VSM Sklep I Kp 25724/2023
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-25

Melita Puhr (preds.), Simona Skorpik (poroč.), Barbara Debevec

IZVRŠEVANJE KAZENSKIH SANKCIJ - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

nadomestna izvršitev kazni zapora - ponoven predlog - izvršitev izrečene kazni zapora v obsegu neopravljenega dela - delo v splošno korist - vikend zapor - postopek za nadomestitev kazni zapora - sprememba zaporne v denarno kazen

Za kaznivo dejanje po četrtem odstavku v zvezi s 3. alinejo 3. točke prvega odstavka 324. člena KZ-1 sta določeni kazen zapora kot glavna kazen in stranska kazen prepoved vožnje motornega vozila. Sodišče je obsojencu s pravnomočno sodbo z dne 12. 12. 2023 izreklo kazen zapora, v izrečeno kazen zapora po pravnomočnosti pa sodišče ne more posegati na način, da bi jo spremenilo v drugo kazensko sankcijo, ampak lahko le določi enega izmed v 86. členu KZ-1 določenih načinov prestajanja oziroma izvršitve kazni zapora, med katerimi pa ni denarne kazni.

I. Pritožbi obsojenega A. A. in njegove zagovornice se kot neutemeljeni zavrneta.

II. Obsojenec je dolžan plačati 30,00 EUR sodne takse kot strošek pritožbenega postopka.

1. Okrožno sodišče v Mariboru je s sklepom V Kr 25724/2023 z dne 16. 1. 2026 predlog zagovornice obsojenega A. A. z dne 4. 12. 2025 in z dne 12. 12. 2025 za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist zavrnilo kot neutemeljen (točka I. izreka), za spremembo kazenske sankcije v denarno kazen zavrglo kot nedovoljen (točka II. izreka) in za nadomestitev kazni zapora z zaporom ob koncu tedna zavrnilo kot neutemeljen (točka III. izreka).

‒ zagovornica obsojenca zaradi zmotne uporabe materialnega prava, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, s predlogom pritožbenemu sodišču, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni ter ugodi primarnemu predlogu za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist oziroma podrejenemu predlogu za nadomestitev kazni zapora s plačilom denarne kazni oziroma z zaporom ob koncu tedna, podrejeno pa, da izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno presojo;

‒ obsojenec brez navedbe pritožbenih razlogov, s predlogom, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni ali razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno presojo.

4. Pritožba zagovornice bistveno kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) sodišču prve stopnje očita, ker ni navedlo razlogov za neizvedbo predlaganih dokazov za zaslišanje obsojenca in zakonitega zastopnika delodajalca, s čimer je kršilo načelo neposrednosti, pravico do izjave in 22. člen Ustave RS, kar je vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijanega sklepa. Tako se namreč ni moglo neposredno prepričati o spremenjenem odnosu obsojenca in je sprejelo napačen zaključek, da mu ni mogoče zaupati in ni upravičen do nove priložnosti. Vendar nima prav. Dokazovanje v fazi glavne obravnave in v postopku odločanja o nadomestnih načinih izvršitve kazni se bistveno razlikujeta, saj v postopku po 129.a členu ZKP sodišče ne izvaja glavne obravnave in ne odloča o obtožbi, temveč presoja, ali je predlog utemeljen in po potrebi razpiše tudi narok, na katerem izvaja dokaze (tretji odstavek 129.a člena ZKP). Sodišča v tem postopku ne zavezuje načelo neposrednosti, da bi moralo na naroku izvesti celotno gradivo, kot to velja za glavno obravnavo (prvi odstavek 355. člena ZKP), je pa bilo dolžno obsojenca in njegovo zagovornico seznaniti z mnenjem Okrožnega državnega tožilstva, kar je tudi storilo in jima zagotovilo pravico, da se izjavita glede pridobljenega gradiva. V izpodbijanem sklepu je sodišče prve stopnje celovito presodilo vse okoliščine, ki so pomembne za predmetno odločitev in zato tudi utemeljeno ni izvajalo predlaganih dokazov, saj je imelo zadostno podlago že v podatkih spisa in je svojo odločitev tudi natančno, tehtno in prepričljivo obrazložilo. Kršitve, ki jih uveljavlja pritožba, zato niso podane. Z navedbami o nestrinjanju z zaključki sodišča prve stopnje pa pritožba uveljavlja zmotno ugotovitev dejanskega stanja.

5. Po zatrjevanju pritožbe zagovornice je bistvena kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP podana tudi zato, ker ima izpodbijani sklep pomanjkljive razloge glede odločilnega dejstva, da je bil obsojenec po storitvi kaznivega dejanja večkrat obsojen in tudi ni mogoče preizkusiti zaključka, da je zaradi naknadno storjenih kaznivih dejanj osebnostno toliko neurejen, da mu ni mogoče zaupati, da predlagane ugodnosti ne bo zlorabil oziroma ni vreden nobene od predlaganih dobrot. Navaja, da je v obrazložitvi sicer navedeno, da je eno kaznivo dejanje storil 15. 9. 2024, vendar izpodbijani sklep njegovo osebno neurejenost temelji na štirih kaznivih dejanjih, zato bi moralo za vsa dejanja navesti datum storitve. Vendar pritožbi ni mogoče pritrditi. Sodišče prve stopnje je kot enega odločilnih dejstev za odločitev o predlogih za nadomestno izvršitev kazni zapora pravilno upoštevalo tudi podatke iz kazenske evidence, ki jih je v točkah 15 in 33 obrazložitve izpodbijanega sklepa zadostno in korektno povzelo. Na podlagi povzetih podatkov je pravilno ugotovilo, da je bil obsojenec že večkrat kaznovan in da je zadnje kaznivo dejanje storil 15. 9. 2024, na podlagi česar je utemeljeno zaključilo, da ga izrečena sodba v obravnavani zadevi ni odvrnila od storitve kaznivih dejanj. Pritožba zato neutemeljeno pogreša navedbo datumov storitve vseh kaznivih dejanj, za katera je bil obsojen. Z navedbami, katere okoliščine in v kakšni meri so bile odločilne za zavrnitev predlogov, pritožba ponovno uveljavlja pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, kar je tudi bistvo pritožbenih navedb.

6. Pritožba zagovornice navaja, da obsojenec že skoraj eno leto in pol ni izvrševal kaznivih dejanj, prepoznal je napake svojega preteklega življenja in je zlasti v letu 2025 korenito spremenil svoj način življenja in razmišljanja, saj se je zaposlil in skrbi za mlajše sorojence in bolno mamo, ki so odvisni od njega in njegovih dohodkov. Zaposlil se je pri dalj časa obstoječem subjektu v projektu, ki je financiran s strani države, kar jasno in določno potrjuje, da gre za urejeno in zaupanja vredno osebo, to pa potrjuje tudi izjava zaupanja vredne osebe, zakonitega zastopnika delodajalca B. B. Zaposlitev kaže, da so ga dosedanji postopki in izrečena sankcija spremenili in nanj toliko prevzgojno vplivali, da mu je sedaj mogoče zaupati in ga oceniti osebnostno toliko urejenega, da ponovnega zaupanja sodišča ne bo zlorabil. Skrbi za vključevanje Romov v družbeno sredino, kar je glede na kritično stanje na določenih območjih R Slovenije še toliko bolj pomembno. Postal je odgovoren, ne gleda le nase in na svoje koristi, temveč mu je pomembna družina in družba kot celota, kar dokazuje njegov spremenjen odnos do kaznivega dejanja. Namen, ki naj bi se z izvršitvijo kazni dosegel, to je odgovornost in spoznanje o škodljivosti kaznivih dejanj, je dosežen. Dopolnitev pritožbe še navaja, da je obsojenčev oče februarja 2026 utrpel možgansko kap, zaradi česar obsojenec skrbi še zanj, ga vozi na preglede in mu tudi pomaga.

7. Pritožba obsojenca meni, da niso bile v zadostni meri upoštevane njegove osebne, delovne in družinske okoliščine ter njegova jasna zaveza k zakonitemu ravnanju v prihodnje. Navaja, da od leta 2021 deluje kot prostovoljec v romski skupnosti, opravlja odgovorno funkcijo skrbnika projektov večjih vrednosti, veliko skrbi za svojo bolno mamo, ki je odvisna od njegove pomoči, ker ne govori slovenskega jezika. Dejanje in neopravljeno delo obžaluje ter je pripravljen sprejet vsak nadzorni ukrep.

8. Pritožbam ni mogoče pritrditi. Sodišče prve stopnje je po presoji okoliščin obravnavane zadeve utemeljeno ocenilo, da obsojenec ne izpolnjuje vsebinskih pogojev za nadomestitev kazni zapora z delom v splošno korist (točke od 13 do 21 obrazložitve izpodbijanega sklepa) ali za nadomestitev kazni zapora z zaporom ob koncu tedna (točke od 29 do 35 obrazložitve izpodbijanega sklepa). Ustrezno je ovrednotilo in v zadostni meri upoštevalo njegove osebne, delovne in družinske okoliščine ter pravilno zaključilo, da v konkretnem primeru na strani obsojenca niso podane takšne okoliščine, ki bi opravičevale nadomestno izvršitev kazni zapora.

9. Kot odločilno je namreč povsem razumno upoštevalo, da je bila obsojencu v obravnavani zadevi ob izreku sodbe že dana možnost, da se izrečena kazen zapora izvrši z delom v splošno korist, česar pa ni vzel resno in zaupanega privilegija ostati na prostosti ni upravičil. Izneveril se je tudi ponovno danemu zaupanju sodišča prve stopnje, ki mu je 29. 1. 2025 dalo možnost, da z opravljanjem dela v splošno korist nadaljuje, vendar po tem datumu ni več opravil nobene ure dela, zaradi česar je bilo s sklepom V Kr 25724/2023 z dne 3. 6. 2025 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru I K 257423/2023 z dne 14. 10. 2025 odločeno, da se bo kazen v obsegu neopravljenega dela izvršila. Strinjati se je sicer s pritožbenim stališčem, da nadomestitev izvršitve kazni zapora ni izključena v zadevah, v katerih je bila obsojencu že dana možnost, da se kazen zapora izvrši z delom v splošno korist, vendar pa je v tovrstnih primerih ob vrednotenju zakonskih meril, ali je obsojenec osebnostno toliko urejen, da mu je moč zaupati, da izvršitve kazni z zaporom ob koncu tedna ne bo zlorabil, oziroma za presojo njegovega vedenja v času odločanja o predlogu za izvrševanje dela v splošno korist, odločilno, kakšen odnos do izvrševanja nadomestne kazenske sankcije je obsojenec izkazoval v obdobju, ko bi delo moral opraviti. Obsojenec pa v tem času ni izkazal odgovornega pristopa do izvrševanja kazni, ampak je bilo v zgoraj navedenih sklepih z dne 3. 6. 2025 in 14. 10. 2025 pravnomočno ugotovljeno, da razlog za neopravo dela v splošno korist ni v objektivnih okoliščinah, ki bi mu onemogočale opravljanje dela, temveč v njegovem družbeno nesprejemljivem in nekritičnem odnosu do storjenega kaznivega dejanja in njegovih posledic. K delu je sicer pristopil in v mesecu sklenitve tripartitnega dogovora opravil 84 ur dela, vendar pa ne spregledati, da nato v obdobju desetih mesecev ni opravil niti ene dodatne ure dela. Prav tako je bil tekom celotnega obdobja večkrat neodziven, na dogovorjene termine s Probacijsko enoto je prihajal z zamikom in se izgovarjal na nedosegljivost izvajalca. Zato pritožba z navedbo, da obsojenec le ni tako neodgovoren, saj je nekaj ur dela vendarle opravil, ne more biti uspešna.

10. Ob tem je na podlagi podatkov o pravnomočnih obsodbah moč ugotoviti, kot je že bilo navedeno, da obravnavano kaznivo dejanje ni bil enkraten dogodek v obsojenčevem življenju. Sodišče prve stopnje je utemeljeno izpostavilo tudi dejstvo, da je bil s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru I K 4967/2025 pravnomočno obsojen za kaznivo dejanje velike tatvine po 1. točki prvega odstavka 205. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1), ki ga je storil 15. 9. 2024, torej po tem, ko mu je bila že izrečena kazen deset mesecev zapora v obravnavani zadevi. V tem času pa je bil v skladu s tripartitnim dogovorom, sklenjenim 11. 6. 2024, dolžan opravljati delo v splošno korist. Izrečena kazenska sankcija in možnost nadomestnega načina izvršitve kazni zapora ga torej nista odvrnili od nadaljnjega izvrševanja kaznivih dejanj in kazenskopravno sankcioniranje nanj ni imelo pričakovanih učinkov. Na to kaže tudi sodba Okrajnega sodišča v Mariboru III K 11074/2024 z dne 12. 3. 2025, s katero mu je bila izrečena pogojna obsodba v času, ko je bil še vedno dolžan opravljati delo v splošno korist, vendar tudi ta opozorilna kazenska sankcija nanj ni vplivala tako, da bi sprejel posledice predhodno izrečene kazni za kaznivo dejanje nevarne vožnje v cestnem prometu po četrtem odstavku v zvezi s 3. alinejo 3. točke prvega odstavka 324. člena KZ-1 in pristopil k izvrševanju dela v splošno korist, kot se je sicer zavezal na naroku 29. 1. 2025. Zato se pritožbena zaveza k zakonitemu ravnanju v prihodnje izkaže kot navedba brez vsakršne teže, saj je takšno zavezo obsojenec sodišču že dal, vendar je ni uresničil.

11. Sodišče prve stopnje je kot spremenjeno okoliščino upoštevalo obsojenčevo sedanjo zaposlitev, vendar pa glede na prepričljive razloge, navedene v točkah 17., 19. in 20. obrazložitve izpodbijanega sklepa, tej okoliščini utemeljeno ni moglo dati takšne teže, kot se zavzema pritožba. Ne gre namreč spregledati, da je bil obsojenec novembra 2025 že seznanjen s sklepom Višjega sodišča v Mariboru z dne 14. 10. 2025, medtem ko iz navedb v predlogu in dokazil izhaja, da je bil v letu 2025 aktivno vključen v pripravo projektov, na katerih sedaj opravlja delo po pogodbi o zaposlitvi. Zato pritožba z navedbo, da ne drži, da se je zaposlil šele po tem, ko je izvedel, da bo moral v zapor, saj v letu 2025 nekaj časa iz opravičljivih razlogov ni iskal zaposlitve in se tudi ni zaposlil, ne more biti uspešna. Predvsem pa zaposlitev v konkretnem primeru ne more prepričati, da ima obsojenec sedaj bistveno spremenjen način življenja in razmišljanja, saj ga tudi njegovo predhodno večletno prostovoljno udejstvovanje v dobrobit celotne družbe (kar je sicer pohvalno) pri delodajalcu, kjer je sedaj zaposlen, ni odvrnilo od izvrševanja kaznivih dejanj, saj je ta storil prav po letu 2021, in očitno tudi to nanj ni imelo vpliva, da bi vestno in vzorno pristopil k izvrševanju dela v splošno korist.

12. Tudi sicer zaposlitev in opravljanje nujnih del v okviru zaposlitve ter skrb za družinske člane same po sebi ne morejo predstavljati utemeljenega in prepričljivega razloga za nadomestno izvršitev kazni zapora. V izpodbijanem sklepu je bilo pravilno izpostavljeno nesporno stališče sodne prakse, da je odsotnost obsojenca iz družinskega in poslovnega okolja redna in pričakovana posledica izrečene zaporne kazni, na katero bi obsojenec moral misliti že v času storitve kaznivih dejanj, tega pa bi se moral nedvomno zavedati tudi v času njegove neodzivnosti in nepripravljenosti opraviti prvotno odobreno delo v splošno korist. Zato pritožba ne more biti uspešna z navedbo, da obsojenec skrbi za mlajše sorojence in bolna starša, ki so odvisni od njega in njegovih dohodkov. Ne gre namreč prezreti, kar pravilno izpostavi tudi izpodbijani sklep, da je obsojenec na naroku 29. 1. 2025 kot razlog, da se mu omogoči opraviti delo v splošno korist, navajal tudi pomoč svojim družinskim članom, pa vendar z opravljanjem dela ni nadaljeval. Ob tem je dodati, da iz listinskih dokazil v spisu izhaja, da obsojenec zaradi zdravstvenih težav pomaga staršema, vendar pritožbene navedbe, da je na obsojencu v celoti skrb za družino, ki je v celoti odvisna od njegovih prihodkov, ter da očetu in mami ne more pomagati nihče drug

13. Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu okoliščine presojalo v luči obsojenčevega bodočega vedenja in pravilno pretehtalo, da mu ni mogoče zaupati, da nadomestnega načina prestajanja kazni ne bo zlorabil, saj je izkazal nekritičen odnos do kaznivega dejanja in do naložene obveznosti ter kazenskopravno sankcioniranje nanj ni imelo pričakovanih učinkov in mu tudi ni zaupati, da ni nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj. Osebnostno urejenost v smislu 12. člena ZIKS-1 je treba namreč presojati tudi z vidika zaupanja, ne zgolj neke splošne ocene osebnosti storilca. Zato se pritožbeno sodišče ne strinja s pritožbo, da bi moralo sodišče obsojencu dati še eno možnost. Nerelevantna so pritožbena izvajanja, da obsojenec aktivno sodeluje v tem postopku in se ne izmika sodišču, kar kaže na njegov odgovoren in spremenjen značaj, saj se tudi predhodno ni izmikal sodišču, to pa je navsezadnje tudi njegova dolžnost. Pravilnosti izpodbijanega sklepa tudi ne morejo omajati pritožbene navedbe, da je obsojenec spremenjen in gre po navedbah zakonitega zastopnika delodajalca za urejeno in zaupanja vredno osebo, saj se v postopku izvrševanja dela v splošno korist ni izkazal kot odgovoren in vesten. Tega tudi ne potrjujejo podatki o njegovi kaznovanosti, pri čemer je poudariti, da datum storitve zadnjega kaznivega dejanja vendarle ne predstavlja tako časovno oddaljenega dogodka, kot meni pritožba. Prav tako pritožba ne more biti uspešna z navedbo, da je pričakovati še večjo odgovornost obsojenca, če mu bo ugodeno, saj bo v tem primeru moral še bolj delati, da bo lahko izpolnil svoje obveznosti, če se bo kazen zapora izvršila v zavodu, pa mu ne treba delati in za nikogar skrbeti. To možnost je namreč že imel, vendar jo je z neodgovornim in nekritičnim odnosom do PE Maribor in do izvajalca sankcije zapravil. Razbremenitev zavodov za prestajanje kazni zapora pa ni okoliščina, ki bi v konkretnem primeru lahko kakorkoli vplivala na sprejeto odločitev.

14. Glede na navedeno je zaključiti, da je sodišče prve stopnje dejansko stanje v obravnavani kazenski zadevi glede pogojev za nadomestno izvršitev kazni zapora z delom v splošno korist in z zaporom ob koncu tedna, navkljub drugačnemu stališču pritožb, ugotovilo pravilno in popolno.

15. Pritožba zagovornice meni, da je materialno pravno zmotno stališče sodišča prve stopnje, da izrečene kazni zapora ni mogoče nadomeščati z denarno kaznijo. Navaja, da je denarna kazen v drugem odstavku 44. člena KZ-1 predpisana kot glavna kazen in je taka sprememba mogoča, saj ni nikjer izrecno prepovedana. Vendar nima prav. Sodišče prve stopnje je v točkah od 24 do 26 obrazložitve izpodbijanega sklepa s tehtnimi razlogi utemeljilo, da izrečene kazni zapora ni mogoče spremeniti oziroma nadomestiti z denarno kaznijo. Pritožbeno sodišče z njimi v celoti soglaša in jih kot pravilne povzema, glede pritožbenih navedb pa le še dodaja:

16. V skladu z načelom določnosti mora biti za vsako kaznivo dejanje natančno določena tudi kazenska sankcija (2. člen KZ-1). Za kaznivo dejanje po četrtem odstavku v zvezi s 3. alinejo 3. točke prvega odstavka 324. člena KZ-1 sta določeni kazen zapora kot glavna kazen in stranska kazen prepoved vožnje motornega vozila. Sodišče je obsojencu s pravnomočno sodbo z dne 12. 12. 2023 izreklo kazen zapora, v izrečeno kazen zapora po pravnomočnosti pa sodišče ne more posegati na način, da bi jo spremenilo v drugo kazensko sankcijo, ampak lahko le določi enega izmed v 86. členu KZ-1 določenih načinov prestajanja oziroma izvršitve kazni zapora, med katerimi pa ni denarne kazni.

17. Po obrazloženem, ko pritožbi tudi ne navajata ničesar drugega, kar bi omajalo pravilnost izpodbijanega sklepa, ju je pritožbeno sodišče kot neutemeljeni zavrnilo (tretji odstavek 402. člena ZKP).

18. Obsojenec s pritožbama ni uspel, zato je dolžan plačati sodno takso kot strošek pritožbenega postopka, ki jo je pritožbeno sodišče odmerilo po tarifni številki 74013 Taksne tarife Zakona o sodnih taksah (95. v zvezi z 98. členom ZKP).

Navedene okoliščine lahko predstavljajo razlog za odložitev izvršitve kazni zapora na podlagi 26. člena Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij (v nadaljevanju ZIKS-1).

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 129a, 129a/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.