VSM Sodba I Cp 1089/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-03-03

Dite Mlakar (preds.), mag. Andreje Veselič (poroč.), Vlaste Polanec

odškodninska odgovornost države - zakonodajna protipravnost - kvalificirana protipravnost - začasni ukrepi v času epidemije SARS-CoV-2 (COVID-19) - COVID-19 - omejitev gibanja

Tožba je bila vložena na podlagi 26. člena URS, ki ureja odškodninsko odgovornost države za delovanje državnih organov, zato so neutemeljena nadaljnja pritožbena zatrjevanja, da se sodišče prve stopnje ne bi smelo ukvarjati s sorazmernostjo in nujnostjo sprejetih ukrepov. Država je s temi odloki posegla v pravico do gibanja in združevanja ljudi, zato so tudi ti akti lahko predmet presoje njene odškodninske odškodninske odgovornosti v smislu, ali so bili ukrepi sorazmerni, oziroma ali je vlada z njihovim sprejemom in izvrševanjem presegla svoja pooblastila.

Kot je obrazložilo sodišče prve stopnje, je zakonodajna (normativna) protipravnost podana tudi, kadar bi določen predpis zaradi zagotovitve ustavnih pravic moral biti izdan, pa ni bil. V zvezi s tem je tudi pravilno ugotovilo, da razglasitev določenega predpisa kot neustavnega, še nujno ne pomeni kvalificirane protipravnosti, ki je predpostavka odškodninske odgovornosti države za delovanje njenih organov po 26. členu URS, temveč je ta podana, če gre za najhujše kršitve ustavnih določb oziroma kršitve temeljnih civilizacijskih standardov.

V obravnavani zadevi so okoliščine primera bistveno drugačne, saj je nastopila epidemija nalezljive bolezni SARS-CoV, ki je zahtevala ukrepanje države. V tem primeru je bila v ospredju skrb države za zdravje prebivalstva, in sta sta si tako v določenem trenutku nasproti stali ta pravica ter ustavni pravici do gibanja in združevanja.

I. Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

II. Tožeča stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki 7.240,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, in sicer od 2.440,00 EUR od 27. 11. 2020 in od 4.800,00 EUR od 1. 3. 2022 vse doplačila in v 15 dneh pod izvršbo ter zavrnilo zahtevek tožeče stranke na povračilo pravdnih stroškov (točka I izreka). Odločilo je tudi, da je tožeča stranka dolžna povrniti toženi stranki stroške postopka v celoti, v primeru zamude s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zamude do plačila (točka II izreka).

2. Zoper zgoraj navedeno sodbo se pravočasno pritožuje tožeča stranka (v nadaljevanju tožnik). V pritožbi uveljavlja pritožbene razloge napačne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 8. ter 14. točke 2. odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) in iz 1. odstavka tega člena, ki prinašajo njeno nezakonitost. Ne strinja se z odločitvijo sodišča prve stopnje, da toženka oziroma vlada RS s sprejetjem in izvrševanjem Odloka o omejitvi gibanja ljudi in prepovedi zbiranja ljudi zaradi preprečevanja okužbe s SARS-CoV-2 v drugem valu epidemije Covid-19 ni hudo oziroma najhuje kršila ustavnih odločb in temeljnih civilizacijskih standardov. Navaja, da je Ustavno sodišče RS (v nadaljevanju US RS) z odločbo U-I-79/20-24 z dne 13. 5. 2021 izrecno poudarilo, da zakonodajalec načinov dovoljenega poseganja v svobodo gibanja ter omejitev takega posega sploh ni opredelil, nič drugače pa ne velja glede pojmov okuženega oziroma neposredno ogroženega območja, s čimer je toženkini vladi nedopustno podelil neomejeno diskrecijo glede prostorske, pa tudi časovne zamejitve prepovedi oziroma omejitve gibanja. US RS je prav tako opozorilo, da Zakon o nalezljivih boleznih (v nadaljevanju ZNB) nedopustno ne določa niti vsebinske podlage za varovala, ki bi lahko preprečila čezmerne posege v svobodo gibanja, pa tudi v druge človekove pravice. Sodišče prve stopnje je tudi spregledalo bistveni poudarek US RS v tej odločbi, da je izhodiščna presoja primernosti, nujnosti in ožje sorazmernosti ukrepov, ki posega v človekove pravice in temeljne svoboščine, vselej v prvi vrsti dana zakonodajalcu, saj je po ustavi pristojnost omejevanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin podeljena zgolj njemu. Če je tako, pa nujnosti oziroma sorazmernosti posega v predpisu, ki ga je sprejel nepristojni organ, sploh ni treba presojati, kar sta potrdila v ločenem pritrdilnem mnenju k zgoraj navedeni ustavni odločbi ustavna sodnika dr. A. A. in dr. B. B.. Ker je šlo za arbitrarnost sprejemanja predpisov in njihovega nedopustnega vpliva na pravice posameznikov najhujše stopnje, je US RS z navedeno odločbo presojalo tudi ustavnost odlokov toženkine vlade, ki so posegali v pravico posameznikov, in to kljub temu, da so že prenehali veljati, v razlogih pa poudarilo, da nevzdržno stanje traja že izjemno dolgo, zato je bil zakonodajalcu prepuščen 2-mesečni rok za odpravo nepravilnosti. Kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, se neustavno stanje ni spremenilo še več kot leto dni po poteku roka iz te odločbe.

Stališče Vrhovnega sodišča RS (v nadaljevanju VS RS) v sodbi II Ips 800/2006 z dne 24. 6. 2009, na katero se sklicuje sodišče prve stopnje, je bilo na Evropskem sodišču za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) ugotovljeno kot napačno. Tožnik tudi poudarja, da so se sodišča dolžna opredeliti do pravnih naziranj strank v postopku, česar sodišče prve stopnje za izpodbijano sodbo ni storilo in je argumente tožnika povsem prezrlo, s čimer je zagrešilo bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Tožnik je namreč na zgoraj navedeno opozoril, prav tako je VS RS v sodbi II Ips 160/2013 z dne 23. 4. 2015 poudarilo, da poseg v osebnostne pravice nujno in vsak po sebi opravičuje denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo zaradi posega v pravico do posameznikove duševne celovitosti po 179. členu Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). V zadevah VSL, iz katerih je izhajalo sodišče prve stopnje, je skupno nevzdržno arbitrarno stališče o nujnosti "kvalificirane pripravnosti" odstopanja toženke, ki presega tisto po določilih OZ. Glede na to, da strožja oblika odgovornosti za te primere ni določena ne v Ustavi Republike Slovenije (v nadaljevanju URS) ne v OZ, je tozadevno pojasnjevanje nezadostno. Kateri bi naj bili elementi, ki naj bi prinašali zavestno, namerno in očitno stopnjo napačnosti, o čemer govorijo sodbe VSL, na katere se sklicuje sodišče prve stopnje, ostaja uganka. Kaj so napake in grobe kršitve, ki so povsem zunaj okvira pravno še dopustnega dejanja v smislu arbitrarnosti oziroma izdaje odločbe zunaj z zakonom predvidenega postopka? Tako je očitno zgrešen miselni tok tega stališča, ki ga v izpodbijani sodbi kot svojega predstavlja tudi sodišče prve stopnje, po katerem bi se bilo z vprašanji nujnosti, strokovnosti, primernosti in sorazmernosti ukrepov v tej pravdi obravnavanih podzakonskih aktov ukvarjati le v primeru najhujše kršitve ustavnih odločb oziroma temeljnih civilizacijskih standardov. Ko gre za ustavne pravice, mora biti glede na 1. odstavek 15. člena URS vseeno, ali prizadeti posameznik trpi škodo zaradi nedopustnega posega vanje, do katerega pride na zakonodajni ali katerikoli drugi ravni, v primeru takšnega posega v njegove osebnostne pravice oziroma v pravico do svobode gibanja, mora biti upravičen do odškodnine, ne glede na to, ali v te pravice poseže posameznik ali oblast, katerakoli že. Pri tako elementarnih pravicah, kot so ustavne pravice in svoboščine, je tehtanje, koliko resno morajo biti prizadete, da bo mogoče govoriti o protipravnosti kot podlagi za odškodninsko odgovornost povzročitelja škode, popolnoma nesprejemljivo. Zato mora šteti, da je nedopusten in posledično protipraven kakršenkoli oziroma katerikoli poseg oblasti v te pravice, za katerega ni ustavne podlage. Vprašanje, kako hudo je oblast kršila ustavne odločbe, se zato ne more zastavljati.

V obravnavani zadevi bi morala toženka dokazati, da so bili njeni oblastni ukrepi, ki so tožniku onemogočili svobodno gibanje, nujni in ustrezno sorazmerni, sodišče prve stopnje pa se je očitno ukvarjalo le z vprašanjem, ali je bil kateri od teh ukrepov sprejet v nasprotju s priporočili svetovalne komisije oziroma strokovne skupine. Prav tako je sodišče prve stopnje zanemarilo tožnikov očitek nerazumnosti in arbitrarnosti ukrepa v Odloku o začasni delni omejitvi gibanja ljudi in omejitvi oziroma prepovedi zbiranja ljudi zaradi preprečevanja okužb s SARS-CoV-2 (UL 155/2020), ki mu je onemogočil takojšen odhod v tujino. Že v postopku pred sodiščem prve stopnje je tožnik poudaril, da Mestna občina ... ni sodila v skupino 77 obmejnih občin, iz katerih je bilo mogoče preko mejnih prehodov na državni meji oditi iz Slovenije ter opozoril, da lahko v tujino odidejo vsi, ki se nahajajo v kateri od obmejnih občin, in se do želenega mejnega prehoda na območju svoje občine giba toliko časa, kolikor se jim vzljubi in na način, ki jim ustreza. Prav enako velja za tiste, ki bodo prešli poljubno število toženkinih občin v tranzitu čez njo, ki traja najmanj 12 ur. Toženka v zvezi s tem očitkom ni rekla ničesar, saj takšnega nerazumnega ukrepa ni sprejela nobena država. Da bi o sprejetju ukrepa, ki bi posameznikom v drugem valu epidemije onemogočil odhod iz Slovenije, razmišljala ali ga celo predlagala strokovna skupina, ni zatrjeval nihče, pa tudi nobena od zaslišanih prič ni izpovedala česa takega. Oblastna samovolja, nerazumnost in arbitrarnost ukrepa, ki je tožniku šele kasneje onemogočil odhod v tujino, sama po sebi nasprotujejo temeljnim civilizacijskim standardom.

Nadalje pritožba izpostavlja, da ni mogoče z gotovostjo reči, ali je sodišče prve stopnje odprlo svojo odločitev na stališče, da so bili v tej pravdi pomembni odloki vlade neustavni, ali na stališče o neutemeljenosti tožnikovih opozoril, da je ukrepe sprejemala nepristojna veja oblasti, in tudi ta nejasnost predstavlja bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje je tudi zmotno ugotovilo dejansko stanje, saj so vse zaslišane priče pojasnile, da so v tem času opravljale svoje redne zadolžitve v okviru zaposlitve pri toženki, udeležba v strokovni skupini pa je predstavljala nek dodatek dela. Namesto da bi toženka angažirala svoje strokovnjake pri razumevanju, preprečevanju in zdravljenju bolezni Covid-19, so v času med prvim in drugim valom bile bolnišnice prepuščene svoji iznajdljivosti iskanja kapacitet za primer velikega naraščanja bolnikov, okuženih s korona virusom, ki so potrebovali intenzivno bolnišnično nego. Koordinacija intenzivnih oddelkov, o o kateri je govorila zaslišana priča C. C., je bila potrebna prav zato, ker toženka v pomladnem in poletnem obdobju leta 2020 ni napravila ničesar za spoznavanje te bolezni in za pripravo aktivnosti, ki bi preprečile njeno vnovično širjenje. Priče so tudi potrdile, da ni bila napravljena nobena domača študija, slovenski strokovnjaki, ki so bili vključeni v strokovno komisijo, pa so se seznanjali s tujimi študijami, ki so bile napravljene že sredi leta 2020, ko jim je to čas dopuščal. Izpovedbe prič so tudi potrdile tožnikove trditve o zavedanju stroke, da se drugemu valu ne bo mogoče izogniti, pri čemer nihče ni upal kalkulirati o njegovem obsegu in trajanju. Čas od maja do oktobra 2020 je bil tako popolnoma izgubljen. Kot je izpovedala dr. D. D., je stroka iskanje in sprejemanje ukrepov pričakovala že septembra, toženkina vlada pa se je z iskanjem ustreznih ukrepov pričela ukvarjati komaj oktobra. To, da se je vlada pričela ukvarjati z možnimi ukrepi komaj tedaj, ko je število obolelih že naraščalo, je potrdila tudi zaslišana priča dr. E. E.. Posledica takšnega postopanja in nezadostnega ukrepanja je bila, da je bila Slovenija na dan 26. 9. 2020 sedma najbolj prizadeta država na svetu po številu obolelih na milijon prebivalcev. Ukrepi, ki jih je toženkina vlada sprejemala z nedopustnimi posegi v ustavne pravice posameznikov, so bili povsem nekritični in vlada je ukrepe nepotrebno sprejemala po principu bolje kakšen več kot kakšen manj, ne da bi preučila izdelane študije.

Razumljivo je tudi, zakaj strokovna komisija toženkini vladi ni predlagala omejitev, ki so posegale v tožnikovo pravico do svobode gibanja, to velja tako za prepoved prehoda med občinami kot tudi splošno prepoved gibanja v večernih, nočnih in jutranjih urah in jih je toženkina vlada sprejela arbitrarno, povsem po nepotrebnem in izkazano brez kakršnegakoli učinka, saj je toženka sama zatrjevala, da je bilo število zasedenih intenzivnih postelj v slovenskih bolnišnicah bolj ali manj enako celotno obdobje od decembra 2020 do aprila 2021, omejevanje gibanja med občinami in zapustitev države tistim, ki niso prebivali v obmejnih občinah, se je namreč zaključilo že 24. 12. 2020. Teh prepovedi, kot to pravilno zaključuje sodišče prve stopnje, niso uvedle niti sosednje države (nobenega od njih Hrvaška, nobenega brez razumnih izjem, ki jih v Sloveniji ni bilo, tudi Avstrija), strokovne raziskave, o katerih govori v svoji izjavi priča dr. D. D., in ki so bile v času spornih ukrepov že objavljene, so pokazale, da splošna prepoved gibanja v času policijske ure ni zmanjšala števila okužb, nasprotno, to se je celo povečalo, na število okužb pa tudi ni v ničemer vplivalo spreminjanje njenega pričetka in zaključka (pokrajina Hessen).

Nesprejemljivost obče prepovedi gibanja med občinami je izpostavila tudi zaslišana priča dr. E. E., ki je poudaril, da v tistem trenutku sploh ni bilo dokazov, da bi ta prepoved lahko omejila bolezen, ukrep je bil popolnoma neživljenjski, pa tudi izjemno težko izvedljiv. Kaj se je po njegovem mnenju izkazalo kasneje, pa je z vidika protipravnosti seveda nepomembno. Tudi priča dr. F. F. je poudarjal, da je strokovna skupina priporočala osebno zaščito, razkuževanje, karanteno obolelih in testiranje, prepovedi prehajanja med občinama pa ne, saj je bila ta neizvedljiva zaradi majhnosti občin in posledične nujnosti stalnega prehajanja med njimi. Tudi nobeno gibanje med občinami ni moglo predstavljati problema, nujno je bilo le, da se posamezniki niso gibali znotraj večjega števila skupin. Ko je govoril o razmišljanjih glede prehajanja meje, je določno povedal, da je bila stroka na koncu avgusta 2020 soglasna, da prehodov zaradi velikega števila okuženih, ki so se že vrnili v Slovenijo, nima nikakršnega smisla omejevati.

Prav tako niso zanemarljivi poudarki zaslišanih prič, da toženkina vlada ni sledila vsem predlogom strokovne skupine, ni bilo redko, da je sprejela kakšen ukrep, ki ga skupina ni predlagala, pa tudi to, da katerega od predlaganih ni sprejela. Na enega takšnega, ključnega, to je opustitev testiranja osebja, ki je skrbelo za zdravje in življenje zares ogroženih ljudi npr. v domovih za ostarele, je opozoril tožnik. Niti toženka, niti prvostopno sodišče, pa se o tem nista izrekla. Poudarjanje sodišča prve stopnje, da so človekove pravice in temeljne svoboščine omejene s pravicami drugih, zato ni na mestu, saj toženkina oblast ni poslušala stroke, kot bi jo morala, do kolizije pravic, v okviru katere naj bi bilo dopustno tožilniku odreči pravico do takojšnjega odhoda iz države, niti na teoretični ravni ni moglo priti in tako ne more biti dvoma, da je toženka odgovorna za tožnikovo škodo, tudi če bi zanjo odgovarjala le v primeru največje stopnje protipravnosti, o kateri je v izpodbijani sodbi sicer neutemeljeno govora.

Tožnik pritožbenemu sodišču predlaga, da njegovi pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje, toženki pa naloži plačilo njegovih pritožbenih stroškov s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi.

5. Ob preizkusu izpodbijane sodbe po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), pritožbeno sodišče ni našlo uradno upoštevnih bistvenih kršitev določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11., 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, pri čemer slednjo tožena stranka izrecno uveljavlja tudi v pritožbi.

6. Absolutna bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP je podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusit, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov, ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Skupna značilnost teh dejanskih stanov je, da sodbe zaradi teh napak objektivno ni mogoče preizkusiti. Pri tovrstnem preizkusu gre le za formalen (procesni) preizkus razumljivosti sodbe in ne njenih razlogov, kar je vsebinski kriterij.

7. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ima izpodbijana sodba vse potrebne elemente, ki omogočajo njen preizkus, v njej tudi ni nobenih pomanjkljivosti, ki bi sodile v katerega izmed zakonskih dejanskih stanov citirane 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP.

8. Tožnik je zatrjeval, da je absolutna bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP podana tudi, ker naj ne bi bilo mogoče z gotovostjo reči, ali je sodišče prve stopnje oprlo svojo odločitev na stališče, da so bili v tej pravdi ti pomembni odloki vlade neustavni (17. točka obrazložitve), ali na stališče o neutemeljenosti tožnikovih opozoril, da je ukrepe sprejemala nepristojna veja oblasti (zadnji stavek 20. točke obrazložitve). Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v točki 16. obrazložitve pojasnilo, da je samo presojalo protiustavnost odlokov, ki so veljali v času drugega vala epidemije. US RS je namreč z odločbo U-I-79/20 z dne 13. 5. 2021 presojalo le veljavnost odlokov, izdanih v prvem valu epidemije Covid-19, in kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje US RS z nobeno nadaljnjo odločbo ni presojalo morebitne protipravnosti odlokov, katerih kršitev zatrjuje tožnik v obravnavani zadevi. V točki 17. obrazložitve izpodbijane sodbe, ki je nadaljevanje 15. in 16. točke, je nato sodišče prve stopnje ugotovilo neustavnost izdanih odlokov, saj je bila na podlagi odločbe US RS U-I-79/20 z dne 13. 5. 2021 razveljavljena zakonska podlaga, na podlagi katere so bili navedeni odloki sprejeti (2. in 3. točka. 1. odstavka 39. člena ZNB). V točki 20. obrazložitve pa je sodišče prve stopnje pojasnilo, da je kljub neustavnosti zakonske določbe (2. in 3. točke 1. odstavka 39. člena ZNB), na podlagi katere je bil sporni odlok v drugem valu sprejet, vlada za njegov sprejem tedaj imela zakonsko pooblastilo, saj je bila neustavnost 2. in 3. točke 1. odstavka 39. člena ZNB ugotovljena šele z odločbo US RS U-I-79/20 z dne 13. 5. 2021, torej po tem, ko je vlada sprejela že vse sporne odloke, navedene v točki 13. obrazložitve izpodbijane sodbe. Sodišče prve stopnje je tako zgolj pojasnilo, da da kljub neustavnosti sprejetih odlokov, je vlada imela zakonsko pooblastilo, da takšne ukrepe sprejme (prvi odstavek 39. člena ZNB). Nejasnosti in nerazumljivosti sodbe v tem delu ni in zato zgoraj zatrjevana absolutna bistvena kršitev določb postopka iz tega razloga ni podana.

9. Prav tako ni podana zgoraj navedena procesna kršitev v zvezi s pritožbenimi navedbami, da se sodišče prve stopnje ni konkretno opredelilo, v kakšnem primeru pa bi s kršitvijo ustavnih pravic bile kršene temeljne civilizacijske norme. Sodišče prve stopnje je namreč obrazložilo, da s sprejetimi ukrepi o omejitvi gibanja in prepovedjo nočnega združevanja ter z njihovim izvrševanjem ni bilo poseženo v temeljne civilizacijske norme, saj se je v času razglašene epidemije varovala ustavna pravica do zdravja.

10. Pritožbena zatrjevanja o tem, da se sodišče prve stopnje naj ne bi opredelilo do pravnih naziranj toženke, pa predstavljalo pritožbeni razlog bistvene kršitve določb postopka iz 8. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Gre za kršitev načela kontradiktornosti kot enega temeljnih načel pravdnega postopka določenega v 5. členu ZPP,

ki je del pravice do izjave, opredeljene v 22. členu Ustave Republike Slovenije URS.

Vendar v obravnavani zadevi tudi ta kršitev ni podana. Sodišče prve stopnje je v svoji obrazložitvi navedlo, katero pravno podlago šteje za pravno relevantno, kar zadošča. Pri tem ni nujno, da je odgovor na navedbo stranke vedno izrecen, saj je v določenih primerih tudi iz drugih navedb v obrazložitvi lahko razvidno, da se je sodišče seznanilo z argumenti stranke, in da jih je obravnavalo.

Ali se je sodišče prve stopnje pravilno oprlo na sodno prakso Vrhovnega sodišča RS, in sicer na sodbo II Ips 800/2006 z dne 24. 6. 2009, pa je stvar pravilne uporabe materialnega prava in ne zgoraj citirane absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, kar bo obravnavano v nadaljevanju te sodbe.

11. Sodišču prve stopnje se tudi ni bilo treba opredeliti do tega, kateri so elementi, ki pomenijo zavestno, namerno in očitno napačnost, saj je obrazloženo pojasnilo, da v obravnavani zadevi ne gre za kvalificirano protipravnost ravnanja vlade iz razloga, ker so bili sporni ukrepi sprejeti zaradi zajezitve in obvladovanja nalezljive bolezni, toženka pa je s tem izpolnjevala svojo ustavno dolžnost varovanja zdravja in življenja prebivalstva. Prav tako je obrazložilo, da je iz izpovedbe večine prič izhajalo prepričanje, da brez sprejetih ukrepov zdravstveni sistem ne bi vzdržal, kar bi pomenilo ne samo, da ne bi mogli zdraviti vseh bolnikov s Covidom, temveč tudi drugih pacientov, ki bi potrebovali zdravljenje na intenzivnem oddelku (30. in 31. točki obrazložitve sodbe).

12. Tožnik se v pritožbi tudi neutemeljeno sklicuje na sodbo VS RS II Ips 160/2013 z dne 23. 4. 2015, češ da naj bi v tej zadevi VS RS poudarilo, da poseg v osebnostne pravice nujno in vsak po sebi opravičuje denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo zaradi posega v pravico do posameznikove duševne celovitosti po 179. členu OZ. Pritožbeno sodišče po pregledu te zadeve ugotavlja, da se je v VS RS v tej zadevi ukvarjalo z vprašanjem razlage Direktive sveta 90/314/EGS z dne 13. 6. 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izleti, kot bistveno pa upoštevaje razlago navedene direktive izpostavilo še, da ima lahko stranka pravico do odškodnine za nepremoženjsko škodo zaradi preprečitve utemeljeno pričakovanega užitka na dopustu (kot dela "užitka oziroma uživanja življenja"). Kot bistveno se torej v tej zadevi ni izpostavilo vprašanje odškodninske odgovornosti države zaradi morebitne kršitve ustavnih pravic, kar se kot osrednje postavlja v obravnavani zadevi, zato zadeva VS RS II Ips 160/2013 za predmetno zadevo ni uporabljiva.

13. Tožnik je v obravnavani zadevi zatrjeval, da mu je škoda nastala zaradi omejitve gibanja in prepovedi nočnega združevanja, kar je predstavljalo nesorazmeren ukrep države v času drugega vala epidemije Covid-19, ki se je začel jeseni 2020 in je trajal še vso pomlad 2021 (od 18. 10. 2020 do 15. 6. 2021). V času ko je bil prvi val epidemije Covid-19 že končan, se toženka ni pripravljala na drugi val epidemije in je ukrepe sprejemala mimo ustave in zakona ter mimo priporočil stroke. Drugi razlog, ki ga je tožnik navajal za odškodninsko odgovornost pa je bil ta, da je ta odlok sprejel nepristojen organ, saj se človekove pravice in temeljne svoboščine v skladu z URS lahko omejijo le na podlagi zakona, s čimer je zatrjeval normativno protipravnost. Tožba je bila vložena na podlagi 26. člena URS, ki ureja odškodninsko odgovornost države za delovanje državnih organov,

zato so neutemeljena nadaljnja pritožbena zatrjevanja, da se sodišče prve stopnje ne bi smelo ukvarjati s sorazmernostjo in nujnostjo sprejetih ukrepov. Država je s temi odloki posegla v pravico do gibanja in združevanja ljudi, zato so tudi ti akti lahko predmet presoje njene odškodninske odškodninske odgovornosti v smislu, ali so bili ukrepi sorazmerni, oziroma ali je vlada z njihovim sprejemom in izvrševanjem presegla svoja pooblastila.

14. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka v obravnavani zadevi sprejelo na ugotovitvi, da odlokov o omejitvi gibanja ni sprejela nepristojna veja oblasti, ter da toženka oziroma njena vlada s sprejetjem odlokov in njihovim izvrševanjem ni kršila temeljnih civilizacijskih standardov, zato ni podana podana kvalificirana protipravnost kot eden od elementov odškodninske odgovornosti države za delovanje njenih organov po 26. členu URS.

15. URS varuje temeljne človekove pravice. Tako je v 15. členu slednje določeno, da so človekove pravice in temeljne svoboščine omejene samo s pravicami drugih in v primerih, ki jih določa ta ustava. Navedena določba je splošna. V nadaljevanju je v 32. členu URS določena pravica do svobode gibanja, in sicer ima vsakdo pravico, da se prosto giblje, izbira prebivališče, da zapusti državo in se vanjo kadarkoli vrne. Ta pravica se sme omejiti z zakonom, vendar samo, če je to potrebno, da bi se zagotovil potek kazenskega postopka, da bi se preprečilo širjenje nalezljivih bolezni, se zavaroval javni red, ali če to zahtevajo interesi obrambe države. 42. člen URS ureja pravico do zbiranja in združevanja in med drugim določa, da je zagotovljena pravica do mirnega zbiranja in do javnih zborovanj, ter da ima vsakdo pravico, da se svobodno združuje z drugimi. Prav tako je določeno, da so zakonske omejitve teh pravic dopustne, če to zahteva varnost države in javna varnost ter varnost pred širjenjem nalezljivih bolezni. Nadalje US RS varuje tudi pravico do življenja (17. člen URS), pravico do telesne in duševne celovitosti (35. člen URS) ter pravico do zdravstvenega varstva (1. odstavek 51. člena URS), saj ima država ima tudi ustavno dolžnost zavarovati zdravje in življenje prebivalstva.

16. Kot izhaja iz zgornjih določb US RS, sta pravici do svobode gibanja in do združevanja lahko omejeni le z zakonom, sprejemanje zakonov pa spada v pristojnost državnega zbora. Navedeno izhaja iz načela delitve oblasti, ki je prav tako ustavno načelo. Tudi US RS je v odločbi U-I-79/20 z dne 13. 5. 2021 v točki 72 zapisalo, da kadar se v človekove pravice in temeljne svoboščine posega neposredno s splošnim aktom, tj. aktom, ki se nanaša na nedoločeno število posameznikov, je lahko tak akt le zakon. Podrobnejše urejanje manj pomembnih, tehničnih vprašanj v zvezi z omejevanjem določene človekove pravice ali temeljne svoboščine lahko sicer zakonodajalec prepusti izvršilni oblasti, vendar mora - glede na ustavni pomen človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter zasnovo omejitvenih klavzul v Ustavi - v zakonu določiti dovolj določna merila za tako urejanje.

17. Splošno znano dejstvo je bilo, da je Vlada RS ob izbruhu epidemije Covid-19 morala reagirati hitro in učinkovito ter v nepredvidljivih okoliščinah odrediti ukrepe za zajezitev in obvladovanje nalezljive bolezni, saj bi prepočasen ali nezadosten odziv državne oblasti bil v neskladju s pozitivnimi obveznostmi države, opredeljene v zgoraj navedenih 17., 35. in 1. odstavku 51. člena URS.

To je veljalo tudi za drugi val epidemije, ki je bil sicer v stroki pričakovan.

18. Tožnik je v zvezi s trditvami, da je odloke o omejitvi gibanja in prepovedi združevanja sprejemal nepristojni organ, dejansko zatrjeval zakonodajno oziroma normativno protipravnost toženke. Kot je obrazložilo sodišče prve stopnje, je zakonodajna (normativna) protipravnost podana tudi, kadar bi določen predpis zaradi zagotovitve ustavnih pravic moral biti izdan, pa ni bil. V zvezi s tem je tudi pravilno ugotovilo, da razglasitev določenega predpisa kot neustavnega, še nujno ne pomeni kvalificirane protipravnosti, ki je predpostavka odškodninske odgovornosti države za delovanje njenih organov po 26. členu URS, temveč je ta podana, če gre za najhujše kršitve ustavnih določb oziroma kršitve temeljnih civilizacijskih standardov. Takšno stališče je zavzelo VS RS v zadevi II Ips 800/2006 z dne 24. 6. 2009. ESČP je res v sodbi Kurić in drugi proti Sloveniji z dne 26. 6. 2012 državi naložilo odpravo zaradi kršitve človekovih pravic na način, da mora Republika Slovenija najpozneje do 26. 6. 2013 vzpostaviti odškodninsko shemo na državni ravni kot splošen ukrep, da bi zagotovila ustrezno zadoščenje izbrisanim. Pri tem je poudarilo, da je bil bistveni razlog za kršitev pravice do zasebnega ali družinskega življenja ali pa obojega (8. člen konvencije), pravica do učinkovitega pravnega sredstva (13. člen) in prepoved diskriminacije (14. člen v povezavi z 8. členom), dolgotrajno omahovanje slovenske oblasti, da kljub temeljnim odločbam ustavnega sodišča zakonsko uredi prebivališče pritožnikov po njihovem nezakonitem izbrisu iz registra stalnega prebivalstva 26. februarja 1992 in jim zagotovi ustrezno zadoščenje.

ESČP se torej v tej zadevi ni ukvarjalo z vprašanjem, kakšna protipravnost države mora biti podana v primeru nezakonitega delovanja njenih državnih organov, temveč je zlasti presojalo ravnanje zakonodajalca, ki odškodnine izbrisnim ni zakonsko uredil. V obravnavani zadevi so okoliščine primera bistveno drugačne, saj je nastopila epidemija nalezljive bolezni SARS-CoV, ki je zahtevala ukrepanje države. V tem primeru je bila v ospredju skrb države za zdravje prebivalstva, in sta sta si tako v določenem trenutku nasproti stali ta pravica ter ustavni pravici do gibanja in združevanja. Prav iz tega razloga je sodišče prve stopnje v obravnavani zadevi pravilno štelo, da mora tudi v tem primeru biti podana kvalificirana protipravnost in ne zgolj poseg v ustavno pravico, za kar se zavzema tožnik in določeni pravni teoretiki.

19. V času začetka epidemije Covid-19, ki je bila v Sloveniji razglašena dne 12. 3. 2020, je takrat veljavni 39. člen ZNB določal, da lahko minister, pristojen za zdravje, kadar z ukrepi, določenimi s tem zakonom, ni mogoče preprečiti, da se v Republiko Slovenijo zanesejo in v njej razširijo določene nalezljive bolezni, odredi tudi ukrepe, s katerimi se: 1. določijo pogoji za potovanja v državo, v kateri obstaja možnost okužbe z nevarno nalezljivo boleznijo in za prihod iz teh držav; 2. prepove oziroma omeji gibanje prebivalstva na okuženih ali neposredno ogroženih območjih; 3. prepove zbiranje ljudi po šolah, kinodvoranah, javnih lokalih in drugih javnih mestih, dokler ne preneha nevarnost širjenja nalezljive bolezni; in 4. omeji ali prepove promet posameznih vrst blaga in izdelkov, pri čemer mora o ukrepih nemudoma obvestiti vlado Republike Slovenije, državni zbor Republike Slovenije in javnost. Z Zakonom o interventnih ukrepih za zajezitev epidemije Covid-19 in omilitev njenih posledic za državljane in gospodarstvo (ZIUZEOP)

je bil navedeni člen spremenjen tako, da je pristojnost odrediti gornje ukrepe prešla na kolektivni organ - Vlado RS.

20. Nesporno dejstvo je, da je US RS z odločbo U-I-79/20 z dne 13. 5. 2021, torej mesec dni pred zaključkom drugega vala, ugotovilo neustavnost 2. in 3. točke 1. odstavka 39. člena ZNB, državnemu zboru naložilo, da ugotovljeno neskladje odpravi v roku 2 mesecev po objavi odločbe v Uradnem listu Republike Slovenije, prav tako pa odločilo, da se do odprave ugotovljenega neskladja iz 1. točke izreka še vedno uporabljata 2. in 3. točka 1. odstavka 39. člena ZNB. Prav tako je US RS v citirani odločbi ugotovilo, da so v neskladju z Ustavo bili Odloki o začasni prepovedi gibanja in zbiranja ljudi na javnih mestih in površinah v Republiki Sloveniji (Uradni list RS, št. 30/20, št. 38/20 in 51/20, št. 52/20 in 58/20, št. 60/20 ter št. 78/20 in 85/20), ter da ima takšna ugotovitev učinek razveljavitve. Sodišče prve stopnje je tako pravilno ugotovilo, da so neustavni tudi nadalje sprejeti Odloki o začasni delni omejitvi gibanja ljudi in omejitvi oziroma prepovedi zbiranja ljudi zaradi preprečevanja okužb s SARS-CoV-2, ki so bili sprejeti od dne 26. 10. 2020 do 9. 4. 2021, torej v času drugega vala epidemije, in ki so podrobno citirani v 13. točki obrazložitve izpodbijane sodbe. Ob tem iz zgoraj navedene odločbe US RS še izhaja, da državnemu zboru ni mogoče odreči možnosti, da zaradi učinkovitega varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin glede izvrševanja pozitivnih obveznosti, ki izhaja iz ustave, v tem specifičnem položaju, predpisovanje ukrepov, s katerimi se neposredno posega v svobodo gibanja ter pravico do zbiranja in združevanja nedoločenega števila posameznikov, izjemoma prepusti izvršilni oblasti. Vendar pa mora biti v zakonu določen ali iz njega jasno razviden namen ukrepov, poleg tega mora zakon dovolj natančno opredeliti dopustne načine oziroma vrste, obseg in pogoje omejevanja svobode gibanja, ter pravice do zbiranja in združevanja ter druga ustrezna varovala pred arbitrarnim omejevanjem človekovih pravic in temeljnih svoboščin.

Vendar pa je treba kljub navedenemu, v obravnavani zadevi upoštevati, da so so bili ti odloki o omejitvi gibanja in prepovedi združevanja, s strani vlade sprejeti še preden je US RS odločilo z zgoraj navedeno odločbo in je torej v času njihovega sprejemanja vlada imela zakonsko pooblastilo, da ukrepe iz 39. člena ZNB sprejme. Odločitev sodišča prve stopnje, ki je v točki 20. obrazložitve izpodbijane sodbe ugotovilo, da je očitek tožnika, da je ukrepe sprejemala nepristojna veja oblasti, neutemeljen, je tako pravilna, drugačna pritožbena zatrjevanja pa so neutemeljena.

21. Glede na zatrjevanja pravdnih strank pred sodiščem prve stopnje, se je kot bistveno v obravnavani zadevi postavilo še vprašanje, ali je vlada s sprejemom odlokov o omejitvi gibanja in prepovedi združevanja, glede na takratne okoliščine, prekoračila pooblastila, oziroma kot je navedel tožnik, da je bil sprejeti ukrep o prepovedi prehajanja čez občine,

nerazumen in arbitraren, ki mu je onemogočil takojšen prehod čez mejo. Sodišče prve stopnje je opravilo obsežni dokazni postopek, v njem zaslišalo tudi člane strokovne komisije, ki je v času epidemije predstavljala posvetovalni organ vlade, na podlagi mnenja katerega je nato vlada sprejemala ukrepe iz 39. člena ZNB.

22. Ne držijo pritožbene navedbe, da toženkina oblast ni poslušala stroke, kot bi jo morala. Kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, je vlada ustanovila strokovno skupino pri Ministrstvu za zdravje, ki je bila podporni svetovalni organ, ki je s svojimi strokovnimi stališči vladi svetovala glede sprejemanja ustreznih ukrepov tudi v drugem valu epidemije, v katerem je vlada ukrepe sprejemala z namenom zagotavljanja bolnišnične oskrbe, in sicer zagotavljanja intenzivnih postelj tako za bolnike, obolele s Covidom-19, kot tudi za ostale bolnike, ki so nujno zdravstveno oskrbo potrebovali. Prav vsi člani svetovalne skupine so izpovedali, da so se o posameznih ukrepih pogovarjali na tedenskih sestankih. Pri tem nobena od prič ni izpovedala, da bi vlada sama sprejela kakšen ukrep ali pri njem vztrajala, kljub nasprotovanju komisije, oziroma da bi vlada ukrep sprejela povsem samovoljno in mimo priporočil stroke.

23. V zvezi s pritožbenimi zatrjevanji, da bi o sprejetju ukrepa, ki bi posameznikom v drugem valu epidemije onemogočil odhod iz Slovenije, razmišljala ali ga celo predlagala strokovna skupina, ni zatrjeval nihče, pritožbeno sodišče ugotavlja, da navedeno ne drži. Tožnik je sicer v pripravljalni vlogi z dne 13. 9. 2022 zatrjeval, da komisija v novembru in oktobru 2020 ni predlagala geografske omejitve gibanja, niti tega ni storila kdaj drugič, prav tako komisija ni predlagala omejitve gibanja v večernih, nočnih in jutranjih urah. Nato je toženka v pripravljalni vlogi z dne 27. 9. 2022 pod točko 4. le-te navedla, da te trditve ne držijo, da je sporne ukrepe uvedla na podlagi sklepa oziroma predloga strokovne svetovalne skupine Ministrstva za zdravje po tem, ko so člani skupine o uvedbi oziroma podaljšanju posameznega ukrepa strokovno razpravljali, pri čemer je primeroma izpostavila sestanek z dne 8. 3. 2021, na katerem je skupina sprejela sklep, da se ukrep policijske ure podaljša, enakega mnenja pa je bila tudi na sestanku dne 22. 3. 2021.

24. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da so tudi člani posvetovalne skupine kot priče izpovedali, da so o ukrepih prepovedi omejitve gibanja na občine in nočnega združevanja debatirali na svojih sestankih, in sicer se priča E. E. ni strinjal s prepovedjo omejitve gibanja na občine in se mu je ta ukrep zdel nesmisel, vendar je svetovalna skupina na koncu sprejela soglasno mnenje, da se ta ukrep sprejme, pri čemer je izpovedal tudi, da se je ta ukrep kasneje izkazal za najbolj učinkovit. Priča F. F. pa je izpovedal, da se ni strinjal z ukrepom prepovedi združevanja v nočnih urah. Vendar pa se je na koncu posvetovalna skupina večinsko strinjala, da se ta ukrep sprejme. Da je vlada posvetovalno skupino povprašala tudi glede spornih ukrepov, sprejetih v drugem valu, pa izhaja tudi iz sklepov Vlade Republike Slovenije z dne 30. 10. 2020 (dokaz B7), z dne 20. 11. 2020, z dne 26. 11. 2020 in 3. 12. 2020 (dokazi B10, B11 in B12), prav tako iz predloženih vhodnih dokumentov vlade iz spomladi 2021, in sicer z dne 9. 3. 2021, 16. 3. 2021, 23. 3. 2021, 6. 4. 2021, 13. 4. 2021 in 20. 4. 2021 (dokazi B16, B17, B18, B19, B20 in B21) ter iz zapisnikov posvetovalne skupine z dne 11. 10. 2023 (dokaz B23), z dne 11. 11. 2020 (dokaz B9), z dne 11. 1. 2021 (dokaz B13), in z dne 2. 3. 2021 (dokaz B5).

25. Pa tudi če bi vlada odlok (Ul. RS št. 155/20) in ostale odloke, ki so bili sprejeti v drugem valu epidemije in so se nanašali na omejitev prehajanja med občinami in omejitev gibanja ljudi med 21.00 uro zvečer in 6.00 uro zjutraj, sprejela brez posvetovanja s strokovno skupino, pa navedeno še nujno ne bi pomenilo, da je navedene ukrepe sprejela arbitrarno, povsem brez vsakršne strokovne podlage. Toženka je namreč v pripravljalni vlogi z dne 13. 5. 2022 navedla, kakšno je bilo stanje v Republiki Sloveniji pred in med oktobrom 2020 in o tem predložila številne grafe, iz katerih je izhajalo naraščanje števila obolelih, število hospitaliziranih ljudi na intenzivni negi in smrti po dnevih do 18. 10. 2020, Analizo širjenja okužb po statističnih regijah do 23. 10. 2020, Podatke o epidemioloških kazalnikih Covid-19 od 1. septembra do 21. oktobra in Pregled uvedenih ukrepov. Prav tako je predložila prikaz Covid sledilnikov, iz katerih so izhajale kapacitete bolnišnic, tedenski prikaz primerov v zdravstvu in domovih za starejše občane in stanje Covid-19 v Sloveniji od 14. oktobra do 2020 do 30. aprila 2021. Nadalje je v tej pripravljalni vlogi toženka navedla, da so določene raziskave iz tujine, opravljene po zaključku prvega vala, potrjevale učinkovitost omejevanja človekovih pravic, saj z drugimi ukrepi ni bilo moč doseči zasledovanega cilja, o čemer je izpovedala tudi vodja posvetovalne skupine, priča Bojana Beović.

26. Toženka je v pripravljalni vlogi z dne 13. 5. 2022 navedla, da je študija iz Francoske Gvajane, ki je bila ena izmed najbolj prizadetih zaradi prvega vala epidemije Covid-19, potrjevala, da je učinek restriktivnih ukrepov velik. V študiji je bilo ugotovljeno, da so prav ukrepi, kot je bila popolna prepoved gibanja prebivalstva in drugi restriktivni ukrepi, bistveno vplivali na izboljšanje epidemiološke situacije v tej enoti z okoli 300.000 prebivalci. Tudi članek iz znanstvene revije Nature Human Behaviour, ki obravnava raziskavo, potrjuje, da ima na gibanje faktorja R največji učinek šest ukrepov: omejitev manjših zasebnih druženj, zaprtje izobraževalnih institucij, ukrepi na mejah, splošna dostopnost zaščitnih sredstev, omejitev gibanja posameznikov in splošni oziroma nacionalni "lockdown". Učinkovitost ukrepa prepovedi gibanja v nočnem času pa porjuje študija "Understanding the effectiveness of government interventions in Europe second wave of Covid-19" iz marca 2021.

27. V zvezi z zgoraj navedenimi študijami je tožnik v nadaljnji v pripravljalni vlogi z dne 13. 9. 2022 navedel, da gre za povzemanje sicer strokovno povsem nepomembnih študij, vendar pritožbeno sodišče ugotavlja, da so tudi te strokovne študije, kakor tudi projekcije širjenja Covid-19 v Sloveniji, ki jih je v spis predložila toženka (dokaz B6) v spornem obdobju, od oktobra 2020 do konca aprila 2021, skupaj z mnenji posvetovalne skupine, vladi tedaj bile v pomoč pri sprejemanju ustreznih ukrepov glede obvladovanja širjenja virusa Covid-19 in torej tudi ukrepov omejitve gibanja in prepovedi združevanja, ki so bili sprejeti oktobra 2020.

28. Pritožbeno sodišče se je v zvezi z zgoraj navedenimi grafi in strokovnimi študijami, ki so bile podlaga za sprejem spornih ukrepov ter listinskimi dokazili, navedenimi v točki 24. obrazložitve, smelo opredeliti, ne da bi s tem poseglo v pravico do izjave pravdnih strank, saj so le-ti bili predmet kontradiktornega postopka pred sodiščem prve stopnje, pritožbeno sodišče pa je v zvezi s temi listinskimi dokazili bilo v istem spoznavnem položaju kakor sodišče prve stopnje, in je iz tega razloga tudi smelo odpraviti zatrjevano kršitev načela kontradiktornosti iz 5. člena ZPP.

29. Nadalje je tožnik v postopku pred sodiščem prve stopnje, kar ponavlja tudi sedaj v pritožbi, toženki očital samovoljo tudi pri določitvi izjem, ki so državo lahko zapustile in v tistem času imele omogočeno svobodno gibanje, kar se je nanašalo na prebivalce obmejnih občin v Sloveniji, ljudi v tranzitu in na ljudi, ki so vsakodnevno prečkali občinske meje zaradi izvajanja vzdrževalnih del ali sezonskih opravil na zasebnem objektu ali zemljišču za člane istega gospodinjstva, zaradi varstva in pomoči osebam, ki so bile potrebne podpore, oziroma zaradi oskrbe in nege družinskih članov ali če je šlo za izvajanje starševske skrbi in stikov z otrokom ter zaradi dostopa do trgovin ali storitev v drugi občini. S temi navedbami je tožnik želel dodatno utemeljiti nerazumnost ukrepov, s katerimi je bilo njemu onemogočeno gibanje preko meja občin ter prepovedano nočno združevanje.

30. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe povzelo tudi izpovedbi prič G. G. in E. E. (točka 25 obrazložitve). G. G. je pojasnila, da v zvezi z ugotavljanjem izjem od ukrepov v skupini niso govorili o številkah, koliko ljudi bi to pomenilo, temveč o skupinah ljudi, na katere bi se posamezni ukrep nanašal oziroma se ne bi, kar je potrdil tudi E. E., ki je v zvezi s tem izpovedal, da se je to usklajevalo na vladi, kamor so bili večkrat vabljeni, kjer se je potem določalo, kdo bi bil izjema. Vendar pa tudi navedeno ni moglo vplivati na (ne)sorazmernost ukrepa, saj kot je ugotovilo sodišče prve stopnje, so ukrepi omejitve gibanja vsekakor učinkovali do te mere, da je zdravstveni sistem uspel zagotoviti zdravljenje vsem, ki so ga potrebovali. Pri tem se je oprlo na izpovedbe prič G. G., E. E. (ki edini ni bil vezan na vlado v smislu zaposlitve, saj je bil zaposlen na Univerzi LJ), F. F. in D. D., ki so vsi izpovedali smiselno enako, da je posvetovalna skupina spremljala učinkovitost ukrepov tudi v drugih državah, in da so se pri tem držali strokovnih znanj in strokovne literature, ki je bila tedaj na voljo.

31. Odločitev sodišča prve stopnje, ki je tožbeni zahtevek zavrnilo, ker ni podana kvalificirana protipravnost kot element odškodninskega delikta države za delovanje njenih organov, je tako pravilna, pritožba tožnika pa je neutemeljena. Pritožbeno sodišče jo je zato v skladu s 353. členom ZPP zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

32. O stroških pritožbenega postopka tožnika je pritožbeno sodišče odločilo v skladu s 1. odstavkom 165. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 154. člena ZPP. Ker tožnik s pritožbo ni uspel, krije sam svoje stroške pritožbenega postopka.

5. člen ZPP določa, da mora sodišče dati vsaki stranki možnost, da se izjavi o zahtevkih in navedbah nasprotne stranke.

22. člen URS določa, da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih.

Tako odločba US RS Up-590/05 z dne 17. 4. 2008, točka 6 obrazložitve.

Prvi odstavek 26. člena URS določa, da ima vsakdo pravico do povračila škode, ki mu jo v zvezi z opravljanjem službe ali kakšne druge dejavnosti državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil s svojim protipravnim ravnanjem stori oseba ali organ, ki tako službo ali dejavnost opravlja.

Tako odločba US RS U-I-83/20 z dne 17. 8. 2020.

Tako sodba ESČP Kurić in drugi proti Sloveniji z dne 12. 3. 2014 , tč. 6.

Npr. Dr. Saša Zagorc v članku Odškodninska odgovornost za kršitev človekovih pravic, Pravni letopis 2013, str. 172 in 173, v kateri analizira odločbo VS RS II Ips 800/2006 in navaja, da je vrhovno sodišče v tej sodbi omejilo zakonodajno protipravnost za namene odškodninskega prava tako, da jo sprožijo le, "najhujše kršitve ustavnih določb oziroma kršitve temeljnih civilizacijskih standardov". V zvezi s tem ugotavlja, da je besedna zveza "temeljni civilizacijski standardi" pravno nedoločen in predvsem vsebinsko izpraznjen standard, ki je prepuščen neomejeni sodniški presoji. Poleg tega takšen standard ne daje posamezniku zagotovila in jasnih usmeritev za oceno, ali je upravičen do odškodnine ali ne, s čimer je pretirano ogrožena njegova pravna varnost.

Ur. l. RS št. 49-766/2020 z dne 10. 4. 2020.

Tako odločba US RS U-I-79/20 z dne 13. 5. 2021, točka 83.

Odlok o začasni delni omejitvi gibanja ljudi in omejitvi oziroma prepovedi zbiranja ljudi zaradi preprečevanja okužb s SARS-Cov-2 (UL 155/2020).

Zakon o nalezljivih boleznih (1995) - ZNB  - člen 39, 39/1, 39/1-2, 39/1-3

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 26, 32, 42

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.