VSL Sklep IV Cp 172/2026
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-03-20

Katarina Marolt Kuret (preds.), Alenka Kobal Velkavrh (poroč.), Majda Irt

skupno starševstvo - predlog za izdajo začasne odredbe - dopolnitev predloga - sprememba odločitve o vzgoji in varstvu - sprememba ureditve stikov - omejitev stikov - začasna odredba v družinskih zadevah - pogoj za izdajo začasne odredbe - ogroženost otroka - bistveno spremenjene okoliščine - selitev - mnenje Centra za socialno delo (CSD) - neobvezna izvedba naroka

Začasna odredba ni namenjena temu, da bi se z njo ponovno odpirala vprašanja, o katerih je bilo že pravnomočno odločeno, temveč le preprečevanju verjetne in neposredne ogroženosti otroka. Poleg tega je treba pri presoji utemeljenosti predloga za izdajo začasne odredbe upoštevati tudi potek predhodnega postopka.

Pri odločanju o začasnih posegih v ureditev varstva in vzgoje je treba upoštevati tudi pomen stabilnosti otrokovega življenjskega okolja. Pogoste in hitre spremembe režima varstva in stikov lahko same po sebi negativno vplivajo na otrokovo občutje varnosti in njegov razvoj, zato morajo biti razlogi za takojšnje poseganje v že vzpostavljeno ureditev posebej tehtni.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog predlagateljice, da se mld. A. A. začasno dodeli v varstvo in vzgojo materi, določijo stiki med očetom in mld. A. A., da je oče zanj dolžan plačevati začasno mesečno preživnino v višini 700 EUR ter da se je oče dolžan vključiti v obravnavo za krepitev starševskih kapacitet in v obravnavo pomoči družini pred pristojnim Centrom za socialno delo (CSD) oziroma v obravnavo glede izboljšanja komunikacije med staršema.

2. Zoper navedeno odločitev se pritožuje predlagateljica.

Meni, da je sodišče prve stopnje zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 8., 10. in 14. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) ter po prvem odstavku 339. člena v povezavi z 8. členom ZPP, zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje ter zmotno uporabilo materialno pravo. Prvostopenjskemu sodišču očita, da se je v izpodbijanem sklepu opredelilo zgolj do njenega predloga za izdajo začasne odredbe z dne 26. 5. 2025, ne pa tudi do dopolnitve predloga z dne 14. 11. 2025. Izpostavlja, da je v dopolnitvi predloga navedla bistvene ogrožujoče dejavnike, ki vplivajo na mladoletnega otroka, ter obrazložila nujnost izdaje začasne odredbe. V dopolnitvi predloga ni le pojasnila in utemeljila dejstva, da se je nasprotni udeleženec v decembru 2024 preselil v B., zaradi česar se otrok v šolo oziroma domov vozi v eno smer 40 do 45 minut, temveč je navedla tudi številne druge razloge in predložila dokazila, ki izkazujejo nujnost izdaje začasne odredbe. Opisala je otrokove psihosocialne težave, ki se kažejo kot vedenjske, čustvene, učne ali druge težave v njegovem odraščanju. Njegove težave v šoli so se od spomladi 2025 močno povečale, kar pripisuje večjemu obsegu stikov z nasprotnim udeležencem. Osnovna šola, ki jo otrok obiskuje, je poročala, da so od pomladi dalje otrokove težave akutne. Šola stalno poroča o neprimernem obnašanju in vedenju otroka, ki je povsem nekontrolirano, ter celo grozi s prešolanjem otroka na šolo s prilagojenim in nižjim programom. Otrok je sam izpovedal, da naj bi bil pri nasprotnem udeležencu tepen, tako s strani nasprotnega udeleženca kot tudi s strani njegove partnerke. Sodišče je svojo odločitev oprlo na mnenje CSD, pri čemer se CSD ni seznanil s pritožničino dopolnitvijo predloga oziroma o njej ni podal mnenja. Informacije, ki jih je predlagateljica prejela v osnovni šoli, so diametralno nasprotne vsebini poročila šole. V predmetnem postopku bi bilo za presojo utemeljenosti predloga za izdajo začasne odredbe treba opraviti narok. Nasprotni udeleženec ne ravna s primerno starševsko skrbjo, saj otroku dopušča, da se po prometni cesti vozi z baterijskim avtomobilom.

3. Nasprotni udeleženec je na pritožbo odgovoril in predlaga njeno zavrnitev.

5. Udeleženca postopka sta nekdanja zunajzakonska partnerja, ki imata skupnega sina, mladoletnega A. A., rojenega ... 2017. A. A. je otrok s posebnimi potrebami, s hemofilijo tipa a, z motnjo pozornostjo in hiperaktivnostjo ter pridruženimi čustveno vedenjskimi težavami.

6. S sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani IV P 1685/2018 z dne 30. 7. 2024 je bilo odločeno, da se otroka zaupa v skupno varstvo in vzgojo obema staršema, določen je bil način izvrševanja skupnega starševstva ter preživnina.

7. Pri odločanju o začasnih odredbah v družinskih zadevah mora sodišče izhajati iz njihovega namena. Začasna odredba je izjemen ukrep, namenjen zgolj preprečitvi verjetne in neposredne ogroženosti otroka, zato je njen namen omejen na nujno in začasno ureditev razmerij do končne odločitve. Ne more pa služiti kot sredstvo za ponovno presojo vprašanj, o katerih je bilo že pravnomočno odločeno, niti kot nadomestilo za redni dokazni postopek. V postopku spremembe odločitve o varstvu in vzgoji je prag za izdajo takšnega ukrepa zato razmeroma visok. Predlagatelj mora verjetno izkazati, da je otrok ogrožen v takšni meri, da bi lahko brez takojšnjega posredovanja nastala težko popravljiva škoda za njegov razvoj. Samo nestrinjanje z obstoječo ureditvijo ali ponavljanje že presojenih očitkov tega standarda ne dosega.

8. Neutemeljene so pritožbene navedbe o bistvenih kršitvah določb pravdnega postopka iz 8., 10. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP.

9. Do kršitve iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni prišlo, saj predlagateljici ni bila odvzeta možnost obravnavanja pred sodiščem. Prav tako ji ni bila odvzeta možnost izjave glede poročila šole, saj se je z njegovo vsebino seznanila ob prejemu izpodbijane odločbe in se je do njega v pritožbi tudi opredelila, s čimer ji je bila dana možnost, da poda svoje stališče glede tega dokaza. Prav tako ni podana kršitev iz 10. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev je podana, če sodišče izda odločbo brez glavne obravnave v primeru, ko bi jo moralo opraviti. V obravnavani zadevi sodišče ni odločalo v rednem postopku o glavni stvari, temveč o predlogu za izdajo začasne odredbe. Postopek odločanja o začasni odredbi je nujen postopek, v katerem sodišče odloča na podlagi verjetnosti ogroženosti otroka. Zakon ne določa, da je izvedba naroka v takem postopku obvezna. Če sodišče oceni, da je dejansko stanje na podlagi zbranega procesnega gradiva dovolj razjasnjeno, lahko o predlogu odloči tudi brez naroka. Sodišče je razpolagalo z relevantnimi podatki, med drugim tudi z mnenjema CSD z dne 24. 9. 2025 ter z dne 6. 11. 2025. CSD je ocenil, da otrok ni ogrožen do te mere, da bi bila potrebna izdaja začasne odredbe. Po njegovem mnenju je slab, konflikten in nastrojen starševski odnos razlog, ki povečuje A. A. težave. Ni podana niti kršitev iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Izpodbijana odločba vsebuje jasne in razumljive razloge o odločilnih dejstvih, na podlagi katerih je mogoče preizkusiti pravilnost sprejete odločitve. Razlogi si med seboj ne nasprotujejo, prav tako niso v nasprotju z listinami v spisu. Sodišče prve stopnje se je do navedb v dopolnitvi predloga za izdajo začasne odredbe opredelilo v 11. in 12. točki obrazložitve izpodbijanega sklepa.

10. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da iz predlagateljičinih navedb v predlogu za izdajo začasne odredbe z dopolnitvijo ne izhajajo tako spremenjene okoliščine, nastale po zaključenem postopku, ki bi upravičevale izdajo začasne odredbe.

11. Pritožnica kot razlog za izdajo začasne odredbe ponovno navaja psihično in fizično nasilje očeta nad otrokom, vendar so bile te navedbe predmet presoje že v prvotnem postopku, v katerem se niso potrdile. Ob tem je treba poudariti, da njen predlog ni notranje skladen. Če bi šlo za resne in verjetne očitke o fizičnem nasilju nad otrokom, bi bilo pričakovati, da bi predlagala stike pod nadzorom strokovne osebe. Namesto tega je predlagala zgolj zmanjšan obseg stikov. Takšna ureditev pa sama po sebi ne bi preprečevala morebitnega nasilnega ravnanja, saj bi oče tudi v času omejenih stikov še vedno preživljal čas z otrokom brez nadzora, kar zmanjšuje verjetnost zatrjevane ogroženosti.

12. Predlagateljica kot novo okoliščino navaja očetovo selitev, zaradi katere naj bi se čas vožnje otroka v šolo podaljšal za približno 45 minut. Tudi ta okoliščina ne predstavlja takšne ogroženosti otroka, ki bi terjala nujen in začasen poseg v že pravnomočno urejeno razmerje med staršema in otrokom. Daljša vožnja sama po sebi ne predstavlja okoliščine, ki bi utemeljevala začasno omejitev stikov ali spremembo varstva in vzgoje.

13. Predlagateljica slabši šolski uspeh in težave v vedenju pripisuje večjemu obsegu stikov z očetom, takšna razlaga pa ni prepričljiva. Iz razpoložljive dokumentacije izhaja, da ima otrok diagnosticirano motnjo ADHD ter da gre za otroka s čustvenimi motnjami in težjimi oblikami vedenjskih motenj. Te okoliščine same po sebi pomembno vplivajo na otrokovo vedenje in šolsko uspešnost. Otrok je imel težave v šoli že pred izvrševanjem stikov v obsegu, določenem s sodno odločbo. Predlagateljica s stopnjo verjetnosti ni izkazala vzročne povezave med obsegom stikov z očetom in težavami, ki se pojavljajo v šoli. Glede na otrokove diagnosticirane razvojne in vedenjske posebnosti je bistveno bolj verjetno, da so težave povezane s temi okoliščinami ter s konfliktnim in nastrojenim odnosom med staršema, ne pa z obsegom stikov z očetom.

14. Pri presoji je treba upoštevati tudi, da je od zadnje pravnomočne odločitve o varstvu in vzgoji minilo zgolj nekaj mesecev. Tako kratek časovni razmik sam po sebi kaže, da se okoliščine praviloma niso mogle bistveno spremeniti. Začasna odredba, kot je bilo že navedeno, ni namenjena temu, da bi se z njo ponovno odpirala vprašanja, o katerih je bilo že pravnomočno odločeno, temveč le preprečevanju verjetne in neposredne ogroženosti otroka. Poleg tega je treba pri presoji utemeljenosti predloga za izdajo začasne odredbe upoštevati tudi potek predhodnega postopka. Postopek odločanja o varstvu in vzgoji je trajal kar šest let, v njem pa je sodišče izvedlo obsežen dokazni postopek, med drugim je bila postavljena tudi sodna izvedenka klinične psihologije C. C., ki je ocenila, da je za otroka najprimernejša ureditev skupnega starševstva. Izvedenka je ob tem navedla tudi, da bi bila v primeru, če skupno starševstvo ne bi bilo izvedljivo (kar v tem postopku zatrjuje predlagateljica), primernejša rešitev, da se otroka zaupa očetu, saj ima oče boljše starševske kapacitete, medtem ko je bila pri materi zaznana tendenca odtujevanja otroka od očeta. Starša sta bila v okviru prvotnega postopka vključena tudi v različne oblike strokovne pomoči in starševskih programov ter je bil pri obeh opravljen nadzor nad izvrševanjem starševske skrbi. Po tako dolgotrajnem in poglobljenem postopku je sodišče sprejelo odločitev o skupnem varstvu in vzgoji, ki je bila kasneje potrjena tudi v pritožbenem postopku. Pri odločanju o začasnih posegih v ureditev varstva in vzgoje je treba upoštevati tudi pomen stabilnosti otrokovega življenjskega okolja. Pogoste in hitre spremembe režima varstva in stikov lahko same po sebi negativno vplivajo na otrokovo občutje varnosti in njegov razvoj, zato morajo biti razlogi za takojšnje poseganje v že vzpostavljeno ureditev posebej tehtni. Predlagateljica bi glede na navedeno morala navajati in izkazati posebej prepričljive okoliščine, ki bi kazale na verjetno ogroženost otroka, vendar takšnih okoliščin v obravnavani zadevi ni verjetno izkazala.

15. Ker uveljavljani in po uradni dolžnosti upoštevni pritožbeni razlogi niso podani, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno ter potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).

Družinski zakonik (2017) - DZ  - člen 161

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 339, 339/2, 339/2-8, 339/2-10, 339/2-14

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.