VSL Sodba II Kp 17568/2012
Sodna praksa višjih sodišč, 2025-03-03

dr. Alja Kratovac (preds.), Barbara Črešnar Debeljak (poroč.), Mateja Lužovec

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

zastaranje kazenskega pregona - pravnomočna kazenska obsodilna sodba - pravnomočnost kazenske sodbe - prenehanje teka zastaranja - razveljavitev pravnomočne sodne odločbe v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi - rok za novo sojenje po razveljavitvi pravnomočne sodbe po zahtevi za varstvo zakonitosti - zastaranje kazenskega pregona v primeru razveljavitve pravnomočne sodbe - materialni rok - načelo zakonitosti - načelo pravne varnosti in zaupanja v pravo - uporaba poznejšega, za storilca milejšega zakona - sprememba sodbe na drugi stopnji - zavrnilna sodba v kazenskem postopku

Po presoji sodišča druge stopnje je določbo drugega odstavka člena 91 KZ-1 torej treba razlagati tako, da so učinki predpisanega roka primerljivi z učinkom rednih zastaralnih rokov, ki določajo absolutno časovno mejo, znotraj katere je pregon storilca še dopusten. To pomeni, da je v roku, ki ga predpisuje drugi odstavek člena 91 KZ-1, potrebno doseči pravilno in zakonito meritorno odločbo, v nasprotnem primeru pa izdati zavrnilno sodbo iz razloga po 4. točki člena 357 ZKP. Le s takšno razlago je spoštovana zahteva po poštenem postopku, ki zavezuje sodišče na podlagi 2. in 22. člena Ustave RS na način, da je pravilno in zakonito meritorno odločitev mogoče sprejeti le v absolutno omejenem času, ki ga ima država na razpolago za vodenje kazenskega postopka zoper posameznika in s tem za poseganje v njegove pravice.

I. Ob obravnavanju pritožb obtoženega, njegovega zagovornika odvetnika B. B., z dodatnimi pojasnili odvetnika C. C., ter okrožne državne tožilke E. E.

se sodba sodišča prve stopnje po uradni dolžnosti spremeni tako, da se

iz razloga po 4. točki 357. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP)

da je kot druga oseba z zlorabo svojega položaja spolno občeval in storil kakšno drugo spolno dejanje z osebo, ki še ni stara petnajst let in mu je bila ta zaupana v vzgojo in varstvo s tem, da je v času od meseca novembra 2005 do druge polovice leta 2007 na območju ... G. G., roj. ... 1992, hčerko partnerke H. H., ki je bila med odsotnostjo slednje pri njem v varstvu, sprva večkrat otipaval, zatem jo je večkrat slekel in nato otipaval po celem telesu, ji prste vtikal v nožnico, se jo z jezikom dotikal po intimnih delih telesa, ji večkrat dal roko na penis, nato ga je morala zadovoljevati, prav tako ga je morala večkrat oralno zadovoljiti, poleg opisanega pa je imel zatem najmanj petkrat z njo tudi spolni odnos, kljub temu, da mu je G. G. ves čas govorila, naj s svojim ravnanjem preneha,

s čimer naj bi storil kaznivo dejanje spolnega napada na osebo, mlajšo od petnajst let, po tretjem odstavku člena 183 Kazenskega zakonika - 1 (KZ-1).

II. Na podlagi prvega odstavka 96. člena ZKP stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, potrebni izdatki obtoženca ter potrebni izdatki in nagrada njegovih zagovornikov obremenjujejo proračun.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je z izpodbijano sodbo obtoženega A. A. spoznalo za krivega, da je storil kaznivo dejanje spolnega napada na osebo, mlajšo od petnajst let, po tretjem odstavku člena 183 KZ-1. Na podlagi istega zakonskega določila je obtožencu izreklo zaporno kazen tri leta in šest mesecev ter na podlagi prvega odstavka člena 95 ZKP odločilo, da je dolžan plačati stroške kazenskega postopka, ki bodo odmerjeni s posebnim sklepom.

2. Zoper navedeno sodbo so vložili pritožbe:

- obtoženi A. A. iz pritožbenega razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja in s smiselnim predlogom, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da ga oprosti obtožbenega očitka;

- obtoženčev zagovornik odvetnik B. B. iz pritožbenih razlogov bistvene kršitve določb kazenskega postopka, kršitve kazenskega zakona ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja s predlogom, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje;

- okrožna državna tožilka zaradi odločbe o kazenski sankciji s predlogom, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da izrečeno zaporno kazen zviša na pet let in šest mesecev.

3. Na pritožbo tožilstva je odgovoril zagovornik obtoženca odvetnik B. B. in predlagal njeno zavrnitev.

4. Na predlog obtoženčevega zagovornika odvetnika B. B. je pritožbeni senat razpisal sejo v skladu z določbo člena 378 ZKP. Seje so se udeležili obtoženi, njegov zagovornik odvetnik D. D. iz Ljubljane ter višja državna tožilka E. E.; na seji so vztrajali pri pritožbenih razlogih, pritožbenih navedbah in pritožbenih predlogih, obtoženčev zagovornik pa tudi pri odgovoru na pritožbo tožilstva. Dodatno je odvetnik D. D. podal stališče, da je kazenski pregon zoper obtoženca zaradi očitanega kaznivega dejanja zastaral, v zvezi s čimer je v spis vložil strokovno mnenje doc. F. F., zaposlenega na Katedri ... Fakultete ...

5. Ob obravnavanju pritožb je pritožbeni senat, v okviru pritožbenega preizkusa izpodbijane sodbe po uradni dolžnosti v skladu z določbo prvega odstavka člena 383 ZKP, zavzel tako razlago kazenskega zakona, to je določbe drugega odstavka člena 91 KZ-1, na podlagi katere je ugotoviti, da je kazenski pregon zoper obtoženega A. A. zaradi kaznivega dejanja spolnega napada na osebo, mlajšo od petnajst let, po tretjem odstavku člena 183 KZ-1, zastaral. Ugotovitev, da je sodba sodišča prve stopnje obremenjena s kršitvijo kazenskega zakona v obtoženčevo škodo (2. točka prvega odstavka člena 383 ZKP), je terjala spremembo prvostopenjske sodbe na način, da se obtožba zoper obtoženega A. A. zaradi kaznivega dejanja spolnega napada na osebo, mlajšo od petnajst let, po tretjem odstavku člena 183 KZ-1 iz razloga po 4. točki člena 357 ZKP zavrne (pooblastilo iz prvega odstavka člena 394 ZKP).

6. Sodišče druge stopnje uvodoma ugotavlja, da je bilo v navedeni zadevi sprejetih več odločb Višjega sodišča v Ljubljani in Vrhovnega sodišča RS. O pritožbah, ki so predmet presoje v pričujočem postopku, je na podlagi pritožbene seje, opravljene v skladu z določbo člena 378 ZKP, Višje sodišče v Ljubljani odločilo s sodbami pod opr. št. II Kp 17568/2012, in sicer z dne 14.11.2017, 23.10.2018 in 27.8.2019, na vložene zahteve za varstvo zakonitosti pa Vrhovno sodišče RS s sodbami pod opr. št. I Ips 17568/2012, in sicer z dne 30.8.2018, 4.7.2019 in 29.4.2021; vsem zahtevam za varstvo zakonitosti, katere je vložila obramba A. A. oziroma obsojeni sam zoper pravnomočne obsodilne sodbe, je Vrhovno sodišče ugodilo, sodbe sodišča druge stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v novo odločanje.

7. Višje sodišče v Ljubljani je na podlagi sodbe Vrhovnega sodišča RS opr. št. I Ips 17568/2012, z dne 29.4.2021, in po opravljeni pritožbeni obravnavi dne 8.9.2022 ugodilo pritožbama obtoženega in njegovih zagovornikov ter izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je obtoženca na podlagi člena 358 ZKP oprostilo obtožbenega očitka, pritožbo državnega tožilstva zavrnilo kot neutemeljeno in na podlagi prvega odstavka člena 96 ZKP s stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka člena 92 ZKP, potrebnimi izdatki obtoženca ter potrebnimi izdatki in nagrado njegovih zagovornikov obremenilo proračun. O vloženi pritožbi tožilstva je na podlagi pooblastila iz 2. točke prvega odstavka člena 398 ZKP odločilo Vrhovno sodišče RS s sklepom opr. št. I Kp 17568/2012, z dne 9.7.2024, s katerim je pritožbi tožilstva ugodilo, sodbo sodišča druge stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču druge stopnje v novo sojenje pred popolnoma spremenjen senat; v sklepu se je opredelilo tudi do vprašanja zastaranja kazenskega pregona in zavzelo stališče, da se rok za novo sojenje izteče 29.4.2026 (točke 7 do 19 sklepa Vrhovnega sodišča RS).

8. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je kazenski pregon v predmetni zadevi zastaral dne 2.11.2020, upoštevaje dvoletni zastaralni rok, predpisan v določbi drugega odstavka člena 91 KZ-1, veljavni v času prve razveljavitve pravnomočne obsodilne sodbe dne 30.8.2018, in podaljšanje tega roka za 64 dni zaradi v RS razglašene epidemije Covid - 19 v marcu 2020.

9. Sodišče druge stopnje zavzema razlago, da je za obravnavo vprašanja zastaranja ključen čas prve razveljavitve pravnomočne obsodilne sodbe, to je 30.8.2018, ko je Vrhovno sodišče RS s sodbo opr.št. I Ips 17568/2012 ugodilo zahtevi za varstvo zakonitosti v korist obsojenca, vloženi zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani opr. št. II Kp 17568/2012, z dne 14.11.2017, v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani opr. št VII K 17568/2012, z dne 23.5.2017, s katero je pritožbeno sodišče delno ugodilo vloženim pritožbam, izpodbijano sodbo deloma spremenilo v odločbi o krivdi ter izrečeno kazen zvišalo na pet let zapora, v preostalem pa pritožbe zavrnilo kot neutemeljene in v nespremenjenih delih prvostopenjsko sodbo potrdilo. S sodbo Višjega sodišča v Ljubljani opr. št. II Kp 17568/2012, izdano dne 14.11.2017, so v skladu s sodno prakso

prenehali teči zastaralni roki, glede na zatrjevani čas storitve očitanega kaznivega dejanja od novembra 2005 do druge polovice leta 2007 in določbo člena 3 Kazenskega zakonika RS (v nadaljevanju KZ RS)

predpisani v določbah člena 111 in 112 KZ RS.

10. V načelnem pravnem mnenju z dne 16.6.1999 je Vrhovno sodišče RS poudarilo: 1. da se kazenski pregon storilca zaradi kaznivega dejanja konča s pravnomočnostjo sodbe, ker je to trenutek, ko začne teči zastaralni rok v zvezi z izvršitvijo izrečene kazni, iz tega razloga pa s pravnomočnostjo sodbe prenehajo teči zastaralni roki v zvezi s kazenskim pregonom, saj ti ne morejo teči istočasno z zastaralnimi roki v zvezi z izvršitvijo izrečene kazni, pa tudi, 2. da v primeru razveljavitve pravnomočne sodbe na vloženo zahtevo za varstvo zakonitosti pravnomočna odločba kot temelj za izvršitev kazni ne obstaja več, zato se postavlja vprašanje, ali v tem primeru kazenski pregon vendarle spet teče, z njim pa ponovno tudi zastaralni roki. Opozorilo je, da bi, brez upoštevanja zastaralnih rokov v takem primeru, sojenje lahko trajalo neomejeno dolgo (1), po drugi strani pa izpostavilo ustavno določbo o prepovedi ponovne obsodbe ali kaznovanja v primeru, ko je bila že izdana pravnomočna obsodilna sodba, ter določbo ZKP, ki je prepovedovala tudi ponovni postopek v tem primeru (2), pomen in naravo zahteve za varstvo zakonitosti kot izrednega pravnega sredstva, ki je namenjeno le preizkusu zakonitosti pravnomočne sodbe (3), dejstvo, da se postopek na podlagi vložene zahteve za varstvo zakonitosti lahko vodi tudi po obsojenčevi smrti (4) in da je lahko kvečjemu v njegovo korist, ter še, (5) da bi bil v primeru upoštevanja zastaralnih rokov tudi po pravnomočnosti obsodilne sodbe lahko obsojeni kot vložnik zahteve za varstvo zakonitosti prikrajšan za meritorno sodno odločbo. Kot razume pritožbeno sodišče, je občna seja sprejela stališče, da postopek po pravnomočnosti sodbe ne predstavlja več kazenskega pregona, zato pa tudi zastaralni roki s pravnomočnostjo sodbe prenehajo teči, ker so argumenti od (2) do (5) pretehtali pomislek iz točke (1).

11. Ustavno sodišče RS je v odločbi U-I-25/07, z dne 11.9.2008, ugotovilo, da je ZKP v neskladju z Ustavo, ker ne določa roka, v katerem bi moral biti postopek nove razsoje, po razveljavitvi pravnomočne sodbe v postopku z izrednim pravnim sredstvom, pravnomočno končan, in odločilo, da se do uveljavitve KZ-1

šteje, da mora biti postopek nove razsoje pravnomočno končan najkasneje v dveh letih po razveljavitvi pravnomočne sodbe. S tako odločitvijo je naslovilo pomislek Vrhovnega sodišča RS pod točko (1), torej pomislek o možnem neomejenem trajanju postopka po razveljavitvi pravnomočne sodbe v postopku z izrednim pravnim sredstvom. Pri tem je potrdilo stališče občne seje Vrhovnega sodišča RS iz leta 1999 kot podprto z razlogi po ustaljenih metodah razlage in izpostavilo, da položaj obdolženca po razveljavitvi pravnomočne obsodilne sodbe ni enak položaju obdolženca pred pravnomočno obsodilno sodbo, torej tudi ne položaju po razveljavitvi prvostopenjske sodbe v pritožbenem postopku: kot ključno razlikovalno okoliščino je navedlo, da je postopek na podlagi vložene zahteve za varstvo zakonitosti namenjen le kontroli zakonitosti prejšnje pravnomočne sodbe in more biti le v obsojenčevo korist, pri tem pa je tudi stvar njegove svobodne volje, ali bo to izredno pravno sredstvo vložil ali ne.

12. Ob ustavno ugotovljeni nevprašljivosti presoje občne seje Vrhovnega sodišča RS iz leta 1999, da zastaralni roki po pravnomočnosti sodbe ne tečejo, pri čemer pa ni nepomembno, koliko časa bo tekel postopek v primeru razveljavitve pravnomočne sodbe v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi, saj postopek nove razsoje prinaša za obdolženca omejitve in poseganje v njegove pravice, predvsem pa zanj pomeni stanje nadaljnje negotovosti glede konca kazenskega postopka

, se kot ključno izkazuje, da je določbo drugega odstavka člena 91 KZ-1 treba razumeti kot izrazito usmerjeno v določitev končne časovne točke, izven katere kazenski postopek absolutno ne more več teči. Sodišče druge stopnje razume razlogovanje, da je procesna situacija po razveljavitvi pravnomočne sodbe v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi, upoštevaje pomembnost lastne iniciative obsojenca za vložitev izrednega pravnega sredstva, možnost izplena postopka le v njegovo korist in izrazitost kontrolne funkcije izrednega pravnega sredstva, za bistveno pri presoji različnosti procesnih situacij, ki nastanejo po razveljavitvi pravnomočne sodbe na eni strani, od drugih, ki nastanejo po razveljavitvi sodbe v pritožbenem postopku, in s tem za dejansko podlago zaključka, da zastaralni roki po pravnomočnosti sodbe ne tečejo; ne pa za razlogovanje, ki bi terjalo ugotovitev, da je v novem postopku, ki teče na podlagi razveljavitve pravnomočne sodbe v posledici vloženega izrednega pravnega sredstva, časovno omejen le trenutek vsakokratnega naslednjega, lahko ponavljajočega nastopa ponovne pravnomočnosti sodne odločbe. Načelno pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča RS iz leta 1999 se časovnih meja postopka po razveljavitvi pravnomočne sodbe na podlagi vloženega izrednega pravnega sredstva ne dotika, razen z opozorilom, da izvzetje teka zastaralnih rokov po pravnomočnosti sodbe predstavlja nevarnost za neomejeno dolgo sojenje, medtem ko izhodišče odločbe Ustavnega sodišča RS U-I-25/07 predstavlja ravno ugotovitev o nujni časovni zamejenosti postopka po razveljavitvi pravnomočne sodbe iz razloga potrebe po spoštovanju pravne varnosti in načela zaupanja posameznika v pravo kot bistvenih prvin poštenega postopka (2. člen v zvezi z 22. členom Ustave RS).

13. Ustavno sodišče RS je v citirani odločbi,

kljub temu, da je potrdilo pravilnost stališča, da zastaralni roki s pravnomočnostjo sodbe prenehajo teči, ker v eventualnem nadaljnjem postopku ne gre več za dejanski kazenski pregon storilca kaznivega dejanja, opozorilo na določbe ZKP, ki naravo tega ponovnega postopka, po presoji pritožbenega senata, približujejo postopku pred pravnomočnostjo sodbe; opozorilo je tako na procesne določbe, ki predpisujejo postopek po razveljavitvi pravnomočne sodbe na podlagi vložene zahteve za varstvo zakonitosti, zlasti v delu, ki se nanaša na prejšnjo obtožnico kot podlago novega postopka, na dolžnost sodišča, ki odloča v novem postopku, da opravi vsa procesna dejanja in pretrese vsa vprašanja, na katera je opozorilo Vrhovno sodišče, na pravico strank, da v novem postopku navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze, na možnost pristojnega sodišča, da samo po uradni dolžnosti odredi izvedbo dokazov, na pravne posledice ponovnega postopka za obdolženca, na možnost odreditve omejevalnih ukrepov zoper obdolženca v novem postopku ter na prepoved reformacije

v novem postopku, dodatno pa še poudarilo, da se v omenjeni procesni situaciji, ker pravnomočne obsodilne sodbe zaradi razveljavitve ni več, ponovno vzpostavi domneva nedolžnosti.

14. Drži, da je procesna situacija, v kateri se znajde obdolženec po razveljavitvi nepravnomočne obsodilne sodbe v pritožbenem postopku, do določene mere drugačna od procesne situacije, v kateri se znajde po razveljaviti pravnomočne obsodilne sodbe v postopku z izrednim pravnim sredstvom, na primer zahtevo za varstvo zakonitosti, zlasti upoštevaje, da s tem, ko vloži zahtevo za varstvo zakonitosti v lastno korist, pristane na ponoven postopek, ki zaradi nekaterih pomembnih podobnosti s postopkom, ki teče po razveljavitvi z rednim pravnim sredstvom, lahko ključno vpliva na njegov položaj. Dejstvo, da je odločitev o vložitvi zahteve za varstvo zakonitosti posledica svobodne volje obsojenca, je lahko bistvena za presojo vprašanja teka običajnih zastaralnih rokov po prvi pravnomočnosti, ne more pa biti podlaga ugotovitve, da z vložitvijo zahteve za varstvo zakonitosti obsojenec pristane na praktično možno časovno neomejeno ponavljanje postopkov; tako stališče bi bilo v nasprotju z ustavno zagotovljeno pravico doseči ne le pravilno, pač pa tudi zakonito odločitev,

zlasti pa z načelom pravne države, ki med drugim terja, da se posameznika zaščiti pred negotovostjo ponavljajočih se postopkov po razveljavitvi pravnomočne sodbe zaradi vlaganja zahtev za varstvo zakonitosti v njegovo korist, posebej zato, ker so ti postopki po svojih značilnostih v ključnem podobni postopku, ki teče do prve pravnomočnosti, zlasti tudi z vidika posegov v njegove pravice. Nenazadnje bi bilo tako stališče v nasprotju celo z izhodiščem odločbe Ustavnega sodišča RS U-I-25/07, z dne 11.9.2008, ki je ugotovilo neskladnost zakonske ureditve procesne situacije po razveljavitvi pravnomočne obsodilne sodbe v postopku z izrednim pravnim sredstvom z ustavo ravno iz razloga, ker je s potrditvijo stališča občne seje Vrhovnega sodišča RS iz leta 1999, da s pravnomočnostjo sodbe redni zastaralni roki prenehajo teči, odpadla varovalka za zaščito posameznika pred pravno negotovostjo ponavljajočih se kazenskih postopkov v primeru, ko je pravnomočna obsodilna sodba v postopku z izrednim pravnim sredstvom razveljavljena.

Po presoji sodišča druge stopnje je določbo drugega odstavka člena 91 KZ-1 torej treba razlagati tako, da so učinki predpisanega roka primerljivi z učinkom rednih zastaralnih rokov, ki določajo absolutno časovno mejo, znotraj katere je pregon storilca še dopusten. To pomeni, da je v roku, ki ga predpisuje drugi odstavek člena 91 KZ-1, potrebno doseči pravilno in zakonito meritorno odločbo, v nasprotnem primeru pa izdati zavrnilno sodbo iz razloga po 4. točki člena 357 ZKP. Le s takšno razlago je spoštovana zahteva po poštenem postopku, ki zavezuje sodišče na podlagi 2. in 22. člena Ustave RS na način, da je pravilno in zakonito meritorno odločitev mogoče sprejeti le v absolutno omejenem času, ki ga ima država na razpolago za vodenje kazenskega postopka zoper posameznika in s tem za poseganje v njegove pravice.

15. Pritožbeno sodišče tako, izhajajoč iz načela poštenega postopka, ki ne dopušča izpostavljati posameznika pravni negotovosti vsakič, ko bi bila pravnomočna sodba v postopku z izrednim pravnim sredstvom, konkretno zahtevo za varstvo zakonitosti, razveljavljena, zavzema stališče, da rok iz drugega odstavka člena 91 KZ-1 ni rok, ki "oživi" vsakič ob razveljavitvi pravnomočne sodbe v posledici tega vloženega izrednega pravnega sredstva, pač pa gre za rok, ki začne teči z izdajo razveljavitvene odločbe v prvem postopku obravnavanja izrednega pravnega sredstva in teče le enkrat do svojega zaključka, upoštevaje določbi tretjega in četrtega odstavka člena 91 KZ-1. Njegovo bistvo, ki mora biti v zagotavljanju pravne varnosti posameznika oziroma zaščite pred državo, kateri je podeljeno pooblastilo za vodenje kazenskega postopka in s tem za poseganje v njegove pravice, je enako kot pri običajnih zastaralnih rokih; prevladujoča narava tega roka je materialna,

saj je namenjen ureditvi razmerja med državo in posameznikom na področju pregona storilcev kaznivih dejanj kot izvirni prisojnosti države. Dejstvo, da ima rok iz drugega odstavka člena 91 KZ-1 nedvomne in očitne procesne učinke, to je kot negativne procesne predpostavke v primeru njegovega izteka, na izrazitost njegove materialne narave ne more vplivati. Glede na prevladujočo materialno naravo roka iz drugega odstavka člena 91 KZ-1 se izkazuje kot logična umestitev te določbe v kazenski, in ne procesni zakon.

16. Sodišče druge stopnje meni, da pomen zaščite posameznika pred upravičenjem države, da zoper njega vodi kazenski postopek neomejeno časovno obdobje, upoštevaje stališče, da s pravnomočnostjo sodbe prenehajo teči redni zastaralni roki kot varovalka, tako ne dopušča niti razlage, da se dvoletni zastaralni rok aktivira vsakič, ko je v postopku z izrednim pravnim sredstvom pravnomočna sodba razveljavljena,

niti razlage, da terminologija po spremenjeni določbi drugega odstavka člena 91 KZ-1 po 15.12.2021 spreminja naravo določenega roka iz pretežno materialne v procesno.

17. Obtožencu očitano kaznivo dejanje naj bi bilo storjeno od meseca novembra 2005 do druge polovice leta 2007, ko je bil v veljavi KZ RS, ki je v določbi člena 3 predpisoval uporabo zakona, ki je veljal v času storitve kaznivega dejanja, razen v primeru milejšega kasnejšega zakona. Glede na to, da KZ RS ni določal rokov za končanje postopka po razveljavitvi pravnomočne sodbe na podlagi vloženega izrednega pravnega sredstva, ta rok pa določa KZ-1, je jasno, da je za presojo časovne omejitve novega postopka treba upoštevati KZ-1 in ne KZ RS že po splošni določbi člena 3 KZ RS.

Glede na dejstvo, da je 15.12.2021 po spremenjeni določbi drugega odstavka člena 91 KZ-1 začel veljati petletni rok za novo sojenje po razveljavitvi pravnomočne sodbe v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi, pa tudi ne more biti dvoma, da je v obravnavnem primeru potrebno, za določitev končne časovne točke, do katere država z vodenjem kazenskega postopka še lahko posega v pravice posameznika, uporabiti dveletni zastaralni rok na način, da ta rok teče le enkrat, ob upoštevanju izjem zadržanja in pretrganja v tretjem in četrtem odstavku člena 91 KZ-1, od prve razveljavitve pravnomočne sodbe na podlagi vložene zahteve za varstvo zakonitosti.

18. Iz spredaj navedenih razlogov je pritožbeno sodišče uporabilo določbo 4. točke člena 357 ZKP in v navedeni zadevi obtožbo zoper obtoženca zaradi očitanega kaznivega dejanja zavrnilo. Posledica izreka zavrnilne sodbe je tudi odločba o stroških kazenskega postopka (prvi odstavek člena 96 ZKP). Glede na naravo sprejete odločitve o vloženih pritožbah zoper obsodilno sodbo ni odločalo.

K navedeni pritožbi je dodatna pojasnila podal obtoženčev zagovornik odvetnik C. C.; vztrajal je pri pritožbenem razlogu zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in pri pritožbenem predlogu zagovornika obtoženca odvetnika B. B.

Tako stališče je zavzel tudi F. F., docent na Katedri ... Fakultete ..., v pravnem mnenju z dne 7.2.2025, katerega je zagovornik obtoženca vložil v spis na pritožbeni seji dne 14.2.2025.; enako izhaja iz znanstvenega članka z naslovom Rok za ponovno sojenje v kazenskem postopku po razveljavljeni pravnomočni sodbi avtorjev Maše Kočivnik in Miha Šepca iz leta 2024.

Načelno pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča RS z dne 16.6.1999, kateremu sta sledili npr. sodbi Vrhovnega sodišča RS, in sicer opr. št. I Ips 116/2006, z dne 15.9.2006, ter opr. št. I Ips 30/2007, z dn e 18.10.2007.

UL RS št. 63/94, s spremembami in dopolnitvami.

Ta je začel veljati 1.11.2008 in v drugem odstavku člena 91 določal za primer, ko je pravnomočna sodba v postopku za izredno pravno sredstvo razveljavljena, zastaralni rok dveh let od razveljavitve pravnomočne sodbe.

Evidenčni stavek odločbe Ustavnega sodišča RS U-I-25/07, z dne 11.9.2008.

Odločba Ustavnega sodišča RS U-I-25/07, z dne 11.9.2008.

O nesprejemljivosti stališča, da kazenski postopek po razveljavitvi pravnomočne sodbe na podlagi vložene zahteve za varstvo zakonitosti ne predstavlja kazenskega pregona, pač pa le "postopek za preizkus zakonitosti pravnomočne odločbe", tudi Ribičič, C.: Odklonilno ločeno mnenje v zadevi Ustavnega sodišča RS U-1-25/07, z dne 18.9.2008.

Torej pravico obsojenca, da vloži zahtevo za varstvo zakonitosti, če meni, da je pravnomočna odločba nezakonita.

Pravica do sodnega varstva iz 23.člena Ustave RS in pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave RS; v zvezi s pravico iz 23. člena Ustave RS sodišče druge stopnje opozarja na časovnico konkretnega kazenskega postopka ko je bil osumljeni prvič pred policijo zaslišan v letu 2011 (l. št. 4/15), dne 14.2.2025 pa je bila pred pritožbenim sodiščem razpisana seja v še vedno nepravnomočni zadevi, za obravnavo pritožb zoper obsodilno sodbo, izrečeno v prvostopenjskem postopku v letu 2017.

O pomenu absolutne časovne točke, do katere ima država upravičenje, da posega v pravice obdolženca, tudi Ribičič, C., ibidem.

Ustavno sodišče je v predmetni odločbi z dne 11.9.2008 sicer ugotovilo neustavnost procesnega zakona v zvezi z določbami, ki se nanašajo na postopek po vložitvi zahteve za varstvo zakonitosti, iz razloga, ker ni določen rok, v katerem bi moral biti postopek nove razsoje

končan; vendar je hkrati v točki 15 obrazložitve ugotovilo, da je neustavnost odpravljena z določbo drugega odstavka člena 91 KZ-1 z začetkom veljavnosti 1.11.2008, ki pa določenega dvoletnega zastaralnega roka

na doseženo pravnomočnost sodne odločbe. Izrek navedene ustavne odločbe je razumno razumeti kot ugotovitev ustavne neskladnosti procesne zakonodaje zato, ker ni določen rok, v katerem bi moral biti postopek nove razsoje

do izdaje pravilne in zakonite meritorne sodne odločbe

F. F.: Pravno mnenje o uporabi določbe drugega odstavka člena 91 KZ-1 v konkretni zadevi, stran 7; Kočivnik, M., Šepec, M.: Rok za ponovno sojenje v kazenskem postopku po razveljavljeni pravnomočni sodbi, 2024, Pravnik, letnik 79 (141), št. 11-12, stran 719.

Sprejem načelnega pravnega mnenja, da s pravnomočnostjo sodbe prenehajo teči zastaralni roki, je bil povezan s primerom poprave krivic, povzročenih posameznikom v drugem ustavnem režimu; pravno mnenje je bilo torej oblikovano v zvezi s potrebo po zaščiti posameznika pred državo. Stališče, ki je nasprotno temu v tej odločbi, neposredno nasprotno varuje upravičenje države, da z vodenjem kazenskega postopka lahko praktično neomejeno dolgo posega v pravice posameznika.

Tako je tudi stališče Matjaža Ambroža v uvodnih pojasnilih k noveli KZ-1I, glej v F. F., ibidem, stran 7, kjer je poudarjeno tudi, da rok za novo sojenje pomeni lahko le zastaralni rok, saj tudi zanj veljajo določbe o zadržanju in pretrganju zastaranja.

Določba člena 7 KZ-1 razširja uporabo načela zakonitosti in prepoved retroaktivne veljavnosti z določb, ki se nanašajo na določitev kaznivih dejanj in kazni zanje, kot je to predpisano v Ustavi RS, na vse določbe kazenskega zakona. Glej v Kočivnik, M., Šepec, M., (2024), stran 721, in v F. F., ibidem, stran 6. Povsem enako določbo kot člen 7 KZ-1 je vseboval člen 3 KZ RS.

Če je pravilno stališče, da sta tako dvoletni kot petletni rok lahko pretežno le materialna roka, ki se, upoštevaje načelo zakonitosti in prepoved retroaktivnosti, moreta aktivirati le enkrat ob prvi razveljavitvi pravnomočne sodbe, se vprašanje vezanosti uporabe različnih rokov bodisi na čas storitve kaznivega dejanja bodisi na trenutek razveljavitve pravnomočne sodbe v konkretni zadevi ne izkazuje kot ključno. V zvezi s stališči VS RS v sklepu opr. št. I Kp 17568/2012, z dne 9.7.2024, o dopustnosti uporabe strožjega petletnega roka za novo sojenje namesto zastaralnega dvoletnega ter o vezanosti uporabe materialne kazenskopravne določbe na vsakokratno razveljavitev pravnomočne obsodilne sodbe v postopku za izredno pravno sredstvo glej več v F. F., ibidem, stran 11 do 14; avtor v primeru stališča VS RS opozarja tudi na nepredvidljivost procesnega položaja obdolženca v postopku nove razsoje in s tem na negativne učinke preteklih procesnih dejanj obrambe z vidika pravice do učinkovite obrambe.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 91, 91/2

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 357, 357-4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.