VSL Sklep I Ip 1390/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-03-04

Elizabeta Žgajnar (preds.), Urška Jordan (poroč.), Gregor Špajzer

IZVRŠILNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

izvršilni naslov - pravnomočna obsodba za kaznivo dejanje - nezakonita vselitev - izročitev in izpraznitev nepremičnine - naložitev obveznosti - kazenska sankcija - pogojna obsodba s posebnim pogojem - primernost izvršilnega naslova - zaporna kazen - preizkusna doba - sodna izvršba

Konkretna pravnomočna kazenska sodba ne more predstavljati izvršilnega naslova za izpraznitev in izročitev dela konkretne nepremičnine, kot je zahteval upnik v predlogu za izvršbo. Primarno že iz razloga, ker je kazensko sodišče izpraznitev stanovanja oziroma prostorov nepremičnine na naslovu Ulica 11 določilo zgolj kot dodatni pogoj v okviru izrečene pogojne obsodbe z določeno štirimesečno mesečno zaporno kaznijo in torej ne gre za kakšno samostojno naložitev dolžnega ravnanja oziroma za samostojno obligacijo, ki bi jo bilo mogoče prisilno izvršiti v civilnem izvršilnem postopku. Povedano še drugače, dolžnost izpraznitve stanovanja oziroma prostorov se nanaša izključno na določeno kazen v okviru za storjeno kaznivo dejanje dolžniku (tam obdolžencu) izrečene pogojne obsodbe, zato ji je mogoče pripisati le kazenskopravne, ne pa tudi civilnopravnih učinkov. Navedeno pomeni, da ima neizpolnitev (tudi) navedenega dodatnega pogoja (poleg izpolnitve prvega pogoja, to je opustitve storitve novega kaznivega dejanja v preizkusni dobi dveh let) lahko le kazenskopravno posledico spremembe pogojne obsodbe v nepogojno oziroma izrek določene štirimesečne zaporne kazni, zmotno pa je upnikovo stališče, pri katerem vztraja tudi v pritožbi, da lahko že na podlagi takšnega, v pogojni kazenski obsodbi določenega dodatnega pogoja od dolžnika zahteva izpraznitev in izročitev nepremičnine v smislu samostojne obligacije, oziroma, da lahko, če obdolženec (sedaj dolžnik) navedenega prostovoljno ne izpolni, zoper njega neposredno zahteva dovolitev civilne izvršbe.

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

II. Upnik krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog za izvršbo z dne 27. 10. 2025.

2. Upnik je vložil pravočasno pritožbo. Navaja, da v predmetnem predlogu uveljavlja izpraznitev in izročitev nepremičnine. S sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani III K 001/2003, ki je postala pravnomočna dne 28. 2. 2007, se je razsodilo, da je dolžnik kriv neupravičene vselitve v stanovanje in druge prostore in se je izrekla pogojna obsodba s posebnim pogojem, in sicer dolžnostjo izselitve dela nepremičnine na podstrešju stanovanjske hiše na Ulici 11 v velikosti 21,33 m2, v stanovanjski prostor najemnice A. A. v velikosti 21,24 m2 in 6,96 m2, v skupni hodnik stanovanj B. B., A. A. in C. C., v velikosti 6,93 m2. Sodba je postala pravnomočna s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani z dne 28. 2. 2007, I Kp 002/2006 in postala tako izvršilni naslov.

Dolžniku je bila tako izrečena dolžnost izselitve iz nepremičnine, ki je v lasti in posesti upnika. Smiselno enako je tako tudi v primeru nepremičninske izvršbe, ki med drugim obsega procesni dejanji prodaje nepremičnine in izročitve le-te kupcu (192. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju; v nadaljevanju: ZIZ), izselitev dolžnika iz stanovanjske hiše na nepremičnini pričakovana posledica. Upnik tako prilaga tudi sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani z dne 18. 6. 2025, IV P 322/2024, s katero se je ugodilo tožbenemu predlogu tožečih strank (pravnih prednikov upnika) in dolžniku naložilo izpraznitev in izročitev dela sporne nepremičnine v izmeri 22,90 m2. Upnik ob tem pojasnjuje, da mu je preostali sporni del nepremičnine dolžnik dolžan izročiti na podlagi pravnomočne kazenske sodbe. Med strankama namreč ni sporno, da dolžnik nepremičnino zaseda na izključen način in da izrečene kazenske sodbe ne spoštuje. Tako ni dopustno, da sodišče ob upoštevanju formalne legalitete dolžniku dopušča nemoteno izključujočo rabo nepremičnine, četudi je bil dolžnik obsojen na storitev kaznivega dejanja zasedanja nepremičnine pravnega prednika upnika.

ZIZ opredeljuje tudi okoliščino prenosa terjatve na novega upnika, ko izvršbo dovoli tudi na predlog nekoga, ki v izvršilnem naslovu ni označen kot upnik, če v predlogu za izvršbo določno označi javno ali po zakonu overjeno listino, s katero lahko dokaže, da je bila terjatev prenesena ali je na drug način prešla nanj. Upnik je izkazal, da je lastnik sporne nepremičnine, oziroma da je zemljiškoknjižno sodišče izdalo sklep o vknjižbi njegove lastninske pravice, zaradi česar je podana okoliščina o izkazu javne listine, ki potrjuje prehod terjatve v njegovo korist. Izselitev nepremičnine vsebinsko napolnjuje tako izpraznitev kot izročitev nepremičnine, tudi sicer pa jo lahko dolžnik le izprazni, upnik kot lastnik sporne nepremičnine pa lahko slednjo prevzame v posest, ko je nepremičnina izpraznjena. Slovnična oblikovanost izreka je sledila tudi presoji naslovnega sodišča, ki je v izreku kazenske sodbe sledilo ureditvi in ga ni oblikoval upnik. Zato ni utemeljena graja izreka sodbe. Bistveno je, da je dolžnik dolžan izseliti nepremičnino, zaradi česar ne drži, da predlog upnika ni utemeljen.

Smisleno enako predvideva ZIZ tudi za spremembo upnika, oziroma da izvršba lahko učinkuje proti nekomu, ki v izvršilnem naslovu ni označen kot dolžnik. Sprememba upnika je tako izkazana na podlagi javne listine, to je sklepa sodišča o prenosu lastninske pravice, zaradi česar je zmoten zaključek o izostanku aktivne legitimacije upnika.

Izrek sodbe jasno opredeljuje nepremičnino, to je Ulica 11, upnik pa je z zemljiškoknjižnim izpiskom izkazal, da je slednja v njegovi lasti. Upnik je tako vstopil v vsa razmerja z najemniki nepremičnin po samem zakonu in posebnega prenosa terjatve zakon ne zahteva, saj gre za javne listine. Nepravilno je stališče sodišča, da lastnik fundusa nepremičnine ne more zahtevati izpraznitve posameznega dela stavbe, ki na tem fundusu stoji, saj je razmejitev možnosti delitve lastništva nepremičnine in stavbe presežena in je lastnik fundusa stavbe (če ta ni v etažni lastnini) nujno tudi lastnik stavbe. Upnik je tako lastnik celotne nepremičnine in celotne stavbe, kar potrjuje tudi temeljno načelo Stvarnopravnega zakonika (v nadaljevanju: SPZ) o povezanosti nepremičnine in stavbe, saj je vse, kar je po namenu trajno spojeno ali je trajno na nepremičnini, nad ali od njo, sestavina nepremičnine (člen 8). Izpodbijano stališče pa posega v pravice upnika, saj ta ne more uživati lastnine tako, da je zagotovljena njena gospodarska, socialna in ekološka funkcija. Dolžnikova dolžnost je izselitev nepremičnine, česar slednji nikoli ni storil, zaradi česar je potrebno predlogu upnika ugoditi. Individualizacija upnika je tako zgolj v luči njenega vsakokratnega lastnika, saj je slednji upravičen do posesti nad lastno nepremičnino, ne pa v presoji ravnanj dolžnika, komu mora izročiti nepremičnino. Zaključek, s katerim se dolžniku še naprej podeljuje upravičenje, da zaseda sporne dele nepremičnine, je v nasprotju z moralo, končno pa tudi s prisilnimi predpisi, saj se slednjemu podeljuje oblast nad ravnanji in prikazuje nemoč prava. Upnik višjemu sodišču predlaga, da razveljavi izpodbijani sklep in ugodi njegovemu predlogu za izvršbo. Priglaša stroške pritožbenega postopka.

4. Višje sodišče je izpodbijani sklep preizkusilo v okviru zatrjevanih pravno pomembnih pritožbenih razlogov in razlogov, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti po določbi drugega odstavka 350. člena v zvezi s 366. členom Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP), oba v zvezi s 15. členom ZIZ.

5. V obravnavani zadevi je upnik zoper dolžnika vložil predlog za izvršbo na podlagi pravnomočne sodbe Okrajnega sodišča v Ljubljani III K 001/2003 z dne 9. 2. 2006 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani I Kp 002/2006 z dne 28. 2. 2007, zaradi uveljavitve nedenarne terjatve - izpraznitve in izročitve dela nepremičnine ID znak 0000, ki v naravi predstavlja del stanovanjske hiše na naslovu Ulica 11. Z navedeno sodbo III K 001/2003 z dne 9. 2. 2006 je bilo ugotovljeno, da dolžnik (tam obdolženec) prostore v nepremičnini na navedenem naslovu zasedal nezakonito, s čimer je storil kaznivo dejanje nezakonite vselitve po prvem odstavku 228. člena KZ (v nadaljevanju: KZ). Posledično je kazensko sodišče dolžniku (tam obdolžencu) izreklo pogojno obsodbo in mu po prvem odstavku 228. členu KZ določilo kazen štirih mesecev zapora, ki pa ne bo izrečena, če obdolženi v preizkusni dobi dveh let ne bo storil novega kaznivega dejanja in pod nadaljnjim pogojem, da v roku šestih mesecev po pravnomočnosti sodbe izprazni stanovanje, in sicer prostore, v katerih sta bivali C. C. in družina A. A. na naslovu Ulica 11.

6. Višje sodišče pritrjuje stališču sodišča prve stopnje, da navedena pravnomočna kazenska sodba ne more predstavljati izvršilnega naslova za izpraznitev in izročitev dela konkretne nepremičnine, kot je zahteval upnik v predlogu za izvršbo. Primarno že iz razloga, ker je kazensko sodišče izpraznitev stanovanja oziroma prostorov nepremičnine na naslovu Ulica 11 določilo zgolj kot dodatni pogoj v okviru izrečene pogojne obsodbe z določeno štirimesečno mesečno zaporno kaznijo in torej ne gre za kakšno samostojno naložitev dolžnega ravnanja oziroma za samostojno obligacijo, ki bi jo bilo mogoče prisilno izvršiti v civilnem izvršilnem postopku. Povedano še drugače, dolžnost izpraznitve stanovanja oziroma prostorov se nanaša izključno na določeno kazen v okviru za storjeno kaznivo dejanje dolžniku (tam obdolžencu) izrečene pogojne obsodbe, zato ji je mogoče pripisati le kazenskopravne, ne pa tudi civilnopravnih učinkov. Navedeno pomeni, da ima neizpolnitev (tudi) navedenega dodatnega pogoja (poleg izpolnitve prvega pogoja, to je opustitve storitve novega kaznivega dejanja v preizkusni dobi dveh let) lahko le kazenskopravno posledico spremembe pogojne obsodbe v nepogojno oziroma izrek določene štirimesečne zaporne kazni, zmotno pa je upnikovo stališče, pri katerem vztraja tudi v pritožbi, da lahko že na podlagi takšnega, v pogojni kazenski obsodbi določenega dodatnega pogoja od dolžnika zahteva izpraznitev in izročitev nepremičnine v smislu samostojne obligacije, oziroma, da lahko, če obdolženec (sedaj dolžnik) navedenega prostovoljno ne izpolni, zoper njega neposredno zahteva dovolitev civilne izvršbe.

7. Že zaradi pojasnjenega se izpodbijana odločitev o zavrnitvi predloga za izvršbo izkaže kot pravilna.

8. Ne glede na navedeno pa se višje sodišče strinja, da na podlagi pravnomočne sodbe Okrajnega sodišča v Ljubljani III K 001/2003 z dne 9. 2. 2006 predlagane izvršbe zaradi izpraznitve in izročitve nepremičnine ni mogoče dovoliti niti zato, ker je v navedeni sodbi določena le izpraznitev in ne tudi izročitev nepremičnine v posest upniku ali sploh katerikoli drugi osebi. Tudi iz tega razloga upnik, čeprav je sedanji lastnik konkretne nepremičnine, s predlogom za izvršbo na podlagi kazenske sodbe ne more uspeti. Nasprotnega pritožbenega stališča, da izselitev vsebinsko napolnjuje tako izpraznitev kot izročitev nepremičnine, višje sodišče ne sprejema kot pravilnega. Poleg tega pa predmetna kazenska sodba niti ne uporablja pojma "izselitev", temveč izpraznitev.

9. Da bi upnik lahko dosegel prisilno izpraznitev in izročitev nepremičnine, bi moral najprej vložiti tožbo v pravdnem postopku in v njem pridobiti primeren izvršilni naslov (prim. 21. člen ZIZ) za izvršbo takšne nedenarne terjatve.

10. Ker tako že glede na obrazloženo predlog za izvršbo ni utemeljen, se višje sodišče do ostalih pritožbenih navedb, ki se nanašajo na dodatne argumente sodišča prve stopnje za zavrnitev izvršilnega predloga, niti ne opredeljuje.

11. Po povedanem uveljavljani pritožbeni razlogi niso podani. Višje sodišče ni našlo niti nobenih uradno upoštevnih pritožbenih razlogov, zato je neutemeljeno pritožbo zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo (2. točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

12. Glede na neuspeh s pritožbo upnik krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP in prvi odstavek 154. člena ZPP, oba v zvezi s 15. členom ZIZ).

Zakon o izvršbi in zavarovanju (1998) - ZIZ  - člen 21

Kazenski zakonik (1994) - KZ  - člen 228, 228/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.