VSM Sklep I Cp 711/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-06

Dita Mlakar (preds.), mag. Andreja Veselič (poroč.), Vlasta Polanec

OBLIGACIJSKO PRAVO - ZAVAROVANJE TERJATEV

kreditna pogodba v CHF - začasna odredba - konverzija

Prav tako je bilo v tej zvezi v sodni praksi tudi že zavzeto stališče, da ima potrošnik pravico sklicevati se na ničnost kreditne pogodbe zaradi nepoštenega pogodbenega pogoja tudi v primeru, če je bila iz te pogodbe izvirajoča obveznost nadomeščena z novo, ki se za razliko od prejšnje glasi na domačo valuto. VSRS pa je v zadevi II Ips 36/2025 z dne 3. 9. 2025 v točki 24 obrazložitve tudi jasno obrazložilo, da že samo golo dejstvo o v pogodbo vključeni možnosti konverzije še ne pomeni učinkovitega sredstva odprave valutnega tveganja. To dejstvo samo po sebi ne odpravlja neuravnoteženosti potrošnikovega pogodbenega položaja in tudi ne zadostuje za sklep o toženkini dobri veri. Šele popolno razumevanje potrošnika glede glavnega pogodbenega pogoja (valutne klavzule) je nujna predpostavka, ki mu daje sposobnost razumevanja drugih tveganj (npr. kdaj se odločiti za konverzijo kredita), ki nanj preidejo s sklenitvijo take pogodbe.

I. Pritožba se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo ugovor tožene stranke z dne 7. 4. 2025 zoper sklep o začasni odredbi P 234/2024 z dne 20. 3. 2025 (točka I. izreka) ter odločilo, da se odločitev o stroških pridrži za končno odločbo (točka II. izreka).

2. Zoper zgoraj navedeni sklep vlaga pritožbo tožena stranka (v nadaljevanju toženka) iz vseh pritožbenih razlogov iz 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s 366. členom ZPP in 15. ter 239. členom Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ). Navaja, da ni podan pravni interes tožeče stranke (v nadaljevanju tožnikov) za izdajo začasne odredbe, saj je dajatveni tožbeni zahtevek zastaral, posledično pa tožnika nimata pravnega interesa za ugotovitveno tožbo. Toženka obširno navaja okoliščine, ki naj bi kazale na to, kdaj sta tožnika izvedela za možnost vložitve tožbe, a tega pravočasno nista storila, zato je nastopilo zastaranje dajatvenega tožbenega zahtevka. Tako verjetnost obstoja terjatve ni izkazana.

3. Sodišče je zmotno presodilo tudi, da je toženka kot banka izpolnila pojasnilno dolžnost, izhajajoč pri tem iz stališč Vrhovnega sodišča RS (v nadaljevanju VSRS) v zadevi II Ips 8/2022, Ustavnega sodišča RS (v nadaljevanju USRS) v zadevi Up-14/21 in Sodišča evropske unije (v nadaljevanju SEU), zlasti iz zadeve "Paribas". Nasprotno bi moralo sodišče tudi ob upoštevanju stališč te sodne prakse ugotoviti, da je pojasnilna dolžnost bila ustrezno izpolnjena, njeno bistvo je namreč v tem, da se potrošnik zaveda tveganosti posla oziroma valutnega tveganja, da se bo njegov obrok zaradi valutnega tveganja lahko spreminjal, in da višina obroka ni odvisna samo od sprememb obrestne mere, pa tudi od sprememb menjalnega tečaja med domačo valuto, v kateri ima redne mesečne prihodke, in CHF. Takšno zavedanje pa je sodišče v izpodbijanem sklepu ugotovilo. Sodišče pa tudi izhaja iz napačnih materialnopravnih izhodišč, pri čemer je tudi dejansko stanje nepopolno ugotovilo. Prav tako se ni opredelilo do relevantnih navedb in dokaznih predlogov tožnice. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo celotne vsebine pisne izjave priče A. A., oziroma ni obrazložilo, zakaj ji ne sledi.

Tožena stranka tožeči stranki (v nadaljevanju tožnika) tudi ni nikoli zatrdila, da naj bi bil kredit valutno klavzulo v CHF varen, ali da pretiranih valutnih nihanj ni pričakovati, ali da bodo nihanja zelo majhna, oziroma ni dala nobenih zagotovil glede gibanja menjalnega tečaja v prihodnje, ker gre za gibanja izven njenega nadzora in zmožnosti napovedovanja. Tožnika sta bila opozorjena tudi na svojo v kreditni pogodbi določeno pravico, da lahko kredit predčasno odplačata (z najemom kredita v domači valuti), na primer tudi in še posebej v primeru, če ocenita, da valutnega in obrestnega tveganja ne bosta več pripravljena (ali zmožna) prevzemati, s čimer sta bila opozorjena na črn scenarij velike depreciacije domače valute in na potencialno velik in dolgoročen vpliv kredita z valutno klavzulo na ekonomski položaj oziroma na potencialno veliko tveganje.

Pritožba obširno nasprotuje in navaja razloge, zakaj se je sodišče zmotno sklicevalo na stališča zgoraj citirane zadeve VSRS II Ips 8/2022, USRS v zadevi Up-14/21 in SEU "Paribas".

Toženka je v ugovoru zoper sklep o začasni odredbi tudi opozorila, da bi tožnika že od sklenitve kredita dalje lahko slednjega konvertirala v kredit v evre ali ga predčasno poplačala, pa tega nista storila. Sodišče se v izpodbijanem sklepu do tega ni konkretno opredelilo, temveč je zgolj sledilo prestrogim in zmotnim merilom glede pojasnilne dolžnosti ter zgolj nekritično in pavšalno navedlo, da zgolj možnost konverzije ne zadošča, pri čemer je povsem spregledalo navedbe tožnice o tem, kako možnost konverzije oziroma predčasnega poplačila vpliva na obseg pojasnilne dolžnosti (ta zaradi pogodbenih možnosti konverzije in predčasnega poplačila ni tako stroga, kot izhaja iz zgoraj problematiziranih sodnih odločb). Vsebina 20. člena kreditne pogodbe ter pravice tožnice, ki iz tega člena izhajajo, pomembno vplivajo tudi na to, kakšna je morala biti pojasnilna dolžnost toženke in ima posledično pomembno vplivajo tudi na presojo dobre vere toženke ter domnevnega znatnega neravnotežja med pravicami in obveznostmi strank. Tožnika sta imela torej možnost, da kadarkoli izstopita iz pogodbenega razmerja in se izogneta valutnemu tveganju, še posebej z znatnim in velikim povečanjem mesečne anuitete oziroma celotne obveznosti po kreditni pogodbi.

Toženka je tudi predlagala zaslišanje priče A. A., ki je sodelovala pri sklenitvi kreditne pogodbe in je bila v tistem času bančna referentka, vendar sodišče njenega zaslišanja ni izvedlo. Gre za najpomembnejši dokaz, in ker ga sodišče ni izvedlo, je podana bistvena kršitev določb postopka. Sodišče je tako neutemeljeno poseglo v pravico toženke do izjave, ki vsebuje tudi pravico do izvajanja dokazov. Tudi nižji dokazni standard (verjetnost) ne pomeni in ni razlog za to, da sodišča ob upoštevanju pravice toženke do izjave, ki se udejanja v ugovornem postopku, dokaznih predlogov toženke ne bi izvajala, svoje odločitve o zavrnitvi teh predlogov ne bi zadostno obrazložilo.

Toženka graja pravico do izjave tudi glede same izvedbe postopka, v katerem je bila izdana začasna uredba in v katerem je sodišče odločalo tudi o ugovoru zoper izdano začasno odredbo. V tem postopku je sodišče zgolj navidezno omogočilo toženki pravico do izjave, dejansko pa je toženko neenakopravno obravnavalo, zaradi česar so kršene številne določbe Ustave RS.

Prav tako niso izpolnjeni ostali pogoji za izdajo začasne odredbe, to je, da naj bi bil verjetno izkazan nastanek težko nadomestljive škode in pogoj reverzibilnosti. Toženka je izkazala, da ji tožnika na podlagi kreditne pogodbe plačujeta bistveno nižje mesečne anuitete v CHF od predvidenih, kar izhaja iz priložene konto kartice (seznama plačil), prav tako še nista odplačala zneska kredita, ki sta ga po lastnih navedbah ob sklepanju kreditne pogodbe lahko pričakovala. Tožnika tudi nista podala nobenih konkretnih navedb, še manj pa predložila dokazil za izkaz svojega premoženjskega (finančnega stanja) ter nista navedla, kakšne mesečne prihodke prejemata, kakšne mesečne stroške imata in kaj zanju predstavlja mesečno odplačevanje kreditov. Denarna škoda v obliki morebitnih izdatkov za sodne takse oziroma odvetniško zastopanje pa sama po sebi ne predstavlja nenadomestljive škode.

Nadalje so neutemeljeni zaključki sodišča prve stopnje, da naj bi tožeča stranka domnevno plačala več, kot naj bi dolgovala. Novejša sodna praksa zavzema stališče, da kreditojemalec ni mogel razumsko pričakovati, da bo vrnil enak znesek, kot ga je po kreditni pogodbi prejel, saj med pogodbenima strankama ni bilo dogovorjeno brezobrestno posojilo. Ob tem tudi ni uporabljiva sodba sodišča SEU-520/21, saj se navedena zadeva nanaša na vprašanje, ali bi ponudniki (tj. banke) lahko zahtevali nadomestilo za uporabo denarja, ki se obračuna po tržnih merilih oziroma po njihovih lastnih izračunih in ne po zakonskih merilih. Novejši sodbi vrhovnega in višjega sodišča nasprotujeta stališčem, ki je v predmetnem postopku v zvezi z obsegom restitucijskih zahtevkov v primeru ničnih kreditnih pogodb navajala tožnica in sodišče (tako sklep Višjega sodišča v Ljubljani, II Cp 1255/2024 z dne 23. 4. 2025). Prav tako zadeva SEU C-630/23 z dne 30. 4. 2025 jasno zavzema stališče, da Direktiva 93/13 izrecno ne ureja posledic neveljavnosti pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom po odpravi nepoštenih pogodbenih pogojev, ki jih vsebuje, zato morajo posledice take ugotovitve neveljavnosti pogodbe določiti države članice. Tudi VSRS v sklepu II Ips 14/2025 je glede restitucijskih zahtevkov na podlagi ničnih kreditnih pogodb poudarilo, da se uporabljajo restitucijska pravila države članice, ki morajo biti skladna s pravom EU in cilji Direktive. Tako bi sodišče prve stopnje moralo uporabiti 87., 190., 198. in 111. člen Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Tudi glede pogoja reverzibilnosti se sodišče prve stopnje ni opredelilo do navedb toženke, da sodišče ni upoštevalo, da tožnica ni podala nobenih navedb o tem, v kakšnem stanju je predmetna nepremičnina danes in koliko je danes vredna.

Toženka pritožbenemu sodišču predlaga, da njeni pritožbi ugodi, izpodbijani sklep spremeni tako, da v ugovoru ugodi, sklep o začasni odredbi razveljavi in predlog za izdajo začasne odredbe zavrne, oziroma podredno, da izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje, tožnikoma pa naloži povračilo stroškov postopka. Zahteva tudi povračilo stroškov pritožbenega postopka.

4. Tožnika v odgovoru na pritožbo prerekata navedbe iz pritožbe in se zavzemata za njeno zavrnitev ter potrditev izpodbijanega sklepa. Zahtevata tudi povračilo stroškov pritožbenega postopka.

6. V obravnavani zadevi sta tožnika dne 27. 5. 2024 vložila tožbo zaradi ugotovitve ničnosti kreditne pogodbe in pogodbe o zastavi nepremičnin ter zaradi plačila zneska 8.402,88 EUR s pripadki. Zatrjevala sta, da je navedena pogodba nična iz razloga, ker toženka pred sklenitvijo le-te ni izpolnila svoje pojasnilne dolžnosti v zvezi z najemom kredita v CHF, ob sklenitvi pogodbe pa je bilo podano znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih, banka pa je bila tudi v slabi veri. Ker sta tožnika prejela kredit v skupni višini 75.069,02 EUR, odplačala pa sta ga v skupni višini 83.471,90 EUR, jima je toženka dolžna vrniti razliko v znesku 8.402,88 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi.

7. Dne 14. 3. 2025 sta tožnika vložila tudi predlog za izdajo regulacijske začasne odredbe, s katero sta predlagala ureditev pravnega razmerja, in sicer tako, da se zadrži izvrševanje kreditne pogodbe. Zatrjevala sta, da bi morala plačevati obroke kredita, kljub temu da obstaja velika verjetnost, da bo pogodba v tej pravdi razglašena za nično in jima zato nastaja nenadomestljiva škoda.

8. Sodišče prve stopnje je dne 20. 3. 2025 izdalo sklep o začasni odredbi, s katero je učinkovanje Pogodbe o dolgoročnem tolarskem kreditu z valutno klavzulo z dne 13. 11. 2006 in sporazuma o zavarovanju denarne terjatve, oba sklenjena v obliki notarskega zapisa z dne 23. 11. 2006 začasno zadržalo do pravnomočnega končanja tega spora (točka I izreka), odločitev o stroških pa pridržalo za končno odločbo (točka II izreka). Zoper sklep o začasni odredbi je toženka vložila ugovor, o katerem je sodišče prve stopnje odločilo izpodbijanim sklepom, s katerim je ugovor zavrnilo. Zadnja odločitev je predmet pritožbenega preizkusa.

9. Pritožbeno sodišče v okviru uradnega preizkusa izpodbijanega sklepa ni našlo uradno upoštevnih bistvenih kršitev določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11., 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 350. člena ZPP in 15. ter 239. členom ZIZ. Kršitev 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je uveljavljala tudi toženka v pritožbi.

10. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ima izpodbijani sklep vse potrebne elemente, ki omogočajo njegov preizkus, v njem tudi ni nobenih pomanjkljivosti, ki bi sodile v katerega izmed zakonskih dejanskih stanov iz citirane 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP

v zvezi s 366. členom ZPP in 15. ter 239. členom ZIZ. Razlogi sodišča prve stopnje so jasni in razumljivi ter omogočajo pritožbeni preizkus.

11. Nadalje so neutemeljena pritožbena zatrjevanja, da je sodišče prve stopnje storilo kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s 15. in 239. členom ZIZ, ker ni zaslišalo predlagane priče A. A., ki je sodelovala pri sklenitvi kreditne pogodbe in je bila v tistem času bančna referentka. Načelo kontradiktornosti iz 5. člena ZPP je del pravice do izjave, opredeljene v 22. členu USRS in med drugim vsebuje tudi pravico do izvedbe dokazov.

V obravnavani zadevi je sodišče prve stopnje odločilo na podlagi listinskih dokazil, zadoščalo za dokazni standard verjetnosti. Predlagatelj mora namreč pogoje za izdajo začasne odredbe izkazati s stopnjo verjetnosti (1. odstavek 272. člena ZIZ) in ne gotovosti oziroma prepričanja, kot to velja za ugotavljanje dejstev, ki se nanašajo na utemeljenost tožbenega zahtevka. Izkaz verjetnosti, kot stopnja materialne resnice pa pomeni, da mora tožnik izkazati, da so razlogi, ki govore v prid obstoja določenega dejstva, močnejši od razlogov, ki govore proti njegovemu obstoju.

12. Tudi ne drži, da je kršitev načela kontradiktornosti podana, ker naj bi sodišče prve stopnje navedeno načelo upoštevalo zgolj navidezno, dejansko pa je šlo za neenakopravno obravnavanje v postopku. Kot izhaja iz podatkov spisa, je sodišče prve stopnje izvedlo kontradiktorni postopek, s tem ko je ugovor zoper izdano začasno odredbo poslalo tožnikoma v odgovor, pri svoji odločitvi o ugovoru pa je upoštevalo relevantna listinska dokazila ter do sedaj sprejeto sodno prakso SEU, USRS in VSRS ter tudi višjih sodišč v podobnih primerih, pri čemer ZIZ v postopku zavarovanja tudi ne predpisuje obvezne izvedbe naroka.

13. Pritožba tudi neutemeljeno navaja, da ni podan pravni interes za izdajo začasne odredbe, ker naj bi dajatveni tožbeni zahtevek zastaral in tako tožnika nimata pravnega interesa za ugotovitveni zahtevek ter posledično ni podana predpostavka za izdajo začasne odredbe, to je izkaz verjetnosti obstoja terjatve.

14. Ne držijo pritožbena zatrjevanja, da je vprašanje morebitnega zastaranja kondikcijskega zahtevka v postopku izdaje začasne odredbe, v katerem tožnika zahtevata začasno zadržanje izvrševanja kreditne pogodbe in sporazuma o zavarovanju denarne terjatve z ustanovitvijo zastavne pravice na nepremičnini, bistveno. Ugotovitveni - ničnostni zahtevek in kondikcijski zahtevek v obravnavani zadevi sta samostojna in glede obstoja ne vezana drug na drugega. Tožnika sta zahtevala ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe in tožbo utemeljevala na varstvu sebe kot potrošnikov, ki jima ga daje nacionalna zakonodaja (Zakon o varstvu potrošnikov - v nadaljevanju ZVPot in Zakon o potrošniških kreditih - v nadaljevanju ZPotK) in tudi evropski pravni red (Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah - v nadaljevanju Direktiva 93/13). Ničnost v 86. členu OZ oziroma ničnost nepoštenih pogodbenih pogojev iz 23. člena v zvezi s prvim odstavkom 24. člena ZVPot sta predpisana v javnem interesu. Ničnost namreč pomeni najhujšo obliko neveljavnosti in torej absolutno negacijo pravnega posla,

pri čemer gre v konkretnem primeru še za varstvo šibkejših - potrošnikov, ki je tako pomembno, da je regulirano tudi na evropski ravni. Nični pravni posli lahko namreč ustvarjajo tudi druge posledice, na katere stranki morda nista mislili, npr. odškodninsko ali kazensko odgovornost.

Ničnost torej nujno ne povzroča zgolj zahtevkov iz neupravičene pridobitve. To izhaja tudi iz dejstva, da se na ničnost pravnega posla lahko sklicuje vsakdo, ne zgolj pogodbeni stranki, da ničnost učinkuje sama po sebi, brez kakršnega koli akta, da zahtevek na ugotavljanje ničnosti ne ugasne, in da ne obstaja možnost konvalidacije ničnega pravnega posla, če zakon v posameznem primeru ne predpisuje kaj drugega.

15. Zato v tej fazi postopka, ko se z začasno odredbo zahteva zgolj začasno zadržanje izvrševanja kreditne pogodbe in sporazuma o zavarovanju denarne terjatve z ustanovitvijo hipoteke na nepremičnini, za katera je s stopnjo verjetnosti ugotovljeno, da sta nična, niso relevantna pritožbena zatrjevanja o tem, kdaj sta tožnika izvedela za možnost vložitve tožbe oziroma za nepoštenost pogodbenih pogojev. Pravni interes tožnikov za izdajo izdaja začasne odredbe, ki se nanaša na ugotovitveni del tožbenega zahtevka je tako podan in nanj prav tako ne vpliva, kaj je tožnica ob sklenitvi pogodbe pričakovala, kakšen znesek bo po anuitetnem načrtu morala plačati toženki iz naslova vračila kredita.

16. Pritožba pa v delu ko navaja, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo celotne vsebine pisne izjave priče A. A., oziroma ni obrazložilo, zakaj ji ne sledi, v bistvu graja dokazno oceno sodišča prve stopnje, kar predstavlja pritožbeni razlog zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (340. člen ZPP) ni del uradnega preizkusa, zato ga pritožbeno sodišče preizkusi le v okviru izrecno konkretiziranih trditev v pritožbi. Ker toženka v pritožbi ni zatrjevala, katerega dela izjave priče A. A. sodišče prve stopnje ni upoštevalo, so pritožbena zatrjevanja v tej smeri neutemeljena.

17. Ker gre v obravnavani zadevi za primer, ko je treba pravno razmerje presojati v luči določb Direktive 93/13 in skladno z določbami nacionalnega ZVPot ter ZPotK, je treba določbe nacionalne zakonodaje, ki se nanašajo na izdajo začasnih ukrepov, kot so začasne odredbe po slovenskem pravu, razlagati v skladu s cilji in načeli zgoraj navedene Direktive 93/13. Tako je v zvezi z izdajo začasnih ukrepov treba tudi nacionalna postopkovna pravila razlagati na način, da ne omejujejo in pretirano otežujejo (ali celo onemogočajo) vložitev kakršnihkoli razpoložljivih pravnih sredstev, saj morajo biti potrošniki deležni učinkovitega pravnega varstva.

Tudi pri izdaji začasnih odredb po slovenskem pravu je tako treba upoštevati duh Direktive 93/13, to pomeni, da so lahko posamezne nacionalne določbe (OZ, ZVPot in ZPotK) iz uporabe izključene, če niso skladne z direktivo,

oziroma se morajo razlagati na način, da so z direktivo skladne. Prav tako je bilo treba upoštevati razlago Direktive 93/13, ki jo je v več primerih podalo SEU v obliki sodb, ki so zavezujoče, ne samo za predložitveno sodišče in stranke v postopku pred njim, temveč imajo v tistem delu, v katerem podajajo razlago praviloma učinkujejo ex tunc, (za nazaj). Skladno z načelom lojalne razlage, so torej slovenska sodišča na takšno razlago evropskega prava vezana, in sicer z učinkom ex tunc, kar v normi prava EU pomeni ab initio.

Vse navedeno je pri svoji odločitvi pravilno upoštevalo sodišče prve stopnje.

18. Neutemeljena so pritožbena zatrjevanja, da se je sodišče prve stopnje nepravilno sklicevalo na sodbo SEU C-520/21 z dne 15. 6. 2023, kjer je bil predmet postopka prav tako kredit v CHF, odgovor SEU na predhodno vprašanje pa se je v bistvenem nanašal na vprašanje, do povračila kakšnega zneska je upravičena banka v primeru razglasitve ničnosti takšnih pogodb. Eden od odgovorov, ki je bistven za predmetno zadevo je bil tudi, da je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotujeta sodni razlagi nacionalnega prava, v skladu s katero ima kreditna institucija pravico od potrošnika zahtevati nadomestilo, ki presega vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in plačilo zamudnih obresti po zakonski obrestni meri od datuma opomina. Iz obrazložitve te sodbe pa izhaja, da ne sme imeti ponudnik kot kršitelj od protipravnega ravnanja nobene koristi.

Glede na pritožbena zatrjevanja sta bistveni tudi točki 76 in 78 sodbe SEU C-520/21. SEU v točki 76 sodbe zapiše, da če bi se kreditni instituciji priznala pravica, da od potrošnika zahteva nadomestilo, ki presega vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in po potrebi plačila zamudnih obresti, bi to lahko ogrozilo odvračalni učinek, ki se želi doseči z Direktivo 93/13, kot je to navedel generalni pravobranilec v točki 60 sklepnih predlogov. Iz točke 78 pa izhaja, da bi razlaga nacionalnega prava, v skladu s katero bi imela kreditna institucija pravico, da od potrošnika zahteva nadomestilo, ki presega vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in da zato prejme nadomestilo za potrošnikovo uporabo tega kapitala, prispevala k odpravi odvračalnega učinka, ki ga ima ničnost navedene pogodbe na prodajalce ali ponudnike. To pomeni, da banka ne more biti upravičena niti do pogodbenih ("obogatitvenih obresti" - obresti zaradi uporabe kapitala), ker sicer ne bi bil zagotovljen odvračalni učinek, ki mu sledi Direktiva 93/13. Nadalje SEU pojasni, da s tem tudi ne gre za brezplačno posojilo ter tudi ni ogrožena finančna stabilnost trgov.

19. V zvezi z uporabo zahtev glede pojasnilne dolžnosti, ki so bila sprejeta kasneje in ne v času sklepanja sporne kreditne pogodbe, sodišče prve stopnje tudi ni kršilo načela prepovedi retroaktivne uporabe prava, saj je tudi VSRS v sodbi II Ips 24/2025 z dne 18. 6. 2025

zavzelo stališče, da so sodišča s pravno razlago vsebinsko le opredelila abstraktni dejanski stan "pojasnilne dolžnosti" v skladu z zahtevami takrat veljavnega prava, zato ustavno načelo prepovedi retroaktivnosti ni bilo kršeno.

20. Pritožba tudi neutemeljeno navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, saj Direktiva 93/13 nepoštene pogodbene pogoje opredeljuje s kumulativno določenima predpostavkama slabe vere in znatnega neravnotežja, in da bi bilo treba na enak način, torej kumulativno in ne alternativno, presojati tudi nepoštenost pogodbenega pogoja po ZVPot. Tudi o tem vprašanju je VSRS že zavzelo stališče v sodbi II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023, kjer je podrobno analiziralo, kako je bila Direktiva 93/13 implementirana v ZVPot, pri čemer je nedvomno zaključilo, da so pogoji za ugotovitev nepoštenosti pogodbenega pogoja, določeni alternativno, in da dobra vera v postopkovnem pogledu (v smislu vestnega ravnanja ponudnika do sopogodbenika pri vključitvi pogodbenih pogojev) ni zajeta samo v 4. alineji, ampak tudi v 1., 2. in 3. alineji prvega odstavka 24. člena ZVPot (točka 57 obrazložitve).

21. Pogoje za izdajo regulacijske začasne odredbe je podrobneje opredelilo že sodišče prve stopnje v izdanem sklepu o začasni odredbi in v izpodbijanem sklepu, zato jih pritožbeno sodišče povzema kot pravilne in jih posebej ne ponavlja.

22. Pravilni so zaključki sodišča prve stopnje, da obstaja večja verjetnost, da je kreditna pogodba nična in je toženka dolžna poravnati vtoževani znesek, torej da verjetno obstaja terjatev zoper toženko (prvi odstavek 272. člena ZIZ), kot nasprotno. S stopnjo verjetnosti je sodišče prve stopnje ugotovilo, da toženka ni ustrezno izvedla pojasnilne dolžnosti, in da je bila ob sklenitvi sporne kreditne pogodbe v slabi veri. Toženka je bila tista, ki je za tožnika pripravila pogodbene pogoje glede vezanosti kredita na tujo valuto CHF na način, da sta tožnika v celoti prevzela neomejeno valutno tveganje, banka pa nobenega, kar je vzpostavilo znatno neravnotežje med pogodbenima strankama že v času sklenitve pogodbe in je toženka prevzela le kreditno tveganje, ki je bilo zavarovano s hipoteko, vpisano na nepremičnini. Sodišče prve stopnje se je pri tem tudi pravilno sklicevalo na sodno prakso Vrhovnega sodišča RS v zadevi II Ips 8/2022, da bi morala banka za zadostno informiranost tožnika, slednjemu predstaviti vse ekonomske posledice morebitnega nihanja menjalnih tečajev, da bi tožnik lahko razumel morebitne resne posledice za njegov finančni položaj, ki bi lahko izhajale iz sklenitve kredita v tuji valuti, predvsem zato, ker so bili tovrstni krediti v trenutku najema ugodnejši od kreditov v domači valuti in za potrošnike mamljivi. Pri tem se je pravilno sklicevalo tudi na stališče Ustavnega sodišča RS v zadevi Up-14/21 z dne 1. 7. 2021, ki je pojasnilo, da banka pojasnilne dolžnosti ni mogla izpolniti s predstavitvijo možnosti (neugodnega) nihanja (in tuje obrestne mere) in/ali s predstavitvijo preteklih nihanj tečajnega razmerja v grafični obliki v povezavi z zatrjevanim vplivom na višino obveznosti, prav tako tudi na sodbo SEU C-609/19 z dne 10. 6. 2021 (zadeva BNP Paribas Personal Finance SA), da je v zvezi z zahtevo dobre vere treba pri presoji upoštevati zlasti moč pogajalske pozicije strank in to, ali je bil potrošnik spodbujen v strinjanje z zadevnim pogojem (točka 65. sodbe).

23. Da je odločitev sodišča prve stopnje glede verjetnega obstoja terjatve zaradi neizpolnjene pojasnilne dolžnosti toženke pravilna, izhaja tudi iz izjave priče A. A., ki je v zadevi Okrožnega sodišča v Ljubljani P 1471/2015 zaslišana kot priča, izpovedala, da so bile stranke v primerih kreditnih pogodb CHF seznanjene z valutnim in obrestnim tveganjem, in da so prejele tudi informativne izračune z grafom glede spremembe tečaja. Kot izhaja iz Prepisa zvočnega posnetka v zadevi Okrožnega sodišča v Ljubljani P 1471/2015 (dokaz B70), pa tožnica ni bila opozorjena na znatna nihanja in na možne večje ekonomske krize, ki lahko nastopijo v času trajanja odplačevanja kredita, glede na to, da je bil sporni kredit odobren za dobo odplačevanja 30 let (točka 5 kreditne pogodbe z dne 13. 11. 2006 - dokaz A3).

24. Kar zadeva pritožbena zatrjevanja, da sta imela tožnika tudi pravico do konverzije kredita v EUR kredit, ter da je napačna presoja sodišča, da naj bi bilo za tožnika valutno tveganje neomejeno, kar naj bi ustvarjalo znatno neravnotežje, pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da v kreditni pogodbi z dne 13. 11. 2006 (dokaz A3) možnost konverzije niti ni bila dogovorjena, temveč je bila v drugem odstavku točke 20 dogovorjena le možnost kreditojemalca, da predčasno odplača kredit ali da obstoječi kredit refinancira z novim. Vendar je tudi v tem primeru v ospredju predčasno poplačilo, ki ohranja vse pogodbene elemente valutnega tveganja, saj se pogodbene obveznosti obstoječega kredita ne spremenijo, ampak je podana le predčasna zapadlost celotnega kredita. V zvezi s tem pa v sklenjeni kreditni pogodbi ni opredeljenih nobenih elementov refinanciranja in je zato banka ob sklenitvi pogodbe ohranila položaj močnejše stranke, ki je v bistvenem določala usodo pogodbe. Prav tako je bilo v tej zvezi v sodni praksi tudi že zavzeto stališče, da ima potrošnik pravico sklicevati se na ničnost kreditne pogodbe zaradi nepoštenega pogodbenega pogoja tudi v primeru, če je bila iz te pogodbe izvirajoča obveznost nadomeščena z novo, ki se za razliko od prejšnje glasi na domačo valuto.

VSRS pa je v zadevi II Ips 36/2025 z dne 3. 9. 2025 v točki 24 obrazložitve tudi jasno obrazložilo, da že samo golo dejstvo o v pogodbo vključeni možnosti konverzije še ne pomeni učinkovitega sredstva odprave valutnega tveganja. To dejstvo samo po sebi ne odpravlja neuravnoteženosti potrošnikovega pogodbenega položaja in tudi ne zadostuje za sklep o toženkini dobri veri. Šele popolno razumevanje potrošnika glede glavnega pogodbenega pogoja (valutne klavzule) je nujna predpostavka, ki mu daje sposobnost razumevanja drugih tveganj (npr. kdaj se odločiti za konverzijo kredita), ki nanj preidejo s sklenitvijo take pogodbe.

25. Bistveno v obravnavani zadevi je tako bilo, da je bila valutna klavzula bistvena glavna sestavina pogodbe in je bila kot taka že ob sklenitvi pogodbe vključena vanjo, toženka pa ni izpolnila svoje pojasnilne dolžnosti ter je tako že ob sami sklenitvi pogodbe obstajalo znatno neravnotežje med pravicami in obveznostmi pogodbenih strank. Prevzetega valutnega tveganja ob sami sklenitvi pogodbe tako ne morejo ublažiti pozitivni učinki nižje obrestne mere, ki se je morebiti pojavila med obdobjem odplačevanja kredita in so zato nerelevantne pritožbene navedbe, da tožnika na podlagi kreditne pogodbe še sploh nista odplačala zneska, ki sta ga ob sklenitvi le-te lahko predvidela na podlagi prejetega amortizacijskega načrta.

26. Tako je sodišče prve stopnje upoštevaje dosedanjo sodno prakso SEU, USRS, VSRS pravilno zaključilo, da obstaja večja verjetnost, da je banka kršila svojo obveznost pojasnilne dolžnosti in pri tem bila v slabi veri. Sankcija nepoštenega pogodbenega pogoja pa je ničnost (23. člen ZVPot) in sta torej tožnika verjetno izkazala obstoj terjatve na ničnost kreditne pogodbe.

27. Sodišče prve stopnje je nadalje pravilno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo, ko je ugotovilo tudi obstoj ostalih pogojev za izdajo začasne odredbe. Pritožbeno sodišče bistvene zaključke sodišča prve stopnje iz sklepa o začasni odredbi ter iz izpodbijanega sklepa povzema kot pravilne in glede na pritožbena zatrjevanja zgolj še dodaja, da je sodišče prve stopnje pravilno izhajalo iz stališč sodbe SEU C-287/22 z dne 15. 6. 2023, saj z zavrnitvijo predlagane začasne odredbe ne bi bil zagotovljen polni učinek meritorne odločitve o ničnosti kreditne pogodbe. Tožniki bi namreč morali, če začasni odredbi ne bi bilo ugodeno, terjati plačilo teh plačanih obrokov nazaj z novo tožbo, pri čemer bi jim v zvezi s tem nastali dodatni stroški, le-ti pa bi nastali tudi, če bi morali tožbo razširjati že v predmetni pravdi.

28. V zvezi s pritožbenimi zatrjevanji, ki se nanašajo na finančno stanje tožnikov v smislu ugotavljanja nastanka škode, pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da iz sodbe SEU C-287/22 z dne 15. 6. 2023 izhaja, da je finančni položaj potrošnika izpostavljen le v zvezi z novimi stroški, ki bi mu nastali z vložitvijo nove tožbe ali z razširitvijo tožbenega zahtevka za vračilo preplačanih obrokov.

Kot izhaja iz točke 60 obrazložitve in iz izreka citirane sodbe SEU je namreč bistveno, da mora biti sprejetje začasnih ukrepov v teh zadevah potrebno, da se zagotovi polni učinek odločitve o ničnosti kreditne pogodbe, to pa pomeni, da je treba začasne ukrepe nujno sprejeti tedaj, ko je treba vzpostaviti pravni in dejanski položaj potrošnika, v katerem bi ta potrošnik bil, če teh pogojev ne bi bilo, že v pravdi na ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe.

29. V zvezi z izdano začasno odredbo v obravnavani zadevi, pritožbeno sodišče kot pomembno izpostavlja še točko 62. sodbe SEU C-287/22 z dne 15. 6. 2023 iz katere izhaja, da je sprejetje takšnih začasnih ukrepov (na odložitev izpolnjevanja obveznosti) še toliko nujnejše, kadar je navedeni potrošnik zadevni banki plačal znesek, ki je višji od izposojenega zneska, še preden je ta potrošnik začel postopek. Prav za to gre v obravnavani zadevi, ko tožnika zatrjujeta, da sta na dan vložitve tožbe toženki že poravnala celotno glavnico in le-to preplačala v znesku 8.402,88 EUR.

30. Pri tem so neutemeljena pritožbena zatrjevanja, da tožnika še nista preplačala glavnice, ker je treba upoštevati 87. člen OZ, ki v prvem odstavku določa, da če je pogodba nična, mora vsaka pogodbena stranka vrniti drugi vse, kar je prejela na podlagi take pogodbe; če to ni mogoče in če narava tistega, kar je bilo izpolnjeno, nasprotuje vrnitvi, pa mora dati ustrezno denarno nadomestilo po cenah v času, ko je izdana sodna odločba, razen če zakon ne določa kaj drugega. V obravnavani zadevi, ko gre za vrnitev denarnega zneska, ni mogoče uporabiti drugega dela navedene določbe, ki se nanaša na plačilo ustreznega denarnega nadomestila. Sicer pa je treba določbo 87. člena OZ uporabiti na način, da je skladen s stališčem iz sodbe SEU C-520/21 z dne 15. 6. 2023, ki je na zastavljeno predhodno vprašanje med drugim odgovorilo, da je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive sveta 93/13/ EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih po v potrošniških pogodbah razlagati tako, da nasprotujeta sodni razlagi nacionalnega prava, v skladu s katero ima kreditna institucija pravico od potrošnika zahtevati nadomestilo, ki presega vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in plačilo zamudnih obresti po zakonski obrestni meri od datuma opomina. Drugačna pritožbena zatrjevanja so neutemeljena.

31. V zvezi s pogojem reverzibilnosti, pritožbeno sodišče glede na nadaljnja pritožbena zatrjevanja še pojasnjuje, da je z izdano začasno odredbo zadržano izvrševanje kreditne pogodbe, reverzibilnost pa v tem primeru pomeni, da če bo tožbeni zahtevek na ničnost kreditne pogodbe zavrnjen, se bo kreditna pogodba lahko dalje izvrševala v skladu s pogodbenimi določili. Prav tako bo toženka v primeru zavrnitve zahtevka ostala le delno nepoplačana, za kar ima še vedno ustrezno zavarovanje z vknjiženo zastavno pravico na nepremičnini ter bo tako lahko v primeru plačilne nesposobnosti tožnikov svojo terjatev izterjala s prisilno prodajo nepremičnine.

32. Pritožbena zatrjevanja o tem, koliko je danes vredna nepremičnina in v kakšnem stanju je le-ta, kar naj bi vplivalo na tehtanje neugodnih posledic, pa so pravno nerelevantna, saj je tak rizik (morebitno povečanje in zmanjšanje vrednosti nepremičnine) morala toženka kot banka upoštevati že ob sklepanju sleherne pogodbe s slehernim kreditojemalcem.

33. Pritožbeno sodišče glede na pritožbeno sklicevanje na zadevo VSL II Cp 1255/2024 z dne 23. 4. 2025 še pripominja, da sicer drži načelno stališče, da Direktiva 93/13 oziroma pravo EU ne urejata posledic neveljavnosti pogodbe zaradi nepoštenega pogoja, in da se v primeru za kondikcijske zahtevke uporabljajo splošna pravila OZ. Vendar pa je treba treba tudi ta pravila razlagati evro skladno, kar pomeni, da so iz uporabe lahko tudi izključena.

34. Po obrazloženem, ko se je pritožbeno sodišče opredelilo zgolj do bistvenih pritožbenih navedb, je pritožba neutemeljena, zato jo je pritožbeno sodišče v skladu z 2. točko 365. člena ZPP v zvezi s 15. in 239. členom ZIZ zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

35. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo, saj so pritožbeni stroški, povezani z izdajo začasne odredbe v pravdnem postopku, pravdni stroški, o katerih bo odločeno s končno odločbo.

Absolutna bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke 339. člena ZPP v zvez s 366. členom ZPP je podana, če ima sklep pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusit, zlasti pa, če je izrek sklepa nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sklepa, ali če sklep sploh nima razlogov, ali v njem niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Skupna značilnost teh dejanskih stanov je, da sklepa zaradi teh napak objektivno ni mogoče preizkusiti. Pri tovrstnem preizkusu gre le za formalen (procesni) preizkus razumljivosti sklepa in ne njenih razlogov, kar je vsebinski kriterij.

Tako sodba VSRS 267/2018 z dne 5. 9. 2019.

Tako dr. Lojze Ude: Civilni pravdni postopek, ČZ, Ur. l., Ljubljana 1992, stran 93.

Tako dr. Ada Pavčnik - Polajnar, Neveljavnost pogodb, Center za samoupravno normativno dejavnost, Ljubljana 1982, stran 110.

Tako dr. A. Pavčnik - Polajnar, nav. delo, str. 30 in 115- 116.

Tako Smernice Komisije EU glede razlage in uporabe Direktive Sveta 93/13/EGS o nedovoljenih pogojih v potrošnikih pogodbah, Ur. l. Evropske unije C 323 z dne 27. 9. 2019, str. 51.

Podobno tudi Vrhovno sodišče RS v sklepu VSRS II Ips 61/2015 z dne 2. 6. 2016.

Tako odločba USRS Up-14/21-30 z dne 13. 1. 2022, opomba 102.

SEU C-520/21, Bank M., 81. točka obrazložitve.

Sodišče EU v točki 80 sodbe še pojasnjuje, da takšnega razlogovanja ni mogoče ovreči s trditvijo banke Bank M., da bi potrošniki, če prodajalci ali ponudniki ne bi imeli možnosti zahtevati nadomestila, ki bi presegal vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in po potrebi plačila zamudnih obresti, dobili "brezplačno" posojilo. Prav tako tudi ne s trditvami, da bi bila stabilnost finančnih trgov ogrožena, če bankam ne bi bilo dovoljeno, da od potrošnikov zahtevajo tako nadomestilo.

Tako tudi delna sodba in sklep VSM I Cp 72/2025 z dne 12. 8. 2025.

Tudi v tem postopku pred SEU se je postavilo vprašanje poštenosti in s tem dopustnosti nekaterih pogojev v kreditni pogodbi (točka 13. in 14. sodbe SEU C-609/19). Dve izmed zastavljenih vprašanj predložitvenega sodišča sodišču SEU sta bili namreč tudi, ali je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da pogoji, ki določajo plačila v fiksnih obrokih, ki se prednostno uporabijo za poplačilo obresti, ter ki določajo podaljšanje trajanja (pogodbe) in povečanje plačil za plačilo preostalega zneska računa, ki se lahko zaradi sprememb menjalnega tečaja znatno poveča, ustvarjajo znatno neravnotežje med pravicami in obveznostmi pogodbenih strank, zlasti ker potrošnika izpostavljajo nesorazmernemu tečajnemu tveganju, in ali je treba člen 4 Direktive 93/13 razlagati tako, da morata v skladu z njim jasnost in razumljivost pogojev kreditne pogodbe, v kateri je kredit izražen v tuji valuti in vračljiv v domači valuti, presojati tako, da se ob sklenitvi pogodbe nanašata na predvidljive gospodarske razmere, v obravnavanem primeru na posledice gospodarskih težav v letih od 2007 do 2009 za spremembe menjalnih tečajev, pri čemer se upoštevajo strokovnost in znanje poklicnega kreditodajalca ter njegova dobra vera (točka 20 sodbe EU). Na ta vprašanja je SEU podalo odgovore in prav takšna vprašanja se kot bistvena pojavljajo tudi v predmetni zadevi.

Tako sklep VSRS II Ips 7/2022 z dne 16. 3. 2022.

Tako sklep VSL II Cp 1600/2024 z dne 22. 11. 2024 in v njem povzeta sodna praksa SEU v opombi št. 25.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah - člen 6,7

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 87

Zakon o izvršbi in zavarovanju (1998) - ZIZ  - člen 272, 272/1, 272/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.