VSL Sodba I Cpg 440/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-11

Lidija Leskošek (preds.), mag. Valerija Jelen Kosi (poroč.), Milojka Fatur Jesenko

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

pogodbeno razmerje - podizvajalsko razmerje - trditvena podlaga - sklicevanje na listine kot del trditvene podlage - sklepčnost tožbe - pravica do izjave - materialno procesno vodstvo - zanikanje dejstev - račun - pisna izjava priče - dokazna ocena - izpodbijanje dokazne ocene - pritožbena novota - odstop terjatve (cesija) - dokazno breme

Ker je na nesklepčnost tožbe in pomanjkanje konkretnih navedb o dejstvih, ki so podlaga tožbenega zahtevka, opozorila že tožena stranka, sodišče prve stopnje ni bilo dolžno izvajati materialnega procesnega vodstva, temveč bi tožeča stranka, ki jo je zastopal kvalificiran pooblaščenec (odvetnik), morala po splošnem opozorilu tožene stranke na nesklepčnost tožbe spoznati, da mora podati trditve, iz katerih izhaja utemeljenost tožbenega zahtevka po vseh vtoževanih računih.

Prepoved sodbe presenečenja stranke ne varuje pred dejanskim (duševnim) presenečenjem, temveč pred izgubo možnosti učinkovitega izjavljanja v postopku in s tem do učinkovitega varstva svojih pravic.

Dokazna ocena sodišča prve stopnje ni bila pavšalna in neobrazložena, temveč vestna, skrbna in analitično sintetična, zato očitek, da je dokazna ocena opravljena v nasprotju z določbami ZPP in logiko stvari, ni utemeljen.

I. Pritožba tožeče stranke in pritožba tožene stranke se zavrneta in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

II. Pravdni stranki sami nosita vsaka svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki v roku 15 dni plačati znesek v višini 5.547,83 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zneska 183,00 EUR od 7. 2. 2021 dalje do plačila, od zneska 561,08 EUR od 14. 2. 2021 dalje do plačila, od zneska 930,01 EUR od 14. 3. 2021 dalje do plačila, od zneska 914,63 EUR od 16. 4. 2021 dalje do plačila, od zneska 860,83 EUR od 16. 5. 2021 dalje do plačila, od zneska 791,66 EUR od 16. 6. 2021 dalje do plačila, od zneska 906,95 EUR od 16. 7. 2021 dalje do plačila in od zneska 399,67 EUR od 15. 8. 2021 dalje do plačila (I. točka izreka). Zavrnilo je tožbeni zahtevek za plačilo 927,20 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 1. 2021 dalje do plačila, 183,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 7. 3. 2021 dalje do plačila, 183,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 4. 2021 dalje do plačila in 183,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 5. 2021 dalje do plačila (II. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki v roku 15 dni plačati pravdne stroške v znesku 1.161,16 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od naslednjega dne po poteku 15-dnevnega izpolnitvenega roka dalje do dne plačila (III. točka izreka).

2. Tožeča stranka je vložila pritožbo zoper II. in III. točko izreka izpodbijane sodbe. Pritožuje se zaradi vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo v II. in III. točki izreka razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

3. Tožena stranka je vložila pritožbo zoper I. in III. točko izreka izpodbijane sodbe. Pritožuje se zaradi vseh pritožbenih razlogov iz 338. člena ZPP, predvsem pa zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da v celoti zavrne tožbeni zahtevek tožeče stranke. Podredno predlaga ugoditev pritožbi in vrnitev zadeve nazaj v odločanje na prvo stopnjo. Zahteva tudi povrnitev pritožbenih stroškov.

4. Nobena stranka ni vložila odgovora na pritožbo nasprotne stranke.

6. Iz dejanskih ugotovitev izpodbijane sodbe izhaja, da vtoževane terjatve izvirajo iz pogodbenega sodelovanja med toženo stranko in družbo A. d. o. o. ter med toženo stranko in družbo B. d. o. o. Vtoževane terjatve so bile na podlagi pogodb o odstopu terjatve z dne 1. 4. 2022 prenesene na tožečo stranko. Za sporni pogodbeni razmerji ni bila sklenjena pisna pogodba. Med toženo stranko in družbo B. je do januarja 2021 obstajalo pogodbeno razmerje, na podlagi katerega je družba B. za toženo stranko izvajala računalniške storitve. Od vključno februarja 2021 dalje družba B. ni več opravljala storitev za toženo stranko. Družba A. je v obdobju od januarja do julija 2021 kot podizvajalka tožene stranke za potrebe družbe J. d. o. o. opravljala administrativne storitve, in sicer zbiranje in posredovanje računovodskih listin. Storitve je opravljala C. C., čeprav je bila v vtoževanem obdobju na porodniški odsotnosti.

7. Na podlagi tako ugotovljenega dejanskega stanja je sodišče prve stopnje ugodilo tožbenemu zahtevku v delu, ki se nanaša na terjatve prvotne upnice družbe A. Ugodilo je tudi tožbenemu zahtevku v delu, ki se nanaša na terjatev prvotne upnice družbe B. iz naslova opravljenih storitev v januarju 2021. Zavrnilo pa je tožbeni zahtevek v delu, ki se nanaša na terjatev prvotne upnice družbe B. za obdobje od februarja do aprila 2021. Zavrnilo je tudi tožbeni zahtevek v delu, ki se nanaša na terjatev prvotne upnice družbe B. po računu št. 00-400/1 z dne 1. 1. 2021 v višini 927,20 EUR, ker tožeča stranka tega računa ni predložila in kljub ugovorom tožene stranke ni specificirala dejanskih okoliščin, iz katerih izvira ta terjatev.

8. Tožeča stranka neutemeljeno očita, da je dejanska ugotovitev sodišča prve stopnje glede trajanja pogodbenega razmerja med toženo stranko in družbo B. nepreverljiva, kar naj bi predstavljalo absolutno bistveno kršitev pravil pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je dejstvo, da pogodbeno razmerje med toženo stranko in družbo B. med februarjem in aprilom 2021 ni več obstajalo, ugotovilo na podlagi izvedenega dokaznega postopka ter vestne in skrbne dokazne ocene. Iz obrazložitve izpodbijane sodbe tako izhaja, da je sodišče prve stopnje ocenilo, da izpovedba zakonitega zastopnika tožeče stranke D. D. v delu, ki se nanaša na časovno opredelitev prenehanja pogodbenega razmerja med toženo stranko in družbo B., ni zanesljiva. Najprej je namreč izpovedal, da je bila pogodba s strani tožene stranke odpovedana enkrat aprila, pri čemer se leta ni spomnil, in da so se s E. E. dogovorili, da bo zaradi toženkinega zaključevanja bilanc za svoje stranke družba B. svoje storitve zagotavljala vse do aprila, na izrecno vprašanje o času prenehanja pogodbenega razmerja pa je odgovoril, da je bilo poslovanje s toženo stranko zaključeno v marcu ali aprilu. Nadalje je sodišče prve stopnje pojasnilo, da je v tem delu prepričljivejša izpovedba zakonite zastopnice tožene stranke E. E., ki jo potrjuje pisna izjava F. F. Pojasnilo je, da iz izpovedbe E. E. izhaja, da so se sredi januarja 2021 s E. E. dogovorili, da bo storitve do prevzema del s strani novega izvajalca izvajala tožena stranka sama in sta v času od januarja do aprila 2021 storitve v zvezi s strežnikom in računalniki izvajala F. F. in G. G., slednji je v aprilu 2021 tudi prevzel strežnik v oblaku, v bistvenem podobno izhaja iz pisne izjave F. F., iz katere izhaja tudi, da je bil F. F. seznanjen z načinom vzdrževanja strežnika s strani D. D. Na podlagi povzete vsebine obrazložitve izpodbijane sodbe pritožbeno sodišče ocenjuje, da so v obrazložitvi izpodbijane sodbe navedeni jasni in razumljivi razlogi o odločilnem dejstvu trajanja pogodbenega razmerja med toženo stranko in družbo B., ki omogočajo preizkus pravilnosti dejanske ugotovitve, da pogodbeno razmerje med toženo stranko in družbo B. med februarjem in aprilom 2021 ni več obstajalo.

9. Tožeča stranka v pritožbi napačno navaja, da je na toženi stranki dokazno breme za dejstvo, da je v obdobju med februarjem in aprilom 2021 sporne storitve izvajal F. F., G. G. ali družba G. d. o. o. in ne družba B. Kot je pravilno pojasnilo sodišče prve stopnje, je predpostavka za to, da izvajalcu pripade plačilo, da so bile storitve dejansko opravljene. Da bi tožeča stranka uspela s tožbenim zahtevkom v tem delu, bi torej morala dokazati, da je družba B. dejansko opravljala zatrjevane storitve v obdobju od februarja do aprila 2021. Dokazno breme je bilo torej na tožeči stranki in ne na toženi stranki, ki ni bila dolžna dokazovati, da je storitve v spornem obdobju opravljal nekdo drug in kdo je to bil, temveč bi morala tožeča stranka dokazati, da je storitve tudi v spornem obdobju od februarja do aprila 2021 opravljala družba B.

10. Pritožbeni očitek, da je ocena sodišča prve stopnje, da je izpovedba D. D. glede trajanja pogodbenega razmerja nezanesljiva, neobrazložena, ni utemeljen. Sodišče prve stopnje je to oceno utemeljilo z vsebino izpovedbe D. D., ki je najprej izpovedal, da je bila pogodba s strani tožene stranke odpovedana enkrat aprila, pri čemer se leta ni spomnil, nato pa je na izrecno vprašanje o času prenehanja pogodbenega razmerja odgovoril, da je bilo poslovanje s toženo stranko zaključeno v marcu ali aprilu. Tožeča stranka v pritožbi navaja, da to, da D. D. ni točno "iz glave" vedel leta, v katerem je pogodbeno razmerje prenehalo, ni bistveno, saj je D. D. jasno izpovedal, da je razmerje prenehalo enkrat aprila, pri čemer je iz konteksta zadeve jasno, da je bilo to v letu 2021. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da sodišče prve stopnje izpovedbe D. D. ni ocenilo za nezanesljivo samo zato, ker ni "iz glave" vedel leta, v katerem je pogodbeno razmerje prenehalo, temveč tudi zato, ker ni bil zanesljiv niti pri navedbi meseca prenehanja pogodbenega razmerja, najprej je namreč izpovedal, da je razmerje prenehalo aprila (l.št. 83), pozneje pa je na izrecno vprašanje odgovoril, da je prenehalo v marcu ali aprilu (l.št. 85). Tako se izkaže, da je neutemeljena tudi pritožbena navedba, da naj bi D. D. jasno izpovedal, da je razmerje prenehalo aprila.

11. Tožeča stranka trdi, da je dejstvo, da je družba B. za toženo stranko opravljala storitve do vključno aprila 2021, smiselno potrdila zakonita zastopnica tožene stranke E. E. (l.št. 84), ki je izjavila, da se je z D. D. sredi januarja 2021 dogovorila, da se bo izvajanje računalniških storitev preneslo na toženo stranko, kar pa je bilo naposled realizirano šele aprila 2021. Pritožbena navedba ni utemeljena. Tožeča stranka zmotno povzema izpovedbo E. E. Ta namreč ni izpovedala tega, kar trdi tožeča stranka, temveč je njeno izpovedbo pravilno povzelo sodišče prve stopnje, in sicer, da je E. E. povedala, da so se sredi januarja 2021 s D. D. dogovorili, da bo storitve do prevzema del s strani novega izvajalca izvajala tožena stranka sama in sta v času od januarja do aprila 2021 storitve v zvezi s strežnikom in računalniki izvajala F. F. in G. G., slednji pa je v aprilu 2021 tudi prevzel strežnik v oblaku, v obdobju od januarja do aprila 2021 pa strežnika še niso premikali v oblak, ker so zaradi zaključka letnih poročil morali zagotavljati storitve strankam.

12. Dejstvo, da tožena stranka vtoževanih računov družbe B. ni zavrnila, ni odločilno. Opustitev zavrnitve računa pred pravdo namreč stranki ne jemlje pravice, da v pravdi ugovarja terjatvi.

13. Tožeča stranka očita, da je sodišče prve stopnje premalo kritično ocenjevalo sicer vsebinsko neskladno izjavo F. F., ki je sin zakonite zastopnice tožene stranke in zato očitno zainteresiran za izid pravde. Tožeča stranka ne pojasni, v čem naj bi bila pisna izjava F. F. vsebinsko neskladna, pritožbeno sodišče pa neskladnosti v pisni izjavi ne opazi. Zgolj dejstvo, da je F. F. sin zakonite zastopnice tožene stranke, njegovi pisni izjavi ne jemlje verodostojnosti. Če je tožeča stranka menila, da je pisna izjava priče F. F. neverodostojna, bi lahko skladno s šestim odstavkom 236.a člena ZPP zahtevala, da sodišče prve stopnje izvede neposredno zaslišanje te priče, med katerim bi lahko s postavljanjem vprašanj preizkusila njeno izpovedbo, vendar tega ni storila.

14. Tožeča stranka očita, da F. F. v svoji pisni izjavi ne opiše konkretno, katere storitve, ki so spadale v delovno sfero družbe B., naj bi za toženo stranko domnevno izvajal, temveč navede le to, da ga je 27. 1. 2021 zaposlena H. H. prosila za ureditev njenih mailov, kar pa ni bilo delovno področje družbe B., ki je za toženo stranko izvajala storitve vzdrževanja računalniškega sistema s stališča varnosti in delovanja strežnika. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je F. F. v svoji pisni izjavi glede storitev, za katere je navedel, da jih je v spornem obdobju izvajal za toženo stranko, poleg urejanja mailov navedel še, da je (začasno) prevzel delo vzdrževanja strežnika in da je skupaj s svojim očimom v večernih urah večkrat prihajal v pisarno, kjer sta uredila vse potrebno v zvezi z računalniki in strežnikom. F. F. v svoji pisni izjavi pojmov vzdrževanja strežnika in urejanja vsega potrebnega v zvezi z računalniki in strežnikom res ni natančneje konkretiziral, vendar pritožbeno sodišče pojasnjuje, da to pisni izjavi F. F. ne jemlje prepričljivosti in verodostojnosti. Tudi sama tožeča stranka, na kateri je bilo trditveno in dokazno breme, da je v spornem obdobju družba B. dejansko opravljala zatrjevane storitve za toženo stranko, le-teh ni natančneje konkretizirala, temveč je navajala zgolj, da gre za tehnološke storitve in računalniške storitve. Iz predloženih računov, ki jih je družba B. izdala toženi stranki, pa je izhajalo, da je šlo za vzdrževalno pogodbo. Da je šlo za storitev vzdrževanja strežnika, je sicer navedla tožena stranka, ki je trdila, da je družba B. za toženo stranko do januarja 2021 izvajala storitev vzdrževanja strežnika. Tudi zaslišani D. D. storitev, katere naj bi za toženo stranko izvajala družba B. (razen izvedbe spremembe strežnikov in posredovanja pri vdoru v računalniški sistem tožene stranke, kar je bilo po njegovi izpovedbi izvedeno ob začetku sodelovanja, in torej ne v vtoževanem obdobju, ter čiščenja predalov na lokalnih računalnikih, kar po njegovi izpovedbi ni bilo predmet vzdrževanja, temveč je to naredil kot uslugo), ni natančno konkretiziral, temveč je izpovedal, da je šlo za vzdrževanje računalniškega sistema s stališča varnosti in delovanja strežnika. Glede na tako splošno opredelitev storitev, ki naj bi jih družba B. v spornem obdobju izvajala za toženo stranko, v trditveni podlagi tožeče stranke ter tudi splošno opredelitev teh storitev s strani zaslišanega D. D., dejstvo, da tudi F. F. v svoji pisni izjavi ni bolj konkretno specificiral storitev, ni okoliščina, ki bi dokazno oceno prevesila v korist tožeče stranke. Pritožbeno sodišče še dodaja, da je tožeča stranka, če je zaradi splošne opredelitve storitev v pisni izjavi F. F. dvomila v verodostojnost njegove pisne izjave, imela možnost zahtevati neposredno zaslišanje te priče, med katerim bi lahko s postavljanjem vprašanj in podvprašanj preizkusila verodostojnost njene izpovedbe, vendar tega ni storila.

15. Drži, da F. F. v svoji pisni izjavi ni omenjal G. G., vendar navedena okoliščina ni bistvena. Kot je pritožbeno sodišče že pojasnilo, ni bilo na toženi stranki dokazno breme, kdo in katere konkretne storitve je v spornem obdobju izvajal za toženo stranko, temveč je bilo na tožeči stranki dokazno breme, da je zatrjevane storitve v spornem obdobju izvajala družba B. Pritožbeno sodišče pa pritrjuje sodišču prve stopnje, da tožeča stranka temu dokaznemu bremenu ni zadostila.

16. Sicer drži, da je D. D. izpovedoval, da je družba B. izvajala storitve za toženo stranko vse do prestavitve strežnika v oblak, vendar je sodišče prve stopnje to izpovedbo zaradi zgoraj pojasnjenih razlogov utemeljeno štelo za nezanesljivo. Drži pa tudi navedba sodišča prve stopnje, da D. D. med zaslišanjem ni izrecno zanikal, da je F. F. opravljal vzdrževanje strežnika in računalnikov tožene stranke, kar je sodišče prve stopnje navedlo kot dodatni argument za svoje zaključke v zvezi s trajanjem pogodbenega razmerja med toženo stranko in družbo B. Pritožbeni očitki s tem v zvezi so neutemeljeni.

17. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek za plačilo po računu št. 00-400/1 z dne 1. 1. 2021 v višini 927,20 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ker tožeča stranka kljub ugovorom tožene stranke ni specificirala dejanskih okoliščin, iz katerih izvira ta terjatev, in iz njene trditvene podlage ob odsotnosti predložitve vtoževanega računa ni mogoče razbrati, na katere storitve in na katero obdobje se ta znesek nanaša. Tožeča stranka v pritožbi navaja, da računa št. 00-400/1 res ni predložila, ker ta račun pravzaprav ne obstoji. Trdi, da knjižba z nazivom "račun št. 00-400/1" predstavlja zbir zapadlih in neplačanih računov družbe B. do tožene stranke za leto 2020, in sicer gre za obračun storitev za mesece junij, avgust, september, oktober, november in december 2020, vsakokrat v višini 183,00 EUR, upoštevaje, da je bil račun za mesec junij 2020 poravnan delno v višini 170,80 EUR. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da navedene trditve, s katerimi je tožeča stranka konkretizirala vtoževano terjatev v višini 927,20 EUR po računu št. 00-400/1 z dne 1. 1. 2021, predstavljajo nedovoljeno pritožbeno novoto. Tožeča stranka teh navedb pred sodiščem prve stopnje ni podala, v pritožbi pa ni izkazala, da teh dejstev brez svoje krivde ni mogla navesti do prvega naroka za glavno obravnavo oziroma do konca glavne obravnave, če so izpolnjeni pogoji iz četrtega odstavka 286. člena ZPP (prvi odstavek 337. člena ZPP).

18. Iz zapisnika prvega naroka za glavno obravnavo dne 4. 10. 2024 res izhaja, da je tožeča stranka na tem naroku v spis predložila račune družbe B. za mesece junij, avgust, september, oktober, november in december 2020, vendar pa ob predložitvi teh računov ni navedla, da ti računi predstavljajo neplačane oziroma delno neplačane račune, po katerih dolg naj bi bil zajet v vtoževani terjatvi v višini 927,20 EUR po računu št. 00-400/1 z dne 1. 1. 2021. Pravilna je zato presoja sodišča prve stopnje, da vtoževanega zneska v tem delu ni bilo mogoče preizkusiti, ker tožeča stranka v svoji trditveni podlagi, ki jo je podala pred sodiščem prve stopnje, ni specificirala dejanskih okoliščin, iz katerih izvira terjatev do tožene stranke v navedenem znesku.

19. Ker je na nesklepčnost tožbe in pomanjkanje konkretnih navedb o dejstvih, ki so podlaga tožbenega zahtevka, opozorila že tožena stranka, sodišče prve stopnje ni bilo dolžno izvajati materialnega procesnega vodstva, temveč bi tožeča stranka, ki jo je zastopal kvalificiran pooblaščenec (odvetnik), morala po splošnem opozorilu tožene stranke na nesklepčnost tožbe spoznati, da mora podati trditve, iz katerih izhaja utemeljenost tožbenega zahtevka po vseh vtoževanih računih. Kot je pojasnilo že sodišče prve stopnje, tožeča stranka ni niti v grobem specificirala dejanskih okoliščin, iz katerih izvira terjatev do tožene stranke v višini 927,20 EUR po računu št. 00-400/1 z dne 1. 1. 2021. Ob pomanjkanju vsakršnih trditev o dejstvih, iz katerih bi izhajala utemeljenost zahtevka v tem delu, toženi stranki ne more iti v škodo, da ni argumentirano prerekala terjatve v višini 927,20 EUR po računu št. 00-400/1, temveč je zadoščalo njeno splošno opozorilo na nesklepčnost tožbe. Pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje s tem, ko v zvezi z zahtevkom v višini 927,20 EUR po računu št. 00-400/1 z dne 1. 1. 2021 ni izvajalo materialnega procesnega vodstva, tožeči stranki omejilo pravico do izjave in kontradiktornosti, kar naj bi predstavljalo absolutno bistveno kršitev pravil pravdnega postopka po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP in po 22. členu Ustave RS, je glede na navedeno neutemeljen.

20. Tožeča stranka navaja, da je odločitev sodišča prve stopnje v zvezi z zahtevkom v višini 927,20 EUR zanjo predstavljala presenečenje. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da prepoved sodbe presenečenja stranke ne varuje pred dejanskim (duševnim) presenečenjem, temveč pred izgubo možnosti učinkovitega izjavljanja v postopku in s tem do učinkovitega varstva svojih pravic. Kot je pritožbeno sodišče že pojasnilo v prejšnji točki obrazložitve, so pritožbeni očitki v smeri kršitve pravice do izjave v zvezi z zahtevkom v višini 927,20 EUR neutemeljeni, zato odločitev sodišča prve stopnje v zvezi z zahtevkom v višini 927,20 EUR ne predstavlja sodbe presenečenja.

21. Sodišče prve stopnje je v 25. točki obrazložitve izpodbijane sodbe pojasnilo, da ne drži, kot zatrjuje tožena stranka, da je trditvena podlaga tožeče stranke glede vtoževanih terjatev iz naslova pogodbenega razmerja med toženo stranko in družbo A. pomanjkljiva. Pojasnilo je, da je tožeča stranka v zadostni meri opredelila pogodbeno razmerje, iz katerega sporne terjatve izvirajo, vključno s storitvami, ki jih je družba A. opravljala. Tožeča stranka je navedla znesek posameznega računa in njegovo zapadlost, opredelila je obdobje opravljenih storitev (januar do julij 2021), obseg opravljenih storitev po urah je razviden iz vtoževanih računov, na katere se je tožeča stranka sklicevala in katerih vsebine tožeči stranki ni bilo treba prepisovati v vlogo, ker gre pri vtoževanih računih za enostavno pregledne dokumente. Iz povzete vsebine 25. točke obrazložitve izpodbijane sodbe je razvidno, da pritožbeni očitek, da se sodišče prve stopnje ni vsebinsko opredelilo do toženkinih očitkov glede pomanjkljivosti trditvene podlage tožeče stranke, ni utemeljen. Sodišče prve stopnje se je do teh očitkov opredelilo v 25. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, kjer je te očitke obrazloženo zavrnilo.

22. Presoja sodišča prve stopnje, da je bila trditvena podlaga tožeče stranke v zvezi s terjatvami prvotne upnice A. zadostna, je pravilna. Tožeča stranka je pred sodiščem prve stopnje (v dopolnitvi tožbe, prvi pripravljalni vlogi in na prvem naroku za glavno obravnavo dne 4. 10. 2024) navedla, da je bilo razmerje med toženo stranko in družbo A. pogodbeno-posredovalne narave. Tožena stranka je opravljene storitve družbe A. v svojem imenu zaračunavala družbi J., družba A. pa je nato račune izdala toženi stranki. Opravljene storitve so bile s strani družbe J. toženi stranki poravnane, slednja pa izdanih računov ni plačala družbi A. O opravljenih storitvah je delavka C. C. pri družbi A. vodila evidenco opravljenih ur in jo skupaj z izstavljenim računom mesečno posredovala toženi stranki na e-naslov njene direktorice. Navedla je, da prilaga e-sporočila, ki jih je v obdobju med januarjem in julijem 2021 delavka pošiljala cedentu. Nadalje je navedla, da je družba A. za toženo stranko opravljala računovodske storitve in da je šlo za podizvajalsko pogodbo. Tožeča stranka se je sklicevala na vtoževane in priložene račune in za vsak račun navedla številko računa, datum izdaje računa, zaračunani znesek in zapadlost, iz predloženih računov (gre za priloge od A5 do A11) pa je razvidna tudi količina, cena na enoto in skupna cena za posamezni mesec, pri čemer se datumi vtoževanih računov skladajo z navedbo tožeče stranke, da gre za obdobje od januarja do julija 2021.

23. Neutemeljen je torej pritožbeni očitek, da tožeča stranka ni navedla, da bi obstajala podizvajalska pogodba med družbo A. in toženo stranko. Da je šlo za podizvajalsko pogodbo, je tožeča stranka navedla na prvem naroku za glavno obravnavo. Prav tako ni utemeljen očitek, da tožeča stranka ni navedla, katere storitve naj bi bile opravljene. Tožeča stranka je namreč navedla, da je šlo za računovodske storitve. Med dokaznim postopkom se je sicer izkazalo, da je šlo za administrativne storitve, povezane z računovodskimi storitvami (zbiranje in posredovanje računovodskih listin), vendar zaradi okoliščine, da tožeča stranka v trditveni podlagi ni govorila o administrativnih, temveč o računovodskih storitvah, sodišče prve stopnje pa je na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da je v resnici šlo za administrativne storitve, in sicer za zbiranje in posredovanje računovodskih listin, ni prišlo do prekoračitve trditvene podlage.

24. Iz zgoraj povzete trditvene podlage tožeče stranke in podatkov na predloženih računih je razvidno obdobje opravljenih storitev (januar do julij 2021), zato ni utemeljen očitek, da tožeča stranka ni navedla, kdaj naj bi bile storitve opravljene. Količina opravljenih storitev je razvidna iz predloženih vtoževanih računov, pri čemer pritožbeno sodišče pritrjuje sodišču prve stopnje, da tožeča stranka teh podatkov ni bila dolžna prepisovati v vloge, ampak je zadoščalo, da se je sklicevala na račune, iz katerih so relevantna dejstva na enostaven način razvidna. Ker so bile splošne dejanske navedbe podane v vlogah in na prvem naroku, je sodišče prve stopnje vsebino računov, v katerih so te splošne navedbe natančneje substancirane, utemeljeno štelo za del trditvene podlage tožeče stranke. V računih sicer res ni bilo navedeno, da je enota mere za količino ura, vendar pa, da gre za ure in ne kakšno drugo enoto, jasno izhaja iz trditvene podlage tožeče stranke, kjer je navedla, da je o opravljenih storitvah delavka C. C. pri družbi A. vodila evidenco opravljenih ur in jo skupaj z izstavljenim računom mesečno posredovala toženi stranki. Neutemeljen je zato očitek, da tožeča stranka ni navedla, v kakšnem obsegu so bile storitve opravljene.

25. V zvezi z očitkom, da tožeča stranka ni navedla, kdo naj bi storitve opravljal (npr. C. C.), pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tožeča stranka trdila, da je storitve izvajala družba A., pri čemer je delavka C. C. pri družbi A. vodila evidenco opravljenih ur. Na podlagi izvedenih dokazov je bilo ugotovljeno, da je delavka C. C. tudi opravljala vtoževane storitve, kar sicer res ni bilo izrecno navedeno v trditveni podlagi tožeče stranke, vendar pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je za sklepčnost dovolj, da so v trditveni podlagi navedena pravotvorna dejstva. Ne gre za prekoračitev trditvene podlage, če sodišče v dejansko podlago sodbe vključi posamezne podrobnosti, ki so bile ugotovljene tekom dokaznega postopka, ki sicer niso bile izrecno zatrjevane, vendar spadajo v okvir zatrjevanih pravotvornih dejstev. Tudi sicer pa bi bilo iz navedbe tožeče stranke, da je delavka C. C. vodila evidenco opravljenih ur, mogoče sklepati, da je prav ta delavka tudi opravljala ure, za katere je vodila evidenco. Glede na že zgoraj pojasnjeno trditveno podlago tožeče stranke

je neutemeljen tudi očitek, da iz trditvene podlage tožeče stranke ni razvidno, kako je bila določena višina posamezne terjatve in kakšen je bil princip obračuna. Neutemeljen je tudi očitek, da tožeča stranka naj ne bi navajala, za koga so bile storitve opravljane. Iz trditvene podlage tožeče stranke namreč jasno izhaja, da je družba A. vtoževane storitve kot podizvajalka tožene stranke izvajala za potrebe družbe J.

26. Glede na navedeno se izkaže, da je pritožbeni očitek sodišču prve stopnje, da je ugotavljalo relevantna dejstva, ki jih tožeča stranka ni zatrjevala, s čimer naj bi kršilo pravila o trditvenem in dokaznem bremenu iz 7. in 212. člena ZPP ter toženi stranki odvzelo možnost enakega obravnavanja pred sodiščem, kar naj bi predstavljalo tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in kršitev načela enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS, neutemeljen. Kot izhaja iz zgornje obrazložitve, je bila trditvena podlaga tožeče stranke dovolj konkretizirana, da je toženi stranki omogočila, da se učinkovito brani pred tožbenim zahtevkom.

27. Sodišče prve stopnje je na podlagi (v tem delu) prepričljivih in skladnih izpovedb D. D. in I. I., ki sta bili potrjeni tudi s predloženimi e-sporočili in vtoževanimi računi, ugotovilo, da je C. C. v svojstvu družbe A. v vtoževanem obdobju kljub porodniški odsotnosti kot podizvajalka tožene stranke opravljala delo za potrebe družbe J., za to delo pa je družba A. toženi stranki izstavila vtoževane račune, ki jih je skupaj s številom opravljenih ur mesečno pošiljala toženi stranki. Drži, da C. C. sama ni bila zaslišana, vendar pa je sodišče prve stopnje navedeno dejstvo ugotovilo na podlagi izpovedbe D. D. in zakonitega zastopnika družbe J. I. I. ter priloženih listin (e-sporočila, računi), zato ne drži očitek, da je sodišče prve stopnje to dejstvo ugotovilo zgolj na podlagi ene listine in brez neposrednih dokazov. Na pritožbene očitke, da vtoževani računi ne vsebujejo oznake, da številka, navedena pri količini, predstavlja število ur, je pritožbeno sodišče že odgovorilo. V zvezi s pritožbeno navedbo, da iz e-sporočil ni razvidno, kdo jih je pošiljal, pa pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da je ta e-sporočila pošiljala delavka družbe A. C. C. Iz predloženih e-sporočil je razvidno ime in elektronski naslov pošiljatelja, pri čemer se ime ujema z imenom C. C. (C. D.), kot ga je navedel zaslišani I. I. Toženkini pomisleki o zakonitosti dela C. C. v času njenega porodniškega dopusta pa na odločitev v obravnavani zadevi ne morejo vplivati.

28. Ni utemeljen pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje pavšalno zavrnilo izpoved zakonite zastopnice tožene stranke E. E. v delu, ki se nanaša na terjatev prvotne upnice družbe A., kot nekonkretno in da sodišče prve stopnje ni obrazložilo, zakaj ji ni verjelo. Sodišče prve stopnje je namreč navedlo, da ob prepričljivosti dokazov, predlaganih s strani tožeče stranke (za katere je sodišče prve stopnje predhodno obrazložilo, zakaj jim je sledilo), izkustveno ne more slediti izpovedbi D. D., ki razen pavšalne potrditve toženkinih trditev ni ponudila ničesar oprijemljivega, kar bi lahko sodišče prepričalo v resničnost toženkinih navedb. Dokazna ocena sodišča prve stopnje ni bila pavšalna in neobrazložena, temveč vestna, skrbna in analitično sintetična, zato očitek, da je dokazna ocena opravljena v nasprotju z določbami ZPP in logiko stvari, ni utemeljen.

29. Pritožbena navedba, da tožeča stranka ni prerekala toženkinih trditev o poslovanju asignacijske narave, zaradi česar bi jih bilo skladno z drugim odstavkom 214. člena ZPP treba šteti za priznane, ni utemeljena. Ker je tožeča stranka v zgoraj že povzeti trditveni podlagi podala lastno verzijo (svoj zaključen pogled) vsebine spornega poslovnega razmerja med toženo stranko, družbo A. in družbo J., ki se je razlikovala od toženkine verzije, ni mogoče šteti, da je priznala oziroma da ni prerekala toženkinih navedb o poslovanju asignacijske narave.

30. Tožena stranka očita napačno uporabo materialnega prava, ker naj bi bile terjatve, ki jih je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo v plačilo, že zastarane. Sklicuje se na prvi odstavek 1039. člena Obligacijskega zakonika (OZ), ki določa, da pravica prejemnika nakazila, da zahteva od nakazanca izpolnitev, zastara v enem letu. Ker tožena stranka ni uspela izpodbiti presoje sodišča prve stopnje, da razmerje med toženo stranko, družbo A. in družbo J. ni imelo narave asignacije, temveč je šlo za to, da je družba A. opravljala administrativne storitve za potrebe družbe J. kot podizvajalka tožene stranke, določba prvega odstavka 1039. člena OZ, ki ureja zastaranje asignatarjevega zahtevka, v obravnavani zadevi ni bila uporabljiva. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da ugovor zastaranja ni utemeljen, ker v obravnavani zadevi pride v poštev triletni zastaralni rok za terjatve iz gospodarskih pogodb (349. člen OZ).

31. Zoper odločitev o stroških postopka (III. točka izreka izpodbijane sodbe) se obe stranki pritožujeta le v posledici očitane napačne odločitve o glavni stvari; glede na pravilnost odločitve o glavni stvari pritožbeno sodišče soglaša tudi z odločitvijo o stroških.

32. Ker so pritožbeni očitki tožeče in tožene stranke neutemeljeni in ker pritožbeno sodišče tudi ob uradnem preizkusu izpodbijane sodbe ni zasledilo kršitev iz drugega odstavka 350. člena ZPP, je pritožbeno sodišče pritožbi tožeče in tožene stranke zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo (353. člen ZPP).

33. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato sama nosi svoje pritožbene stroške. Enako velja za toženo stranko, ki prav tako ni uspela s svojo pritožbo. Nobena od strank pa ni vložila odgovora na pritožbo nasprotne stranke.

Da je tožeča stranka navedla, da je delavka C. C. vodila evidenco opravljenih ur, ki jo je skupaj z računom mesečno posredovala toženi stranki, iz predloženih računov pa je tudi razvidna količina opravljenih storitev (za katero je glede na trditve tožeče stranke jasno, da gre za število ur) in cena na enoto ter skupna cena za posamezni mesec.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 214, 214/2, 236a, 337, 337/1, 339, 339/2, 339/2-8, 339/2-14

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.