VSL Sodba I Cp 1652/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-07

dr. Vesna Bergant Rakočević (preds.), Katja Mramor (poroč.), Zvone Strajnar

CIVILNO PROCESNO PRAVO - STVARNO PRAVO - ZEMLJIŠKA KNJIGA

prepoved vznemirjanja lastninske pravice - nasutje dovozne poti - vzdrževanje služnostne poti - vzdrževanje služnostne poti za normalno izvrševanje služnosti - dopustnost posega v lastninsko pravico - prenehanje služnosti - služnost vožnje - obstoj druge poti - koristnost služnosti - redno izvrševanje služnosti - neprimernost služnosti

Že splošne življenjske izkušnje povedo, da mora biti služnostna pot za vožnjo z vsemi vozili utrjena do mere, ki omogoča varno vožnjo. Zadevna pot pred sporno sanacijo tega po prepričljivi dokazni ugotovitvi sodišča ni omogočala: na njej so bile globoke blatne kolesnice, peska pa skoraj nič več, tako da so avtomobili obtičali. Da bi bilo pot mogoče usposobiti z milejšim posegom kot z nasutjem, tožnik ni trdil. Zadevni poseg ni čezmeren, pot tudi po nasutju ostaja kolovoz, na katerem se že spet razrašča trava.

Vse od ustanovitve služnosti je poleg služnostne poti v uporabi še druga pot, a služnostna ostaja koristna, saj je preprostejša od druge poti in zahteva manj napora. Primerjavo obeh poti je sodišče prav opravilo glede na nujno normalno stanje, to pa je stanje služnostne poti ob pravno dopustnem vzdrževanju.

I. Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

II. Tožeča stranka sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

1. V zemljiški knjigi je v korist gospodujoče nepremičnine vknjižena služnost "vožnje" po severnem delu služeče nepremičnine. Tožnik je lastnik služeče nepremičnine, toženka gospodujoče. Toženka je služnostno pot utrdila z nanosom materiala - kamenja. Tožnik je s tožbo od nje zahteval vzpostavitev prejšnjega stanja in prepoved nadaljnjih posegov, pa tudi prenehanje služnosti in izdajo listine za njen izbris (ker naj ne bi bila več koristna oziroma ker so se spremenile okoliščine, v katerih je bila ustanovljena).

2. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo vse tožnikove zahtevke, natančno: (i) zahtevek, naj toženka vzpostavi prejšnje stanje na tožnikovi parceli 000 2149/1, tako da z nje odstrani material - kamenje, ki ga je navozila ob meji med parcelo 2149/2, k. o. X, po nepremičnini tožnika ob meji med nepremičnino tožnika z nepremičnino 2168/1, k. o. X, v dolžini približno 12 metrov in širini približno 3 metre, in po odstranitvi navozi plast rodovitne zemlje in jo zatravi ter vrne tožniku v neposredno in izključno posest (I. 1. izreka izpodbijane sodbe); (ii) naj se toženki prepove vsakršno sedanje in nadaljnje vznemirjanje s poseganjem v tožnikovo lastninsko pravico na zadevni nepremičnini, razen za potrebe izvršitve zahtevane vrnitve v prejšnje stanje (I. 2. izreka izpodbijane sodbe); (iii) da z dnem pravnomočnosti sodbe preneha stvarna služnost ID pravice: 000 z vsebino [tožnik citira opis iz zemljiške knjige], ustanovljena v korist vsakokratnega lastnika gospodujoče nepremičnine parc. št. 2155, k. o. X, katere trenutna lastnica je toženka, in je vpisana pri nepremičnini parc. št. 2149/2, k. o. X, katere trenutni lastnik je tožnik (I. 3. točka izreka izpodbijane sodbe); (iv) da je dolžna toženka kot lastnica gospodujoče nepremičnine parc. št. 2155, k. o. X, v 8 dneh od pravnomočnosti tožniku izstaviti zemljiškoknjižno dovolilo, s katerim izrecno, brezpogojno in nepreklicno dovoljuje, da se pri nepremičnini parc. št. 2149/2, k. o. X, izbriše vknjižena služnostna pravica ID pravice: 000 z naslednjo vsebino [tožnik citira opis iz zemljiške knjige], sicer bo listino nadomestila ta sodba (I. 4. izreka izpodbijane sodbe). Odločilo je še, da mora tožnik povrniti toženkine pravdne stroške, o višini teh stroškov pa (še) ni odločilo (I. V. izreka izpodbijane sodbe). Za odločitev o glavi stvari so bila ključna naslednja nosilna stališča: (i) nasutje poti, ki je bila priposestvovana (kar je bilo ugotovljeno leta 1979 s sodbo), je pomenilo nujno potrebno sanacijo, ne protipravnega vznemirjanja; (ii) navkljub obstoju še ene (t. i. spodnje) poti služnost ostaja koristna in njeno izvrševanje (ki se ne razteza le na "občasno rabo z vpregami", temveč na vsakršne vožnje) ni opuščeno, okoliščine pa se niso spremenile, saj se je spodnja pot uporabljala že v času nastanka služnostne poti.

3. Zoper sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov, uzakonjenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku

(ZPP). Predlaga spremembo izpodbijane sodbe z ugoditvijo tožbi, podrejeno razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve v novo sojenje pred drugega sodnika.

4. Sodišče naj bi se, predvsem pri odločitvi o vznemirjanju lastninske pravice, izrazito postavilo na stran toženke (ko je tožnikove priče štelo za pristranske le zato, ker so navajale, da gre za pot po tuji zemlji), na podlagi obnašanja prič ne sme narediti zaključka o njeni neverodostojnosti. Tožnik opozarja, da so bile pristranske tudi priče toženke, predvsem njene prijateljice. Ne strinja se z ugotovitvijo, da je bila pot v preteklosti (v enaki meri) utrjena in vzdrževana: tega ni mogoče ugotoviti iz fotografij; sodišče pri tem ni upoštevalo njegove fotografije Google street view iz leta 2021 (ki prikazuje popolno zatravljenost), temveč nápak le fotografijo iz leta 2013; priče tožnika (med njimi A. A.) in tožnik so bile glede neutrjenosti poti popolnoma konsistentne, da se pot nikoli ni utrjevala, je dejansko izpovedala tudi priča C. C. (ki je potrdila tudi njeno neprimernost) in priča B. B.; da je sedaj pot nižja, je razvidno iz izpovedi tožnika in iz fotografije ogleda; celo neposredni izvajalec nasutja E. E. je izpovedal, da je na poti "postrgal zelo malo" zemlje (kar je skladno z izpovedma prič D. D. in torej ne drži, da sta ti priči neverodostojni) in da na poti ni bilo nobenega tampona, kamenja ali drugega materiala. Ko ni verjelo priči F. B., je sodišče zanemarilo, da je domačinka in ji je bilo dejansko stanje dobro znano. Tožnik sklene, da metanje materiala v kolesnice z lopato ni utrjevanje in da že nastanek kolesnic pove, da pot ni bila utrjena, zatorej opravljeno nasutje presega vzpostavitev prejšnjega stanja.

5. Pri odločanju o prenehanju služnosti naj bi sodišče spregledalo tožnikove trditve, da je druga pot, ki poteka po toženkini nepremičnini (t. i. spodnja pot), bolj utrjena in bolj primerna od služnostne (leta 1978, ko se je o tem izrekalo pravdno sodišče, naj bi bilo dejansko stanje drugačno, sodišče pa se ni izreklo o pričanju F. B., da se služnostna pot ni uporabljala). Da je tako, da ima zelo širok uvoz in "ni nič kaj bolj strma" od služnostne, naj bi izhajalo iz fotografij, ki jih je predložil sam. Po tožnikovem mnenju "ne vzdrži presoje" ugotovitev sodišča, da sporna pot ves čas poteka v enaki dolžini in širini ter je bistveno enako utrjena, saj je dokazal ("s fotografijami in pričami"), da je toženka zlorabila dogovor o dovoljeni uporabi poti le za vprego, vožnja po sporni poti niti v preteklosti ni bila nujna in potrebna ter se je izvrševala "samo zaradi sporov med družinama". Nepomembno se mu zdi, kako so toženkini predniki uporabljali služnostno pot, do česar se je edinole opredeljevalo sodišče, in opozarja, da toženka ni dokazala manjše primernosti spodnje poti (temveč je sodišče slepo verjelo, da se v primeru dežja tam kolesa vrtijo v prazno in da ob snegu in ledu vožnja tam ni mogoča). Spregledalo naj bi sodišče pri tem, da delavci po sporni služnostni poti niso mogli zaradi njene razritosti, o njeni zmogljivosti pa ne bi smelo sklepati glede na stanje po nedovoljenem posegu, temveč bi moralo šteti za odločilno, da je bila pred sanacijo mnogo manj utrjena od spodnje poti (kar naj bi izhajalo tudi iz izpovedi B. B., da je bila sporna pot v slabem vremenu neprevozna in potrebna). Razen priče B. B. naj nobena druga priča ne bi mogla peljati po spodnji poti, kar se zdi tožniku naravnost neverjetno, ta priča naj tudi ne bi izpovedala, da je sporno pot plužila. Tožnik našteva, kaj so izpovedale posamezne priče in da to dokazuje, da je t. i. spodnja pot primerna oziroma da služnostna pot ni potrebna oziroma ni edina primerna ob slabem vremenu: (G. G., da je služnostno pot uporabljal, ker je to konstantno zahtevala toženka, in da se po njej ni dalo peljati v enem kosu; H. H., da se je vozil po služnostni poti, ker se ljudje vozijo, kjer je lažje, po njej pa ni peljal, kadar so bile na njej hruške, lahko bi se peljal tudi po spodnji poti; I. I. in J. J., da so do hiše prišli tudi po spodnji poti; D. D. in F. B., da so delavci dostopali tudi po spodnji poti s kombiji - ti priči sta tako ovrgli nasprotno izpoved delavca K. K.; delavec L. L., da po spodnji poti do hiše ni mogel samo zato, ker je imel previsok tovor, ne zaradi slabe poti; priča M. M., da služnostna pot ni bila primerna in so ob slabem vremenu raje parkirali ob cesti, vozili pa so po spodnji poti). Opozarja, da nobeden od zaslišanih delavcev ni poskušal peljati po njej in so zgolj sklepali, da to ni mogoče, tako da je po mnenju tožnika ta pot zgolj izgledala slabše od služnostne, dejansko pa je bila od nje "več kot očitno boljša in primernejša za vožnjo". Zanemarilo naj bi sodišče, da služnostna pot očitno ni bila nikoli "utrjena in navožena" - če bi bila, se ne bi uničila pri vožnjah (da se je, naj bi izpovedal delavec K. K.), tudi to pa dodatno dokazuje, da ni bila primerna za vožnjo.

Glede protipravnega vznemirjanja lastninske pravice

- pot, ki jo je toženka zaradi slabega stanja (bila je razrita, blatna, na njej so bile kolesnice, v katerih se je zadrževala voda, tako da ni omogočala varne vožnje) utrdila z nasutjem peska, je že od nekdaj utrjena, vzdrževana z občasnim nasipavanjem peska ali stare opeke, tako da ni bila zgolj travnata površina, res pa je bila v zadnjem času zaradi manj uporabe bolj zatravljena oziroma manj peščena kot v preteklosti;

- služnostna pot je po opravljenem sanacijskem nasutju utrjen kolovoz, kot je bila v preteklosti, na njej že spet raste trava.

9. Odločitvi, da je toženka z opisanim nasutjem izvedla dovoljeno vzdrževanje služnostne poti (v smislu drugega odstavka 219. člena Stvarnopravnega zakonika

), ne pa nedopustno posegla v lastninsko pravico tožnika, pritožba pretežno očita nepravilno ugotovljeno dejansko stanje. Kadar pritožba graja dokazno oceno sodišča prve stopnje, mora jasno in določno navesti, katero odločilno dejstvo je napačno ugotovljeno, argumentirano kritizirati dokazno oceno sodišča prve stopnje in tudi povedati, v čem bi bila izpodbijana odločitev sodišča drugačna, če bi bilo to odločilno dejstvo drugače (pravilno) ugotovljeno.

Pritožbeno sodišče tako odgovarja le na tiste očitke, ki ustrezajo temu standardu. Smiselno očita pritožba tudi kršitev t. i. metodološkega napotka iz 8. člena ZPP. Slednjega bi sodišče kršilo, če njegova dokazna ocena ne bi bila vestna, skrbna in analitično sintetična. A je bila v obravnavanem primeru natanko takšna, celo poudarjeno poglobljeno in podrobno je sodišče ocenilo vsak izvedeni dokaz posebej in ovrednotilo njihovo celokupnost. Tako sodišče izpovedi (večine) tožnikovih sorodnikov ni spoznalo za neverodostojne zgolj zato, ker so nekateri med njimi poudarjali, da gre za pot na tujem zemljišču, kar je sodišče razumelo kot njihovo željo pomagati tožniku. Pač pa je podrobno in celovito opisalo svoje zaznave ob njihovem izpovedovanju (logične nekonsistentnosti v izpovedih, izogibanja odgovorom, izpovedovanje z dolgimi premisleki in šele po opozorilu na dolžnost pričanja). Predvsem pa je oceno o dokazanosti odločilnih dejstev, naštetih v prejšnji točki te obrazložitve, sprejelo na podlagi logičnega prepleta vsega drugega obširnega dokaznega gradiva. To je vsega tistega, kar so izpovedale druge, s posledicami spora manj obremenjene priče (delavci L. L., K. K. in E. E., pa C. C., ki sta ga predlagali obe stranki, in B. B.), in je bilo ubrano z izpovedmi toženke ter njenih sorodnikov, pa tudi fotografij (ki prikazujejo stanje poti v različnem času) ter sodbe, izdane med pravnimi predniki pravdnih strank (kjer je opisano tedanje stanje sporne poti). Razumsko-kritično in celovito se je opredelilo do razhajanja te konsistentne celote od (samih po sebi suspektnih, četudi v določenih delih medsebojno skladnih) izpovedi tožnika in njegovih sorodnikov.

10. Plod zanesljive in korektne dokazne ocene je tako za pritožnika sporna ugotovitev, da je bila pot že v preteklosti utrjena (peščena) in torej vzdrževana. Njegova dokaj splošna trditev, da to ne izhaja iz fotografij, ni utemeljena - na starejših fotografijah se namreč vidi peščeno, torej s travo ne v celoti poraščeno, pot. Predvsem pa sodišče te ugotovitve ni sprejelo zgolj na podlagi fotografij, temveč tudi na podlagi izpovedi zaslišanih prič (O. H. in P. H., R. R., S. S., B. B. in C. C.). Kot utrjeno ("nabito" in "zvoženo") je služnostno pot ugotovilo sodišče že v sodbi (priloga B9) leta 1989, ko je odločalo o tožbi tožnikovih pravnih prednikov za prenehanje služnosti. Da sodišče "ni upoštevalo" tožnikove fotografije z aplikacije Street view iz leta 2021, ne drži. V obrazložitvi se je nanjo sklicevalo in je torej ni prezrlo. Njen dokazni pomen pa je sprejemljivo ovrednotilo, ko je pojasnilo, zakaj v tej fotografiji dokumentirana večja razraščenost trave ne dokazuje, da je bila pot vselej enaka. Prav tako ne drži, da bi priča C. C. izpovedala, da se pot ni nikdar utrjevala. Pomensko enako kot toženkini sorodniki je namreč tudi ta priča izpovedala, da je voda kamen izpirala in je toženkina prednica to z lopato zapolnjevala s peskom ali podobnim materialom. Z naštevanjem, da naj bi nekatere priče izpovedale drugače, pritožba pač ne more uspeti iz razlogov, ki jih je z utemeljitvijo kakovostne dokazne ocene razgrnilo sodišče prve stopnje. Smiselno enako velja za tožnikovo vztrajanje pri lastnem pogledu, da je pot poslej širša in nivojsko nižja - dokazno pravno zanesljivo je sodišče prve stopnje s tem opravilo v 15. točki obrazložitve in 3. opombi.

11. Sodišče je torej prepričljivo štelo za dokazano, da pot od njenega nastanka ni bila zgolj travnata površina v naravnem stanju. Bila je peščena (kamnita), in ko so zunanji dejavniki pesek (kamenje) sprali, utrjevana (zasipavana s peskom) s človeško aktivnostjo. Tudi tokratno vzdrževanje z nasutjem peska, čeprav širšega obsega (ni šlo le za posamezno luknjo) in ni izvedeno ročno (z lopato), temveč strojno, je v svojem bistvu enako. Že splošne življenjske izkušnje povedo, da mora biti služnostna pot za vožnjo z vsemi vozili

utrjena do mere, ki omogoča varno vožnjo. Zadevna pot pred sporno sanacijo tega po prepričljivi dokazni ugotovitvi sodišča ni omogočala: na njej so bile, kot povzema tudi pritožba, globoke blatne kolesnice, peska pa skoraj nič več, tako da so npr. avtomobili delavcev tožene stranke obtičali. Da bi bilo pot mogoče usposobiti drugače (z milejšim posegom) in kako, tožnik res ni pojasnil, kot je zapisalo sodišče prve stopnje. Svojo oceno, da zadevni poseg ni čezmeren, marveč utrjevanje, je prav sklenilo z ugotovitvijo, dognano z ogledom in pogledom fotografij, da pot tudi po nasutju ostaja kolovoz, na katerem se že spet razrašča trava.

Glede prenehanja služnosti zaradi nekoristnosti oziroma bistvene spremembe okoliščin

12. Tožnik je s tem v zvezi postavil dva zahtevka: poleg oblikovalnega zahtevka za prenehanje služnosti še zahtevek za izdajo zemljiškoknjižnega dovolila za njen izbris. Prenehanje služnosti zaradi nekoristnosti oziroma poznejše bistvene spremembe okoliščin izreče sodišče z oblikovalno sodbo.

Tak zahtevek je tožnik postavil v točki I. 3. izreka. Zahtevek za izstavitev zemljiškoknjižnega dovolila, torej zahteva, naj toženka izpolni dajatev iz pravnega posla, iz zatrjevanih dejstev ne izhaja. Tožba glede tega zahtevka torej ni sklepčna in je njegova zavrnitev v točki I. 4. izpodbijane sodbe že zato pravilna.

13. V zvezi z odločitvijo o oblikovalnem zahtevku za prenehanje služnosti je sodišče prve stopnje ugotovilo:

- da tožnica oziroma pred njo njeni pravni predniki služnostno pravico voženj, ki temelji na dogovoru o delitvi skupnega premoženja iz leta 1941, in je nastala s priposestvovanjem, ves čas izvršujejo (sprva z vprego z voli, vsaj zadnjih 40 let pa tudi s traktorji, osebnimi vozili in včasih s tovornjakom) za isti namen (uporaba in vzdrževanje hiše in pomožnih objektov, dostavo kurjave, pohištva), in to čeprav ves ta čas na parceli toženke obstaja še druga pot (t. i. spodnja pot);

- da je bil nastanek opisane služnosti s priposestvovanjem ugotovljen s sodbo leta 1979, s sodbo leta 1989 pa pravnomočno zavrnjen zahtevek za ukinitev služnosti kot nepotrebne, v slednji sodbi je bil zavrnjen ugovor, da je služnost omejena le na kmečke vprege in traktorje, in ocenjeno, da je kljub obstoju spodnje poti služnostna pot še vedno potrebna (ker je spodnja pot "nenabita", zaradi strmine je po njej mogoče voziti le z vprežno živino v letnem stanju in je zaradi nujnega zavijanja težavnejša ter bi njena priprava zahtevala dokajšnje stroške);

- da je služnostna pot vsaj za dostop iz določene smeri priročnejša od spodnje, bistveno položnejša, bolj zbita, ob njej ni nobenega objekta, kamor bi ob manjšem zdrsu lahko trčil, spodnja pot pa je ožja od služnostne, v času padavin je dostop po njej že za osebna vozila izredno težaven, v času zimskih razmer celo nemogoč, zaradi brajde po njej ne morejo višja vozila (višji kombiji; kombiji s tovorom), če bi obstajala le spodnja pot, bi bilo obračanje vozil na dvorišču zelo težavno.

14. Na podlagi teh ugotovitev je pravilno presodilo, da navkljub obstoju spodnje poti služnost ostaja koristna, njeno izvrševanje (ki se razteza na vsakršne vožnje) ni opuščeno, okoliščine pa se po nastanku služnosti niso bistveno spremenile, saj se je spodnja pot uporabljala tudi že v času nastanka služnostne poti.

15. Sodišče prve stopnje ni spregledalo tožnikove trditve, da je spodnja pot bolj utrjena od zgornje. Da je spodnja pot, ki jo toženka oziroma njeni predniki že vse od ustanovitve služnosti uporabljajo poleg služeče, slabša od služnostne, sodišče ni ocenilo le spričo njene slabe utrjenosti. Pač pa je prepričljivo nanizalo vrsto razlogov, opisanih v 13. točki te obrazložitve, katerih seštevek tudi po oceni pritožbenega sodišča pelje do sklepa, da je služnostna pot še vedno koristna, saj je preprostejša in zahteva manj napora.

16. Tožnik se tudi tu neprepričljivo zoperstavlja ugotovitvam sodišča o tem, da se služnostna pot še vedno uporablja, da se uporablja za vsa vozila, da je bila kot takšna ustanovljena, da ves čas poteka v enakih proporcih in je bistveno enako utrjena, ter da je spodnja pot manj utrjena, znatno bolj strma in ob razmočenosti ter pozimi izredno zahtevna do neuporabna. Neprepričljivo zato, ker se pri tem sklicuje bodisi na izolirane oziroma dekontekstualizirane drobce dokaznega postopka (izpovedi nedoločenih prič; prič, ki jim sodišče utemeljeno ni sledilo ali je njihove izpovedi v luči vsega konteksta ocenilo drugače kot si želi tožnik; svojo interpretacijo fotografij) bodisi zgolj slika svoje drugačno videnje stvarnosti. Sodišče je v dokaznem postopku, katerega zanesljivost je pritožbeno sodišče komentiralo že v 9. točki te obrazložitve, ugotovilo nasprotno, kot si želi tožnik. Pri tem se je prepričljivo oprlo tako na koherentne izpovedi prič, ki so (eno in drugo) pot uporabljale oziroma videle druge to početi, na smiselno enake ugotovitve sodišča v sodbi iz leta 1989, zahtevnejše naklon, umeščenost in podlago spodnje poti ter njeno primerjavo s služnostno potjo pa je poleg tega zaznalo še z lastnim ogledom. Tožnikovo snovanje paralelnega dejanskega stanja oziroma njegovo minuciozno zanikanje resničnosti domala vsega, kar se ne sklada z njegovo predstavo o dejstvih, pritožbenemu sodišču ne vzbudi dvoma v ugotovitve, ki jih je kot

v metodološko korektnem dokaznem postopku sprejelo sodišče prve stopnje.

17. Pravilna je tudi ocena prvostopenjskega sodišča, da obstoj spodnje poti ne pomeni bistvene spremembe okoliščin, ko pa je ta obstajala in se uporabljala že ob nastanku služnosti. Zato so brezpredmetni tožnikovi poudarki, da so v pritožbi naštete priče izpovedale o vožnjah po spodnji poti. Bistveno spremembo oziroma nekoristnost služnostne poti je poskušal tožnik utemeljiti s sklicevanjem na neprimernost služnostne poti glede na njeno stanje pred zadnjim vzdrževalnim delom (in citiral priče, ki so izpovedale, da po služnostni poti pred njeno sanacijo niso mogle peljati). Njegovo izhodišče je napačno; primerjavo obeh poti je sodišče prav opravilo glede na njuno normalno stanje, to pa je stanje služnostne poti ob pravno dopustnem vzdrževanju.

18. S tem je višje sodišče odgovorilo na vse pomembne pritožbene navedbe (prvi odstavek 360. člena ZPP). Te torej niso utemeljene, drugih kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, pa ni zaznalo (drugi odstavek 350. člena ZPP). Zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo.

19. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam nosi svoje stroške pritožbenega postopka (154. in 165. člen ZPP).

Uradni list RS, št. 37/07 - ur. p. b. in nasl.

Uradni list RS, št. 87/02 in nasl. - SPZ.

Povzeto po sklepu VSRS II Ips 29/2024 z dne 4. 9. 2024.

Ugotovitev, da gre za tak obseg služnosti, tožnik s pritožbo sicer izpodbija, a ne utemeljeno - to je pojasnjeno v nadaljevanju.

Takšna sodba je podlaga za izbris iz zemljiške knjige skladno s prvo alinejo 8. točke prvega odstavka 40. člena Zakona o zemljiški knjigi.

Tako pojem nekoristnosti služnosti, ki mora biti objektivna in popolna, razlaga tudi teorija; glej M. Juhart v M. Juhart, M. Tratnik, R. Vrenčur: Stvarnopravni zakonik (SPZ) s komentarjem, Uradni list, Ljubljana 2016, str. 1072.

Stvarnopravni zakonik (2002) - SPZ  - člen 219, 219/2

Zakon o zemljiški knjigi (2003) - ZZK-1  - člen 40, 40/1, 40/1-8

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.