VSL Sodba I Cpg 283/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-29

Tadeja Zima Jenull (preds.), mag. Sonja Ilovar Gradišar (poroč.), Đorđe Grbović

solidarna obveznost - odločitev o pravdnih stroških - predujem za stroške sodnega izvedenca - brezplačna pravna pomoč - podaljšanje roka za plačilo predujma - prijava stroškov v stečajnem postopku - menica

Tožničina opustitev prijave stroškov, ki so nastali pred začetkom stečaja prve toženke ne pomeni, da je prenehala tožničina terjatev za povračilo teh stroškov od drugega toženca kot solidarnega zavezanca. Skladno z določbo 395. člena OZ odgovarja vsak dolžnik solidarne obveznosti za celo obveznost in lahko upnik zahteva njeno izpolnitev od kogar hoče, vse dotlej, dokler ni popolnoma izpolnjena. Zavzemanje pritožbe, da nerazdelna obveznost zaradi opustitve prijave terjatve v stečajnem postopku nad prvo toženko preneha za oba dolžnika, nasprotuje smislu solidarnosti, ki je v varstvu upnika in mu zagotavlja večjo varnost tudi v primeru insolventnosti katerega od solidarnih dolžnikov.

I. Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanih točkah III. do VI. izreka potrdi.

II. Drugo tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

1. Z izpodbijano sodbo in sklepom je sodišče prve stopnje ustavilo postopek v delu, ki se nanaša na zahtevek za plačilo vsakega od tožencev v višini 11.068,72 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27. 5. 2022 dalje (I. točka izreka). Ugotovilo je, da obstoji terjatev tožnika do prvega toženca v višini 10.830,84 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27. 5. 2002 in 237,88 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 7. 2022 dalje (II. točka izreka). Drugemu tožencu je naložilo plačilo 10.830,84 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27. 5. 2002 in 237,88 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 7. 2022 dalje (III. točka izreka). Odločilo je, da je obveznost iz II. in III. točke izreka sodbe solidarna (IV. točka izreka), zavrnilo tožbeni zahtevek za zakonske zamudne obresti od 237,88 EUR od 27. 5. 2022 do 17. 7. 2022 (V. točka izreka) in odločilo o stroških postopka (VI. točka izreka).

2. Drugi toženec je vložil pritožbo, s katero izpodbija odločitve sodišča prve stopnje v točkah III. do VI. izreka (razen arabske številka 3. pod točko VI. izreka), zaradi zmotne uporabe materialnega prava, bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni in zavrne tožbeni zahtevek zoper drugega toženca, podredno pa razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje, tožnici pa naloži povračilo stroškov pritožbenega postopka prvega toženca.

3. Tožnica in prva toženka na pritožbo nista odgovorili.

Oris spora in odločitev sodišča prve stopnje

5. Tožnik kot prodajalec je prvi toženki kot kupcu na podlagi prodajne pogodbe št. 2021/25793 z dne 7. 12. 2021 prodajal blago, ki ni bilo v celoti plačano. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da niso bili plačani računi za dobavljeno blago, kot so navedeni v prvi pripravljalni vlogi tožnika z dne 2. 2. 2024 v znesku 10.890,84 EUR, zakonske zamudne obresti od teh računov od prvega dne po zapadlosti do 26. 6. 2022 v znesku 215,96 EUR in zakonske zamudne obresti od z zamudo plačanih računov po dveh obračunih zamudnih obresti v znesku 21,92 EUR, kar skupaj znaša 11.068,72 EUR. Presodilo je, da je prvi toženec dolžan plačati kupnino kot kupec na podlagi prodajne pogodbe in tudi na podlagi menice, ki jo je izdal v zavarovanje obveznosti po prodajni pogodbi. Na podlagi menice in pooblastila za izpolnitev menice pa je po presoji sodišča prve stopnje obveznost dolžan izpolniti tudi drugi toženec. Ta je v postopku sicer zatrjeval, da teh listin ni podpisal, vendar tega v dokaznem postopku pred sodiščem prve stopnje ni uspel dokazati. Sodišče prve stopnje je zato tožbenemu zahtevku zoper oba toženca kot solidarna zavezanca ugodilo, zaradi zakonske prepovedi obrestovanja obresti (381. člen Obligacijskega zakonika - OZ) pa zavrnilo zahtevek v delu, ki se nanaša na zakonske zamudne obresti od obračunanih obresti pred vložitvijo tožbe.

6. Pritožba neutemeljeno graja procesno kršitev, ker sodišče prve stopnje ni izvedlo dokaza z izvedencem grafološke stroke. Sodišče prve stopnje je obrazložilo, da dokaza z izvedencem grafološke stroke ni izvedlo, ker drugi toženec ni založil predujma za stroške za izvedbo tega dokaza, brezplačna pravna pomoč pa mu ni bila odobrena (tretji odstavek 153. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP). Dodatno je menilo, da drugi toženec predujma ni založil zato, ker tudi s tem dokazom verodostojnosti spornih podpisov ne bi mogel ovreči, in ne zato, ker ne bi mogel preskrbeti sredstev. Drugi toženec v pritožbi slednjemu oporeka in pojasnjuje, da v postavljenem kratkem roku in v dodatnem 10-dnevnem roku ni mogel zagotoviti finančnih sredstev za založitev predujma, saj je bil v fazi razhoda s partnerico in ni mogel dopolniti prošnje za brezplačno pravno pomoč (BPP) z dodatno zahtevano dokumentacijo. Da je bil sicer do BPP upravičen pa po pritožbenih navedbah potrjuje naknadno odobrena BPP za zastopanje v tem postopku.

7. Če stranka nima sredstev za izvedbo dokaza z izvedencem, lahko zaprosi za brezplačno pravno pomoč. Vendar v konkretnem primeru sodišče prve stopnje ni imelo nobene podlage, da bi drugemu tožencu odobrilo "še malo daljši rok za založitev predujma", v katerem bi drugi toženec prejel (drugo) odločbo o BPP za stroške izvedenca grafološke stroke. Sklep o založitvi 1.000,00 EUR predujma za izvedenca grafološke stroke je sodišče prve stopnje sprejelo na naroku 26. 6. 2024 in v njem drugemu tožencu določilo rok 30 dni, kar je ustrezno dolg rok (ob upoštevanju sodnih počitnic pa dejansko en mesec daljši). Drugi toženec je šele 26. 8. 2024 sodišču posredoval prošnjo za podaljšanje roka za založitev predujma, v kateri je navedel, da mu je razpadla življenjska skupnost in mora plačevati preživnino za dva otroka ter bo še v tem tednu zaprosil za brezplačno pravno pomoč za plačilo predujma za izvedenca grafologa. Sodišče prve stopnje je njegovi prošnji ugodilo in mu rok podaljšalo za 10 dni. Obvestilo je pooblaščenec prejel 2. 9. 2024, vendar tudi v naknadnem roku predujma drugi toženec ni založil. Ker je sodišče prve stopnje dne 23. 9. 2024 prejelo obvestilo Službe za BPP o tem, da sta bili prošnji drugega toženca za BPP v tem pravdnem postopku (št. Bpp .../2024 in Bpp .../2024) zavrnjeni, sodišče ni imelo nobene podlage, da ne bi nadaljevalo postopka brez postavitve izvedenca grafološke stroke. Zanj drugi toženec v roku od 26. 6. 2024 do 12. 9. 2024 ni založil predujma, prošnja za BPP pa je bila z odločbo z dne 20. 9. 2024 zavrnjena. Pristojni organ za BPP je ugotovil, da je povprečni dohodek drugega toženca v obdobju zadnjih treh mesecev pred mesecem vložitve prošnje za dodelitev BPP, upoštevaje prejeto plačo znašal 1.723,62 EUR. Pritožba zato neutemeljeno očita sodišču prve stopnje, da je preuranjeno sprejelo odločitev o zavrnitvi dokaznega predloga za postavitev izvedenca grafološke stroke. Odločba BPP .../2024, na katero se sklicuje pritožnik, je bila izdana šele 21. 11. 2024, to je po zaključku glavne obravnave pred sodiščem prve stopnje. Drugi toženec se neutemeljeno sklicuje tudi na ustavno kategorijo enakega varstva pravic, saj je sam tisti, ki ni pravočasno poskrbel za oddajo (popolne) vloge za BPP. Predvsem bode v oči dejstvo, da je sklep o založitvi predujma prejel 26. 6. 2024, pa je zadnji dan roka za plačilo predujma 26. 8. 2024 šele napovedal, da bo "v tem tednu zaprosil za dodelitev BPP za plačilo predujma za izvedenca grafologa". Sodišče prve stopnje je drugemu tožencu določilo primeren rok za plačilo predujma, ki ga je na njegovo prošnjo tudi podaljšalo. Nesporno je, da toženec v tem roku predujma za izvedenca ni založil, niti predložil odločbe BPP za oprostitev plačila stroškov izvedenca.

8. Ker znesek, ki je bil potreben za stroške izvedenca grafološke stroke ni bil založen v roku, ki ga je določilo sodišče, je sodišče prve stopnje izvedbo tega dokaza skladno s tretjim odstavkom 153. člena ZPP pravilno opustilo. Pritožba pa neutemeljeno vztraja, da bi moralo sodišče prve stopnje za dokončno ugotovitev podpisov na menici in menični izjavi postaviti izvedenca grafološke stroke. Nobene podlage tudi nima predlog drugega toženca v pritožbi, da je treba postaviti izvedenca grafološke stroke po uradni dolžnosti. V konkretnem primeru je drugi toženec predlagal izvedbo tega dokaza. Prvi odstavek 153. člena ZPP določa, da kadar stranka predlaga izvedbo dokaza, mora po nalogu sodišča založiti znesek, potreben za stroške, ki bodo s tem nastali. Izvedba dokaza po uradni dolžnosti pride v poštev samo v zvezi z ugotavljanjem nedovoljenih razpolaganj strank (tretji odstavek 3. člena ZPP). Skladno s četrtim odstavkom 153. člena ZPP v primeru, če odredi sodišče po uradni dolžnosti izvedbo dokaza za ugotovitev dejstev v zvezi z uporabo tretjega odstavka 3. člena tega zakona, pa stranki ne založita določenega zneska, se izplačajo stroški za izvedbo dokaza kljub določbi tretjega odstavka tega člena iz sredstev sodišča. Da bi šlo v konkretnem primeru za takšna nedovoljena razpolaganja strank pritožba niti ne zatrjuje.

9. Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje storilo kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta je podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov, ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Skupna značilnost teh dejanskih stanov je, da sodbe zaradi teh napak objektivno ni mogoče preizkusiti. Pri tovrstnem preizkusu gre le za formalen (procesni) preizkus razumljivosti sodbe in ne njenih razlogov, kar je vsebinski kriterij. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ima izpodbijana sodba vse potrebne elemente, ki omogočajo njen preizkus, v njej tudi ni nobenih pomanjkljivosti, ki bi sodile v katerega izmed zakonskih dejanskih stanov citirane 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Razlogi sodišča prve stopnje so jasni in razumljivi ter omogočajo pritožbeni preizkus. Pritožba v tem delu dejansko graja dokazno oceno sodišča prve stopnje, a neutemeljeno. Sodišče prve stopnje je samo navedlo, da je zgolj laično primerjalo podpise, kar je ob utemeljeni opustitvi dokaza s postavitvijo izvedenca grafološke stroke, lahko storilo.

Pritožba se tudi neutemeljeno sklicuje na pravno dobroto, da drugi toženec ni dolžan izpovedati zoper svoje bližnje. V pravdnem postopku ta pravna dobrota velja samo za priče, ne pa za stranko. Priča lahko odkloni pričanje, če bi z izpovedbo spravila v hudo sramoto, znatno premoženjsko škodo ali kazenski pregon sebe ali svojega bližnjega (zakonca ali zunajzakonskega partnerja, sorodnika v ravni vrsti ali stranski črti do tretjega kolena, posvojitelja ali posvojenca, rejnika ali rejenca). Stranka se na to pravno dobroto ne more sklicevati. V zvezi z njenim zaslišanjem velja pravilo, da ni dolžna izpovedati (258. člen ZPP), glede podajanja navedb in predlaganja dokazov pa pravilo o trditvenem in dokaznem bremenu (212. člen ZPP). Na drugemu tožencu je trditveno in dokazno breme, da menice in menične izjave ni podpisal on. Njegova navedba, da je predmetne dokumente za družbo morala podpisati ena izmed treh v pisarni zaposlenih oseb, je povsem pavšalna. Drugi toženec je bil tedaj zakoniti zastopnik prve toženke in je zanesljivo vedel, kdo so te tri zaposlene osebe v pisarni, med njimi so po pritožbenih navedbah celo njegovi sorodniki, ter bi lahko predlagal njihovo zaslišanje, pa tega ni storil. Zato se tudi v pritožbi neutemeljeno sklicuje, da ni bilo nič neobičajno, da so za prvo toženko dokumente podpisovale tudi druge osebe ter so vsi zaposleni v pisarni znali narediti podoben podpis.

10. Sodišče prve stopnje je napravilo celovito in prepričljivo dokazno oceno ter pri tem ocenilo vse razpoložljive dokaze. Med drugim je ugotovilo, da je drugi toženec sicer praviloma uporabljal žig številka 2, vendar ni bilo nobenih ovir, da bi občasno uporabil tudi žig številka 1. Pritožnik te ugotovitve s ponavljanjem svojih navedb, da je uporabljal zgolj žig z oznako 2, ni uspel omajati. Dejstvo, da je drugi toženec osebno jamčil za obveznosti prve toženke v podobnem primeru v preteklosti, kar dokazuje sodna poravnava z dne 26. 2. 2019, je zgolj okoliščina, na podlagi katere je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je imel drugi toženec kot zakoniti zastopnik prve toženke interes za posel in njegovo zavarovanje. Pritožba ne upošteva, da je drugi toženec tisti, na katerem je (trditveno in) dokazno breme, da podpis na menici in menični izjavi ni njegov. Tega dokaznega bremena pa drugi toženec ni zmogel. Predujma za izvedenca grafološke stroke ni založil, zaslišanja drugih oseb v pisarni, ki bi po njegovih navedbah lahko podpisale to dokumentacijo, pa ni predlagal. V zvezi s pritožbenimi navedbami drugega toženca, da ni vedel za podpis menice in s tem ni bil seznanjen do tega postopka, pa pritožbeno sodišče opozarja na točko 4.1. pogodbe, ki jo je drugi toženec po lastnih navedbah odobril. V njej je navedena tudi zaveza kupca zavarovati svoje obveznosti do prodajalca z izročitvijo bianco menice ter avalirane menice oziroma z drugim predmetom zavarovanja. Zgolj iz izpovedbe drugega toženca, da dokumentov ni podpisal, ni mogoče s stopnjo prepričanja, ki ga zahteva sodba, ugotoviti, da podpis na menici in menični izjavi res ni njegov. Tudi morebitna neskladnost v izpovedbi priče A. A., ki je izpovedala, da ji je davčno številko in EMŠO dal drugi toženec na licu mesta, iz elektronskega sporočila z dne 12. 11. 2021 pa izhaja, da ji je te podatke posredovala zaposlena pri prvi toženki B. B., tega ne potrjuje. Iz teh navedb pritožba zgolj zaključuje, da bi bila izvedba predlaganega dokaza z izvedencem grafologom nujna. Pozablja pa, da je drugi toženec tisti, ki je zaradi neplačila predujma povzročil, da je moralo sodišče prve stopnje izvedbo tega dokaza opustiti. Sam je že 26. 6. 2024 izvedel za svojo obveznost plačila predujma (vključno z rokom 30 dni), pa vse do 26. 8. 2024 ni naredil ničesar (niti oddal prošnje za BPP). Izpoved priče A. A., da jo je poklical drugi toženec in ji rekel, da on tega ni podpisal, še ne dokazuje, da menice res ni podpisal drugi toženec, zato sodišču prve stopnje tega dela izjave navedene priče ni bilo treba dokazno ovrednotiti, kot se neutemeljeno zavzema pritožba.

11. Menica, menična izjava in pooblastilo za unovčitev menice imajo datum 12. 11. 2021, elektronsko sporočilo B. B. pa je bilo poslano A. A. istega dne, to je 12. 11. 2021. Pritožba zmotno navaja, da je bilo to sporočilo poslano 11. 12. 2021, zmotna pa je tudi njena navedba, da je bilo sporočilo poslano en dan pred izpolnitvijo dokumentov. Ne eno ne drugo ne drži, poslano je bilo isti dan. Glede na to pritožba tudi ni omajala ocene sodišča prve stopnje, da pošiljanje podatkov po e-mailu ne izključuje, da je drugi toženec te podatke dal tudi osebno. Ker sta tožnica in prva toženka, katere zakoniti zastopnik je bil drugi toženec, poslovno sodelovali že pred podpisom prodajne pogodbe z dne 2. 12. 2021 (kar potrjuje sodna poravnava v zadevi I Pg .../2018 z dne 26. 2. 2019, prodajna pogodba št. 2013/19633 z dne 25. 3. 2013 in prodajna pogodba št. 2017/23031 z dne 4. 5. 2017), menična izjava in pooblastilo za izpolnitev menice ter pooblastilo za unovčitev menice pa se nanašajo na vse sedanje in bodoče terjatve tožnice do prve toženke iz vseh sedanjih in bodočih medsebojnih pravnih in poslovnih razmerij, ni nič nenavadno, da je bila menica podpisana že pred pred sklenitvijo pogodbe z dne 2. 12. 2021. Sodišče prve stopnje je tako pravilno naložilo plačilo dolgovanega zneska 10.830,84 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27. 5. 2022 in zneska 237,88 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 7. 2022 dalje, drugemu tožencu kot solidarnemu zavezancu (prvi odstavek 395. člena OZ) na podlagi njegove menične zaveze, da tožnici kot porok in plačnik (tretji in četrti odstavek 1019. člena OZ) izroča menico za zavarovanje tožnice do prve toženke, z obrestmi in stroški vred.

12. Izrek o pravdnih stroških ni nejasen in izpodbijana sodba zaradi tega ni obremenjena z bistveno kršitvijo določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je pojasnilo, da je tožnica z neumaknjenim delom tožbenega zahtevka uspela (razen v zelo majhnem delu iz naslova procesnih obresti, zaradi česar pa posebni stroški niso nastali) ter odločilo, da sta ji toženca dolžna nerazdelno povrniti stroške postopka, nastale po umiku tožbe (tretji odstavek 154. člena ZPP). Glede na takšno odločitev se sodišču prve stopnje ni bilo treba opredeljevati do priglašenih stroškov drugega toženca (razen 27,50 EUR stroškov drugega toženca, ki so nastali do delnega umika tožbe).

13. Iz izreka in obrazložitve izpodbijane sodbe je tudi povsem jasno, da morata oba toženca nerazdelno povrniti tožnici 1.264,16 EUR pravdnih stroškov (točka VI.1. izreka), poleg tega pa drugi toženec še 414,30 EUR (točka VI.2. izreka). Sodišče prve stopnje je v točki VI.1. izreka odmerilo samo tiste stroške tožnice, ki so nastali po delnem umiku tožbe, kar je pojasnilo v 25. točki obrazložitve. Pri tem se je sklicevalo na stroškovnik, ki je priloga 1 in sestavni del sodne odločbe. Iz tega stroškovnika je razvidno, da sodna taksa ni vključena v odmero stroškov tožnice (nastalih po delnem umiku tožbe) v višini 1.264,16 EUR. Stroške sodne takse (415 EUR) in sorazmerni del izvršilnih stroškov (1/2 od 52,35 EUR oziroma 26,80 EUR) je sodišče odmerilo ločeno (v točki VI.2. izreka), saj jih mora povrniti samo drugi toženec (zmanjšane za znesek 27,50 EUR drugemu tožencu priznane 1/2 sodne takse za ugovor), kar je obrazložilo v 23. točki obrazložitve. Tožnica je namreč zaradi ne-prijave teh stroškov v stečajnem postopku nad prvo toženko izgubila pravico zahtevati povračilo stroškov izvršilnega postopka in sodne takse za pravdni postopek od prve toženke, kot je pravilno pojasnilo sodišče prve stopnje v 23. točki obrazložitve. Tožničina opustitev prijave stroškov, ki so nastali pred začetkom stečaja prve toženke pa ne pomeni, da je prenehala tožničina terjatev za povračilo teh stroškov od drugega toženca kot solidarnega zavezanca. Skladno z določbo 395. člena OZ odgovarja vsak dolžnik solidarne obveznosti za celo obveznost in lahko upnik zahteva njeno izpolnitev od kogar hoče, vse dotlej, dokler ni popolnoma izpolnjena. Zavzemanje pritožbe, da nerazdelna obveznost zaradi opustitve prijave terjatve v stečajnem postopku nad prvo toženko preneha za oba dolžnika, nasprotuje smislu solidarnosti, ki je v varstvu upnika in mu zagotavlja večjo varnost tudi v primeru insolventnosti katerega od solidarnih dolžnikov.

Vrhovno sodišče je že zavzelo stališče, da v primeru, če upnik (zaradi opustitve ali prepozne prijave v stečajni postopek) ne more več zahtevati izpolnitve terjatve v razmerju do stečajnega dolžnika, to še ne pomeni prenehanja akcesornih obveznosti.

Še toliko bolj to velja za obveznost solidarnega dolžnika. Sodišče prve stopnje je tako pravilno naložilo povračilo 414,30 EUR tožničinih stroškov postopka samo drugemu tožencu (kar predstavlja sodne takse) ter povračilo 1.264,16 EUR preostalih tožničinih stroškov postopka obema tožencema nerazdelno. Ker sta namreč toženca nerazdelno odgovorna glede glavne stvari, sta nerazdelno odgovorna tudi za te stroške postopka (tretji odstavek 161. člena ZPP).

14. Odločitev sodišča prve stopnje je tako pravilna. Izrecno uveljavljeni pritožbeni razlogi niso podani. Ker tudi niso podani razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in izpodbijano sodno odločbo potrdilo (353. člen ZPP).

15. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP. Drugi toženec s pritožbo ni uspel, zato sam nosi svoje pritožbene stroške.

Prim. sodbo VSL II Cpg 1141/2015 z dne 3. 9. 2015.

A. Polajnar Pavčnik v: Obligacijski zakonik s komentarjem (splošni del), 2. knjiga, GV Založba, Ljubljana, 2003, str. 556.

Prim. sodbo VSRS II Ips 200/2014 z dne 21. 1. 2016 in Pravno mnenje 1/2013.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 153, 153/3, 154, 161, 161/3

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 381, 395, 395/1, 1019, 1019/3, 1019/4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.