajanje nameravane pogodbe na način, kot sta se pravdni stranki dogovarjali, čeprav do dejanske sklenitve pogodbe kasneje ni prišlo. Takega zaključka ne more izpodbiti niti sklicevanje na to, da toženka nikjer ni trdila, da bi šlo pri opravljanju storitev v spornih mesecih že za izvrševanje nameravane pogodbe. Je pa zato trdila, da je sama že dalj časa v pomembnem delu izpolnjevala svoje pogodbene obveznosti. V povezavi s predhodno obrazloženim očitana protispisnost na odločitev ne vpliva.

28. Ker torej sodišče prve stopnje nikjer v izpodbijani sodbi ni navedlo, da naj bi pri opravi storitev v spornih mesecih že šlo za izvrševanje nameravane pogodbe, tudi ni nasprotja z ugotovitvijo, da sta pravdni stranki pogodbo šele nameravali skleniti, zato v izpodbijani sodbi tudi ni nejasnosti, ki bi predstavljala kršitev 14. ali 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Glede na predhodno pojasnjeno in njene lastne ugovorne trditve o tožničinem neutemeljenem odstopu od pogajanj, pa se pritožba nerelevantno sprašuje tudi, ali je morda sodišče štelo, da je bila nameravana pogodba konkludentno sklenjena. Zato se višje sodišče do nadaljnjih pritožbenih scenarijev v tej smeri ne bo opredeljevalo, saj tudi materialnopravno zmotnost pritožba pripisuje zaključku sodišča prve stopnje, ki ga v izpodbijani sodbi ni.

29. V zvezi s svojo nasprotno terjatvijo pritožnica napada oceno sodišča prve stopnje, da toženka svojega prikrajšanja in tožničine koristi, s čimer bi utemeljila neupravičeno pridobitev za stroške iz naslova marketinških aktivnosti in promocije nameravane poslovne enote,

ni dovolj določno in obrazloženo zatrjevala. Trdi, da je ugotovitev očitno zmotna, neutemeljena in protispisna, saj da je podala obširne in konkretizirane trditve glede medijskih objav, usposabljanja tožnice v smislu prenosa znanj in izkušenj nanjo ter svojega poslovnega modela in metod dela, pa tudi argumentirane navedbe glede pomoči pri najemu poslovnih prostorov.

30. Iz točke 3.10 prve pripravljalne vloge, na katero se pritožba sklicuje, izhaja, da je toženka le pavšalno navedla, da je tožnici še pred sklenitvijo nameravane pogodbe omogočila pridobitev celotnega know-howa in poslovnega modela toženke, da je tožnica pridobila vse poslovne podatke toženke glede načina in metode zdravstvene obravnave in protokola dela pri toženki in hkrati pridobila mentorstvo vseh terapevtov pri toženki, ki so tožnico usmerjali pri načinu izvajanja zobozdravstvenih storitev in terapij, kot jih zagovarja in ustvarja toženka v svoji uspešni kliniki. Tudi po stališču višjega sodišča so take trditve presplošne, zato se strinja s sodiščem prve stopnje, da toženka ni določno in obrazloženo zatrjevala, kakšno znanje je na toženko prenašala, kakšno korist ima od tega tožnica in zakaj. Med strankama namreč niti ni bilo sporno in tudi pritožba tega ne izpodbija, da je imela tožnica še pred sodelovanjem s toženko že 15 let delovnih izkušenj in da je na fakulteti pridobljeno znanje dovolj dobro. Ker je tožnica trdila, da kakšnega posebnega know-howa z vidika nudenja zobozdravstvenih storitev ni pridobila, bi morala toženka pojasniti, kakšen konkretno je način in metoda zdravstvene obravnave in protokola dela pri njej, ki se od ustaljenega razlikuje. Nadalje se je toženka strinjala (s tem v pritožbi ne polemizira), da je F. F., pri katerem se je tožnica izobraževala, dober in spoštovan zobozdravnik, ki izvaja pravilno in avtentično integrativno zobozdravstvo, torej take vrste zdravstvene obravnave, kot jo izvaja tudi toženka.

31. Kar se tiče višine tožničine koristi in prikrajšanja toženke glede stroškov medijskih objav in torej marketinških aktivnosti, pritožnica tudi še v pritožbi trdi, da ti znašajo 5.348,51 EUR, kar znaša celoten v pobot uveljavljani znesek škode zaradi tožničinega odstopa od pogajanj. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi ugotovilo, da je toženka dokazala, da ji je zaradi objave člankov in prispevkov nastal strošek v tem znesku. Iz tega je zato mogoče zaključiti le, da toženka zgornje škode, torej tiste, ki ne predstavlja stroškov marketinga, ni konkretizirala niti v tem smislu, da bi jih ovrednotila po višini. Ne glede na obširnost navedb toženke pred sodiščem prve stopnje, na katere se v pritožbi sklicuje, je zato zaključek sodišča prve stopnje o neizkazanosti koristi tožnice in toženkinega prikrajšanja pravilen. Pritožba namreč ne izpodbija niti ugotovitve sodišča prve stopnje, da je šlo pri medijskih objavah v prvi vrsti za promocijo toženke in poudarjanje njene blagovne znamke.

32. Ničesar ne spremeni niti pritožbeno sklicevanje na to, da sodišče prve stopnje ni imelo težav s pavšalnostjo tožničinih trditev o dogovoru glede višine količnika za A. Da ne bi navedla niti, kdo so bile konkretne osebe, ki naj bi dogovor sklenile, je že bilo zavrnjeno zgoraj, dodati pa gre, da pritožnica neutemeljeno enači kvaliteto sklepčnosti za utemeljitev zatrjevane neupravičene pridobitve, ki predstavlja samostojen sklop dejstev in sklepčnost trditev, potrebnih za utemeljitev (zgolj) višine (dela) zahtevka tožnice. Zaradi tega višje sodišče na nadaljnje pritožbene trditve v zvezi s tem ne bo odgovarjalo. Po oceni višjega sodišča nepristranskost in enakopravna obravnava pravdnih strank v tem postopku nista bili kršeni.

33. Neutemeljene so tudi pritožbene trditve, da bi moralo sodišče prve stopnje toženko v okviru materialnopravnega (pravilno: materialnega procesnega) vodstva pozvati, da svoje trditve glede tega odločilnega dejstva dodatno ustrezno substancira in opredeli. Poleg zgoraj ugotovljenega glede nekonkretiziranosti stroškov, ki se niso nanašali na marketing, pač pa na vse preostale stroške, višje sodišče le še dodaja, da je toženka v odgovoru na tožbo sama trdila,

da gre pri znesku 5.348,51 EUR zgolj za stroške, ki so nastali v obliki plačil marketinških aktivnosti za promocijo nameravane poslovne enote in v tem okviru toženka niti ni upoštevala druge škode, ki jo je prav tako utrpela, predvsem izgubo časa, ki so ga terapevti namenili mentorstvu, usposabljanju ter predaji obravnave posameznih pacientov tožnici, izgubo časa ki ga je zlasti zakoniti zastopnik C. C. namenil pogovorom, podpori in pomoči tožnici itn. ter pomoči pri iskanju in urejanju prostorov, česar toženka v terjatev, ki jo uveljavlja v pobot, ni vključila. Sodišče prve stopnje pa v okviru materialnega procesnega vodstva ne le, da ni dolžno, tudi ne sme vzpodbujati strank k spremembi dejanskega stanja, saj bi bila s tem njegova nepristranskost kršena v škodo nasprotne stranke. Posledično je tudi logično, da tožnica nasprotnih argumentiranih navedb, kar uveljavlja pritožba, ni podala. Ker tudi v svoji naslednji pripravljalni vlogi toženka ni navedla, da in na koliko vrednoti ostale (torej nemarketinške) koristi tožnice, temveč zgolj le, da so bile bistveno večje od v pobot uveljavljenega zneska, očitek o procesni kršitvi ni utemeljen.

34. Po stališču pritožnice gre, ker niti ni sporno, da nameravana pogodba med strankama ni bila sklenjena, za primer iz tretjega odstavka 190. člena Obligacijskega zakonika.

Sklicuje se na to, da tak obogatitveni zahtevek zajemajo prav izpolnitve, ki so bile opravljene z namenom bodoče sklenitve pogodbe ali bodočega obligacijskega razmerja, do katerega ne pride in se ne realizira. Sklicuje se na to, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da gre pri prikrajšanju toženke za stroške marketinških storitev in medijskih objav, vendar sodišče prve stopnje nikjer ni navedlo, da bi jih želela in pričakovala tožnica, kar trdi pritožba, saj to iz izpodbijane sodbe ne izhaja, pač pa je sodišče prve stopnje zaključilo, da so ti stroški nastali zaradi nameravanega sodelovanja s tožnico.

Držijo pa pritožbene trditve, da so se marketinške aktivnosti izvajale v interesu obeh pogodbenih strank, saj je to predvidevala tudi nameravana pogodba. Vendar toženka pri tem ne upošteva, da je bila nameravana pogodba dvostranska in morajo biti medsebojne pravice in obveznosti pogodbenih strank enakovredne: pri sklepanju dvostranskih pogodb izhajajo udeleženci iz načela enake vrednosti vzajemnih dajatev (prim. 8. člen OZ). Čim je tako, pa je bilo, ne glede na določilo tretjega odstavka 190. člena OZ, na katerega se sklicuje pritožnica, trditveno in dokazno breme toženke, da zatrjuje in dokazuje obogatitev (zgolj) tožnice (in ne tudi toženke). Če marketinška aktivnost ni bila zgolj v korist tožnice, kar pritožnica sama priznava, bi torej morala toženka izkazati delež vsake od strank oziroma količinsko razliko med promocijo toženke in njene blagovne znamke ter osebno koristjo tožnice kot dentalne strokovnjakinje. Ker v pritožbi niti ne trdi, da bi v postopku kaj takega zatrjevala, je utemeljen zaključek sodišča prve stopnje, da je toženka tudi glede stroškov marketinga koristi tožnice in svoje prikrajšanje zatrjevala zgolj pavšalno. Toženka se v pritožbi na to, da bi bili stroški marketinga samo v tožničino korist, zato ne more uspešno sklicevati in so vse pritožbene trditve v tej smeri neutemeljene.

35. S tem je višje sodišče odgovorilo na navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena (prim. prvi odstavek 360. člena ZPP). Ker uveljavljeni pritožbeni razlogi niso podani, višje sodišče pa ni zasledilo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

36. Izrek o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Zaradi neuspeha s pritožbo toženka sama nosi stroške, nastale z vložitvijo pritožbe, tožnici pa mora povrniti stroške, nastale z odgovorom na pritožbo. Višje sodišče je pritožbene stroške toženke odmerilo v skladu z določili Odvetniške tarife - OT in ji priznalo 500 točk za odgovor na pritožbo, 2% za materialne stroške in 22% DDV, kar ob vrednosti točke 0,60 EUR znaša 373,32 EUR. Toženka jih je dolžna povrniti v 15 dneh, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zamude do plačila (378. člen v zvezi z 299. členom OZ in 313. členom ZPP).

Oklepaje je za lažje poudarek bistva dodalo višje sodišče.

Prim. tožbo, drugo pripravljalno vlogo tožnice na red. št. 22, list. št. 67 in tretjo prip. vlogo na red. št. 26, list. št. 88.

Da del vtoževantega plačila, 1.740,00 EUR, predstavlja plačilo za delo, opravljeno v B., obračunano s količnikom 0,3, med strankama ni bilo sporno in ta del toženka priznava.

Nasprotno, vložila je obširno pritožbo na 37 straneh.

Glej komentar Ustave Republike Slovenije 2011 k členu 22.

Prim. 25. točko obrazložitve izpodbijane sodbe.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je toženka dokazala, da ji je zaradi objave člankov in prispevkov, marketinških aktivnosti in objav v lokalnem mediju zaradi nameravanega poslovnega sodelovanja nastala škoda v višini 5.348,51 EUR.

Ta določa, da obveznost vrnitve oziroma nadomestitve vrednosti nastane tudi, če kdo nekaj prejme glede na podlago, ki se ni uresničila ali je pozneje odpadla.

Prim. 42. točko obrazložitve izpodbijane sodbe.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.