VSM Sodba VI Kp 92842/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2025-03-20

dr. Vanja Verdel Kokol (preds.), mag. Mateja Kamenšek Gornik (poroč.), Simona Skorpik

kaznivo dejanje umora - umor na grozovit način - umor na zahrbten način - odločba o kazenski sankciji - odmera kazni - obteževalne in olajševalne okoliščine - dokazni predlog v pritožbi

Nadalje ni mogoče pritrditi pritožbi višje državne tožilke, ko navaja, da sodišče prve stopnje ne bi smelo v tolikšni meri upoštevati okoliščin v korist obdolžene. Izpostavlja, da je v preveliki meri upoštevalo izpostavljeni olajševalni okoliščini, in sicer priznanje krivde obdolžene in njeno dosedanjo nekaznovanost.

Zagovornik v pritožbi navaja, da bi sodišče prve stopnje kot olajševalno okoliščino moralo upoštevati tudi prejšnje življenje obdolženke in njeno težko otroštvo, ko je šlo za zlorabo alkohola s strani njenih staršev, nasilje staršev nad otroci, njeno skrb za sorojence in strogost starih staršev. V zvezi s tem navaja, da je sodišče nekritično, brez strokovne pomoči izvedenca, kot neverodostojne zavrnilo okoliščine težkega otroštva obdolžene, ki so po oceni pritožbe imele vpliv na kaznivo dejanje.

Pri presoji višine kazni v konkretni zadevi se je strinjati z razlogi sodišča prve stopnje, katere zagovornik graja, da obžalovanje obdolženke za storjeno kaznivo dejanje ni mogoče šteti kot olajševalne okoliščine. Sodišče prve stopnje je namreč prepričljivo ocenilo, da je bila obdolženka do trenutka, ko je bilo kaznivo dejanje odkrito, do storjenega povsem nekritična.

I. Pritožbi zagovornika obdolžene A. A. in višje državne tožilke se kot neutemeljeni zavrneta in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Obdolženo se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče na Ptuju je s sodbo II K 92842/2024 z dne 20. 12. 2024 obdolženo A. A. spoznalo za krivo storitve kaznivega dejanja umora po 1. točki 116. člena v zvezi z drugim odstavkom 20. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in ji po 116. členu KZ-1 izreklo kazen 28 let zapora. V skladu s prvim odstavkom 56. člena KZ-1 je obdolženi v izrečeno kazen vštelo čas pridržanja in pripora od 6. 4. 2024 od 11.07 ure dalje. Na podlagi prvega odstavka 73. člena KZ-1 je obdolženi odvzelo nož, ki je bil uporabljen ali namenjen za kaznivo dejanje. V skladu s prvim odstavkom 96. člena Zakon o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je odločilo, da obremenjujejo stroški kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter potrebni izdatki obdolženke ter potrebni izdatki in nagrada po uradni dolžnosti postavljenega zagovornika proračun, medtem ko ji je na podlagi 8. točke drugega odstavka 92. člena ZKP naložilo plačilo sorazmernega dela potrebnih izdatkov mladoletnih oškodovancev ter nagrad in potrebnih izdatkov njihovih pooblaščencev. Po drugem odstavku 105. člena ZKP je oškodovance, ki podrobneje izhajajo iz izreka izpodbijane sodbe, s priglašenimi premoženjskopravnimi zahtevki napotilo na pravdo.

-zagovornik obdolžene zaradi odločbe o kazenski sankciji, s predlogom pritožbenemu sodišču, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da obdolženi izreče nižjo zaporno kazen;

-višja državna tožilka zaradi odločbe o kazenski sankciji, ki pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo v tem delu spremeni tako, da obdolženi izreče kazen 30 let zapora.

3. Na pritožbo zagovornika je odgovorila višja državna tožilka ter pritožbenemu sodišču predlagala, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne, sodbo sodišča prve stopnje pa spremeni tako, kot je predlagala v pritožbi.

4. Na pritožbo višje državne tožilke je odgovoril zagovornik obdolžene, s predlogom, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in ji izreče nižjo zaporno kazen.

5. Pregled zadeve na pritožbeni stopnji je pokazal, da pritožbi nista utemeljeni.

6. Zagovornik obdolžene v pritožbi zatrjuje, da je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker se sodišče prve stopnje ni opredelilo do olajševalne okoliščine obžalovanja storitve kaznivega dejanja obdolženke, prav tako da je zaključke o tem, da obdolženka ni obžalovala storitve kaznivega dejanja vse do njegovega odkritja, podalo v nasprotju z listinami v spisu. V zvezi s tem pritožba navaja, da je obdolženka po izvršitvi umora, na poti do doma trikrat bruhala. To je bilo po mnenju pritožbe zaradi velike stiske obdolženke ob spoznanju, da je bilo storjeno dejanje absolutno nedopustno in nepopravljivo, obžalovanje obdolženke pa iskreno.

7. Zatrjevana kršitev ni podana. Sodišče prve stopnje je namreč v točki 3 izpodbijane sodbe tehtno in razumljivo pojasnilo, da obdolženkinih navedb o obžalovanju kaznivega dejanja ni upoštevalo kot olajševalne okoliščine, zaradi česar je navajanje pritožbe, da je ta okoliščina ostala prezrta, neutemeljeno. Pritožba pa z nadaljnjimi navajanji, da so zaključki sodišča prve stopnje o tem, da je bila obdolženka do storjenega kaznivega dejanja povsem nekritična, v nasprotju z listinami v spisu, podaja lastno dokazno oceno, ki je drugačna od tiste, ki jo je ugotovilo sodišče prve stopnje. S tem pa pritožba izraža nestrinjanje z višino odmerjene kazni, kar je obrazloženo v nadaljevanju te sodbe.

8. Pritožbi zagovornika in višje državne tožilke grajata odločbo o kazenski sankciji. Pritožba višje državne tožilke na več mestih navaja, da je obdolženki izrečena kazen nesorazmerna s težo kaznivega dejanja, stopnjo njene krivde ter obteževalnimi okoliščinami na njeni strani. Ocenjuje, da bi moralo sodišče prve stopnje obdolženi izreči kazen 30 let zapora. Poudarja, da bi moralo sodišče bolj kritično upoštevati težo storjenega kaznivega dejanja, pretkanega načrtovanja in nizkotnega ravnanja obdolžene, prav tako pa zavržnega ravnanja s truplom umorjene. Teža kaznivega dejanja je po njenem zatrjevanju še večja zaradi močne pretresenosti in prizadetosti številnih članov lokalne skupnosti ter prijateljev umorjene, kakor tudi zaman izvajanih aktivnosti občanov, policije in gasilcev, ki so jo iskali. Dodatno izpostavlja, da ne gre zanemariti, da tako organiziranega, premišljenega in usklajenega morilskega načrta storilcev ter vztrajnega prikrivanja kaznivega dejanja ter sprenevedanja v slovenski sodni praksi še ni bilo obravnavanega.

9. Z navedenimi pritožbenimi izvajanji ne gre soglašati. Nobenega dvoma ni, da je obdolženka kaznivo dejanje umora storila na grozovit in zahrbten način. Vse to je pri odmeri kazni upoštevalo tudi sodišče prve stopnje, ko je izrecno izpostavilo težo in okoliščine kaznivega dejanja ter krivdo obdolženke. Višja državna tožilka poudarja, da se večja teža obteževalnih okoliščin od ugotovljenih kaže v obdolženkini izredni "krutosti, brutalnosti, krvoželjnosti, hladnokrvnosti in brezobzirnosti". Po stališču pritožbe je to razvidno iz ravnanja obdolžene, ko je oškodovanki zadala številne za smrt nepotrebne rane in hude smrtne muke. Teža kaznivega dejanja je še posebej izrazita, saj je bila oškodovanka v času umiranja primorana požirati velike količine lastne krvi. Meni, da bi bilo potrebno upoštevati, da je obdolženka nekaj časa na kraju čakala, da bo oškodovanka v posledici vbodov umrla, kar po stališču pritožbe kaže na veliko indiferentnost obdolžene do umiranja oškodovanke. Na podlagi navedenega pritožba izpostavlja, da sta stopnja grozovitosti in zahrbtnosti v obravnavani zadevi tako intenzivni, da bi ju moralo sodišče prve stopnje upoštevati kot samostojni obteževalni okoliščini. Pritožbeno sodišče v zvezi s povzetimi pritožbenimi očitki izpostavlja, da je že sodišče prve stopnje pritrdilo stališču višje državne tožilke, da način in potek izvršitve obravnavanega kaznivega dejanja odstopata od dosedanjih primerov, obravnavanih v sodni praksi slovenskih sodišč glede istovrstnih kaznivih dejanj, in sicer po stopnji grozovitosti in zahrbtnosti. Prepričljivo je ocenilo, da takšno ravnanje obdolžene izkazuje veliko stopnjo organiziranosti in vztrajnosti pri odvzemu življenja oškodovani B. B. Prav tako je poudarilo odločnost hudo zavržnega ravnanja obdolžene pri odvzemu življenja oškodovanki, ki se kaže v številnih vbodnih ranah in vrezninah. Tako ni slediti stališču višje državne tožilke, da sodišče prve stopnje ni celovito in kritično presodilo vpliva brutalnosti in brezobzirnosti obdolžene ter grozovitosti in zahrbtnosti kot okoliščin, ki odražajo večjo težo kaznivega dejanja pri odmeri kazni. Neutemeljeno pa pritožba izpostavlja tudi, da grozovitost in zahrbtnost po stopnji intenzivnosti nista bili upoštevani kot obteževalni okoliščini, ker je tudi to pri odmeri kazni bilo upoštevano. Glede zavzemanja višje državne tožilke za upoštevanje dejstva, da je obdolžena po napadu na oškodovanko na kraju dogodka čakala, da ta umre, pa velja izpostaviti, da te okoliščine, glede na očitano kaznivo dejanje in krivdo obdolženke, ni mogoče upoštevati kot obteževalne okoliščine.

10. Prav tako višja državna tožilka neutemeljeno graja presojo nekaterih obteževalnih okoliščin, ki jih je sodišče prve stopnje pri odmeri kazni že upoštevalo, z navedbami, da bi jim moralo pripisati večji pomen. Pritožba tako navaja, da bi moralo sodišče prve stopnje dati večji poudarek obdolženkinemu nagnusnemu ravnanju z žrtvinimi posmrtnimi ostanki, ko je truplo B. B. zakopala v bližnji kup gnoja in ga prekrila s slamo. Dodatno težo obteževalnih okoliščin vidi v posebej zavržnem motivu za storjeno kaznivo dejanje. Obdolžena si je namreč prizadevala nadomestiti vlogo umorjene v njeni družini. Omenja tudi olajšanje obdolžene ob tem, da sta se s soobdolženim oškodovanke "uspela rešiti". Prav tako višja državna tožilka navaja, da sodišče prve stopnje ni dovolj upoštevalo hudih travmatičnih posledic štirih mladoletnih otrok, prikrajšanih za odraščanje z mamo. Dodatno tudi ne matere in sestre umorjene, ki sta bili nanjo zelo navezani, ter brata, ki je ostal brez nege, ki mu jo je nudila. Kot vredno upoštevanja pri večji teži kaznivega dejanja poudarja, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo niti žrtvinega prikrajšanja za njeno materinstvo štirih otrok in njene mladosti, ko je bila v času odvzema življenja stara zgolj 33 let.

11. V nasprotju s pritožbeno zatrjevanim je iz obrazložitve izpodbijane sodbe razvidno, da je sodišče prve stopnje okoliščine, ki jih izpostavlja pritožba, ustrezno upoštevalo ter jih pri odmeri kazni pravilno ovrednotilo ter jim ni dalo premajhne teže, kot to zmotno meni pritožba. Sodišče prve stopnje je razumno pojasnilo, da v zadevi ni spregledati hude travmatiziranosti družinskih članov umorjene in njihovega prikrajšanja zaradi izgube bližnje osebe ter predhodnega iskanja B. B., za katero so bili zavedeni, da jih je zapustila. Pritožba višje državne tožilke sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da je nekritično upoštevalo okoliščino, da je bila oškodovanka z umorom prikrajšana za materinstvo, saj iz obrazložitve izpodbijane sodbe izhaja, da je to ocenilo kot zelo zavržno. Izrecno je kot obteževalno okoliščino izpostavilo obdolženkino ravnanje po storitvi kaznivega dejanja (kar vključuje tudi ravnanje s posmrtnimi ostanki in poslovilnim pismom) ter odsotnost vsakršnega obžalovanja storjenega. Po obrazloženem se tako po oceni pritožbenega sodišča vse obteževalne okoliščine, ki jih izpostavlja pritožba, ustrezno odražajo v izrečeni kazenski sankciji 28 let zapora.

12. Nadalje ni mogoče pritrditi pritožbi višje državne tožilke, ko navaja, da sodišče prve stopnje ne bi smelo v tolikšni meri upoštevati okoliščin v korist obdolžene. Izpostavlja, da je v preveliki meri upoštevalo izpostavljeni olajševalni okoliščini, in sicer priznanje krivde obdolžene in njeno dosedanjo nekaznovanost. Poudarja, da je obdolžena svoj zagovor podala šele ob koncu preiskave, zaradi česar po njenem zatrjevanju s priznanjem krivde na predobravnavnem naroku ni tako zelo prispevala k ekonomičnosti postopka. Glede na številne predstavljene obteževalne okoliščine, stopnjo krivde obdolženke ter grozljivost očitanega ji kaznivega dejanja meni, da niti obdolženkina dosedanja nekaznovanost ne more imeti bistvenega vpliva na odmero kazni.

13. Zagovornik pa drugače kot višja državna tožilka, v pritožbi navaja, da priznanje obdolžene na predobravnavnem naroku ni bilo posledica trdnih dokazov o njeni krivdi za očitano ji kaznivo dejanje, temveč posledica njenega iskrenega obžalovanja dogodka. Posledično je zagovornik obdolžene mnenja, da je bilo to dejstvo pri odmeri kazni upoštevano v premajhni meri.

14. Povzetim navajanjem pritožb ni mogoče pritrditi. Sodišče prve stopnje je namreč pravilno, prav priznanje obdolženke ocenilo kot olajševalno okoliščino, kateri je dalo največjo težo. Prepričljivo je pojasnilo, da je obdolžena s priznanjem krivde za očitano kaznivo dejanje prispevala k hitremu zaključku kazenskega postopka in to okoliščino primerno ovrednotilo pri odmeri kazni. Ustrezno je po presoji pritožbenega sodišča upoštevalo tudi obdolženkino nekaznovanost, kateri glede na posledice kaznivega dejanja, ko je obdolženka štirim otrokom umorila mater, ni dalo večje in tako ta okoliščina ni imela bistvenega vpliva na odmero kazni, kot to neutemeljeno navaja pritožba višje državne tožilke. Po oceni pritožbenega sodišča sta obe olajševalni okoliščini bili ustrezno ovrednoteni in upoštevani pri odmeri kazni in nobena izmed njih ne more doprinesti k znižanju obdolženki na prvi stopnji izrečene kazni.

15. Zagovornik v pritožbi navaja, da bi sodišče prve stopnje kot olajševalno okoliščino moralo upoštevati tudi prejšnje življenje obdolženke in njeno težko otroštvo, ko je šlo za zlorabo alkohola s strani njenih staršev, nasilje staršev nad otroci, njeno skrb za sorojence in strogost starih staršev. V zvezi s tem navaja, da je sodišče nekritično, brez strokovne pomoči izvedenca, kot neverodostojne zavrnilo okoliščine težkega otroštva obdolžene, ki so po oceni pritožbe imele vpliv na kaznivo dejanje. Opozarja še na določbo drugega odstavka 49. člena KZ-1, ki kot okoliščine, ki vplivajo na odmero kazni, primeroma našteva tudi prejšnje življenje storilca in druge okoliščine, ki se nanašajo na storilčevo osebnost.

16. S pritožbo se ni mogoče strinjati. Ne drži pritožbeno navajanje, da je sodišče prve stopnje navedbe obrambe o težkem otroštvu obdolženke nekritično ocenilo, prav tako ne drži, da jih je ocenilo kot neverodostojne. Drugače izhaja iz točke 3 izpodbijane sodbe, kjer je sodišče prve stopnje vse navedene okoliščine upoštevalo ter ocenilo, da jih v konkretni zadevi ni šteti kot olajševalnih pri odmeri kazni. Tehtno in razumno je namreč presodilo, da starost obdolženke ob izvršitvi kaznivega dejanja, kakor tudi potek in način storitve kaznivega dejanja, preprečujejo drugačno presojo pravične kazni, kot je bila odmerjena obdolženki. Glede na vse ugotovljene okoliščine obravnavane zadeve zatrjevano težko otroštvo obdolžene ni okoliščina, ki bi lahko vplivala na nižjo odmero kazni pri izvršitvi tako zavržnega kaznivega dejanja. Konkretni umor je obdolžena s C. C. detajlno načrtovala dlje časa, kakor tudi način, kako ga prikriti in izginotje oškodovanke prikazati kot njeno zapustitev družine. Umor je obdolžena izvršila na neverjetno zahrbten in grozovit način. Pri tem pa ni mogoče prezreti travmatičnih posledic kaznivega dejanja za štiri mladoletne otroke, katerim je obdolženka odvzela možnost odraščanja ob silno ljubeči materi. Sploh ko pa se je, zaradi pomanjkanja lastne naklonjenosti staršev in odsotnosti ljubeče družine v otroštvu, zavedala pomena le-tega za mlade otroke. Pri tem je v njihovo mirno otroštvo posegla celo na način, da je s poslovilnim pismom, ki ga je napisala v imenu umorjene, oškodovanim otrokom vsilila predstavo, da jih je mati, ki so jo imeli tako radi, zapustila. Zato je vsakršno zavzemanje za upoštevanje težkega otroštva obdolženke kot okoliščine, ki bi vplivala na nižjo odmero kazni, tudi po oceni pritožbenega sodišča, neutemeljeno. Ker je sodišče prve stopnje presojo okoliščin opravilo na podlagi zgoraj povzetih dejstev in okoliščin, ki izhajajo iz zagovora obdolžene in podatkov spisa, utemeljeno v zadevi ni postavilo izvedenca, za kar se obramba zavzema šele v pritožbi. Pregled spisa namreč pokaže, da niti zagovornik, niti obdolžena tekom sojenja na prvi stopnji nista podala dokaznega predloga po postavitvi izvedenca psihološke stroke. Zato v tej fazi postopka z očitki, da sodišče ni postavilo izvedenca, zagovornik ne more uspeti. Iz pritožbenih izvajanj pa je razvidno, da pritožba v okviru podanega dokaznega predloga po vsebini uveljavlja nedovoljen pritožbeni razlog zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Obdolžena je namreč po danih pravnih poukih, na predobravnavnem naroku krivdo za očitano kaznivo dejanje priznala, sodišče prve stopnje pa je po presoji pogojev, priznanje krivde utemeljeno sprejelo in ni imelo pomislekov v krivdo obdolžene. Iz navedenih razlogov je zavzemanje pritožbe za postavitev izvedenca psihološke stroke neutemeljeno.

17. Pri presoji višine kazni v konkretni zadevi se je strinjati z razlogi sodišča prve stopnje, katere zagovornik graja, da obžalovanje obdolženke za storjeno kaznivo dejanje ni mogoče šteti kot olajševalne okoliščine. Sodišče prve stopnje je namreč prepričljivo ocenilo, da je bila obdolženka do trenutka, ko je bilo kaznivo dejanje odkrito, do storjenega povsem nekritična. Pri tem pritožbeno sodišče izpostavlja, da ne gre slediti niti stališču zagovornika, da se iskreno obžalovanje obdolžene izraža v dejstvu, da bi naj po storitvi kaznivega dejanja na poti do doma bruhala. S takimi navajanji pritožba, glede na težo in okoliščine kaznivega dejanja, kot tudi ravnanj obdolženke po umoru, ko je pokojni oškodovanki izkopala grob in jo zakopala v gnoj, ne more vzbuditi dvoma, da je obdolženki že iz tega razloga postalo slabo, kar izhaja iz podatkov spisa. Obramba pa tekom postopka z ničemer ni dokazala resnične želje obdolžene po samoprijavi na policiji, za kar se zavzema pritožba. Sodišče prve stopnje je tehtno in jasno poudarilo, da ravnanje obdolžene po kaznivem dejanju predstavlja okoliščino, ki ji jo je pri odmeri kazni šteti v škodo. S prikrivanjem dejanja, ki je bilo v naprej lažno prikazano kot da je umorjena mati zapustila svoje štiri mladoletne otroke in moža, je namreč hudo prizadela družinske člane pokojne B. B. Dodatno je upoštevati, da je obdolžena v času po umoru novice o obravnavanem dejanju spremljala na spletu in bila tako nedvomno seznanjena s strašnim trpljenjem družinskih članov pokojne, ki so jo v skrbeh iskali. Glede navedb obrambe o obžalovanju obdolžene ni prezreti niti obsežne telefonske komunikacije med obdolženo in C. C. po obravnavanem dogodku. Iz nje namreč ni razbrati obžalovanja obdolžene za svoje ravnanje, temveč le skrb za C. C. v luči nadaljevanja življenja na prostosti, saj kaznivo dejanje še ni bilo odkrito. Obdolžena je s C. C. komunicirala sproščeno in igrivo, brez vsakršnega obžalovanja krutega umora, ki ga je izvršila nad B. B. Prav tako pa brez kakršnega koli sočutja do oškodovanih otrok, ki jim je kot izraz svojega nekritičnega dojemanja tega, kar je storila, tolažbo želela nuditi sama. Iz pregleda zadeve je zaslediti še, da je obdolžena brez odstopanj od siceršnjega urnika in navad živela naprej, sprememb v obnašanju obdolžene po storjenem kaznivem dejanju, pa ni opazil niti njen mož.

18. Zagovornik se ne strinja niti z zaključkom sodišča prve stopnje, da je obdolženkino čustveno navezanost na C. C. razumeti kot motiv za storitev kaznivega dejanja in ne kot olajševalne okoliščine, za kar se zavzema. Pritožba navaja, da sodišče prve stopnje ni pojasnilo, kako je prišlo do zaključka, da v omenjeni okoliščini ni videti olajševalne okoliščine, temveč le motiv storitve obravnavanega kaznivega dejanja, kar bi po mnenju pritožbe sodišče lahko zaključilo le s pritegnitvijo izvedenca psihološke (psihiatrične) stroke.

19. Pritožba nima prav. Sodišče prve stopnje je v točki 3 izpodbijane sodbe navedlo prepričljive razloge za takšno svojo odločitev, pritožbeno sodišče pa se z njimi strinja in jih v celoti povzema. Tovrstno navedbo obdolženke in zagovornika na naroku za izrek kazenske sankcije je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo kot poskus zmanjševanja pomena kaznivega dejanja, s predstavo o čustveni zaslepljenosti obdolžene, ki je prevladala razumu. Pritožbeno sodišče pri tem ponovno izpostavlja, da je bilo kaznivo dejanje načrtovano in premišljeno do potankosti. V pisnem zagovoru je obdolžena sama izpostavila, da je C. C. želela pomagati, saj je tarnal, da ne more zapustiti B. B., brez da bi s tem izgubil možnost videvati svoje otroke. Takšnemu stališču, ob številnih pravnih možnostih za ureditev stikov staršev z otroki ob njihovi razvezi, tudi sicer ne gre slediti, je pa iz ravnanj obdolžene razvidno, da je želela B. B. odstraniti iz njihove družine. Tudi pritožbeno sodišče v čustveni navezanosti obdolžene na C. C. zazna le motiv za izvršitev izredno krutega kaznivega dejanja. Z umorom B. B. in moralno gnusnim ravnanjem obdolžene s truplom umorjene, pri čemer gre že iz same izvršitve razpoznati hladnokrvno organizacijo kaznivega dejanja, je bilo namreč udejanjeno to, za kar se je obdolžena zavzemala. Pritožba pa ponovno s predlaganjem izvedenca psihološke (psihiatrične) stroke uveljavlja nedovoljen pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

20. Zagovornik obdolžene je na več mestih v pritožbi navajal, da je bila obdolženi glede na vse okoliščine obravnavanega primera izrečena previsoka kazen zapora, ki ni sorazmerna. V pritožbi problematizira, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo primerjave morebitne kazni, ki naj bi bila izrečena soobdolženemu C. C. Hkrati sodišču prve stopnje očita, da ni primerjalo izrečenih kazni za istovrstna kazniva dejanja v podobnih okoliščinah. Glede navedenega pritožbeno sodišče opozarja, da se kazen za kaznivo dejanje vselej določa individualno, upoštevaje težo kaznivega dejanje in krivdo, kakor tudi ugotovljenih olajševalnih in obteževalnih okoliščin in njihovim vrednotenjem v vsakem posameznem primeru.

Zato tudi ni mogoče soglašati s pritožbenim zatrjevanjem, da bi moralo sodišče prve stopnje v naprej špekulirati o višini kazni, ki bo morebiti izrečena soobdolžencu in obdolženi izreči temu sorazmerno kazen. Bistveno namreč je, da kazenski postopek zoper C. C. še ni končan, posledično pa tudi ni znan njegov izid. Povzeto pritožbeno zavzemanje je tako v nasprotju z domnevo nedolžnosti in mu ne gre slediti.

21. Prav tako poskuša zagovornik z navajanjem posameznih primerov istovrstnih kaznivih dejanj pritožbeno sodišče prepričati, da sodišče prve stopnje ni pravilno ovrednotilo "stopnje grozovitosti" v obravnavani zadevi. Posledično bi naj obdolženi izreklo previsoko kazen zapora glede na dve izpostavljeni zadevi, ki ju pritožba šteje za bolj grozoviti od obravnavane. Pri tem pritožbeno sodišče ponovno izpostavlja, da je nedopustno presojati pravičnost in sorazmernost konkretno izrečene zaporne kazni z nepravnomočno končanimi primeri pred slovenskimi sodišči. Že zaradi tega pritožbeno izpostavljen primer, ko so žrtev umora najprej pretepli in zaprli v prtljažnik vozila, nato jo prepeljali na drug konec Slovenije in več ur mučili, večkrat ustrelili, pri čemer je žrtev morala gledati, kako ji kopljejo grob, preden so jo pokončali s krampom, ne more nuditi primerjalne teže v obravnavani zadevi. Pritožbeno sodišče poudarja, da ima vsaka zadeva, četudi gre za istovrstno kaznivo dejanje, svoje posebnosti, zaradi česar je potrebno zakonski znak grozovitosti presojati kritično in sistematično upoštevati podobnosti in razlike v posameznih zadevah. Zagovornik obdolžene kot občutneje grozovitejšo od obravnavane izpostavlja tudi zadevo I Ips 41847/2020 z dne 25. 5. 2023, kjer je žena, ki jo je mož polil z vnetljivo tekočino zagorela po celem telesu ter po glavi, v posledici hudih opeklin, vključno z opeklinami dihal, pa je kasneje med zdravljenjem umrla. S tem pravzaprav utemeljuje svoje stališče, da v obravnavani zadevi izrečena kazen 28 let zapora ni v skladu s siceršnjo kaznovalno politiko v podobnih primerih. V izpostavljeni zadevi je bila obdolžencu namreč izrečena nižja kazen, in sicer 23 let zapora. Tudi s takšnimi navajanji zagovornik ne more uspeti. Iz obrazložitve pritožbe je razbrati, da zagovornik primerjavo med zadevama oblikuje zgolj na podlagi opisov očitanih kaznivih dejanj, pri tem pa prezre dodatne okoliščine obeh primerov. V sodbi III K 41847/2020 z dne 8. 11. 2021 je sodišče prve stopnje drugače kot v konkretni zadevi, ugotovilo odsotnost dolgotrajnejšega načrtovanja in priprav na storitev dejanja, drugačen je bil tudi motiv dejanja, in sicer maščevanje ženi zaradi intimne zveze z drugim, pri čemer je upoštevalo tudi storilčevo močno razburjenost zaradi prepira z ženo v času storitve kaznivega dejanja. Poleg subsumpcije pod zakonski znak grozovitosti izvršitve umora je tako podobnost med izpostavljenima zadevama moč videti le v predhodni nekaznovanosti storilca in njegovem sicer urejenem življenju. Glede na navedeno pritožbeno izpostavljene zadeve zaradi naštetih različnih individualnih okoliščin ni mogoče primerjati z obravnavanim primerom. Nadalje ni mogoče soglašati s pritožbeno trditvijo, da s strani sodišča prve stopnje obdolženi izrečena kazen ni v sorazmerju z izrečenimi kaznimi v primerljivih zadevah. Pregled istovrstnih kaznivih dejanj v podobnih okoliščinah pokaže ravno, da je sodišče prve stopnje obdolženi izreklo po vrsti in višini povsem ustrezno kazensko sankcijo, sorazmerno naravi in teži izvršenega kaznivega dejanja.

22. Nenazadnje zagovornik obdolžene neutemeljeno navaja, da sodišče prve stopnje pri odmeri kazni ni upoštevalo ciljev kaznovanja, in sicer prevzgoje, resocializacije in možnosti vrnitve obdolžene v družbo kot odgovorne osebe. Zatrjuje, da 28-letna omejitev svobode obdolžene nesorazmerno preprečuje možnost ponovne vključitve v družbo, to pa neutemeljeno na račun prevzgoje in varstva drugih. V zvezi s tem višja državna tožilka v odgovoru na pritožbo utemeljeno opozarja, da je v skladu s 45.a členom KZ-1 namenov kaznovanja več. Med drugim varovanje temeljnih vrednot in načel pravnega reda, kakor tudi specialna in generalna prevencija. Sodišče prve stopnje je pri odmeri zaporne kazni upoštevalo pravilno ugotovljene olajševalne in obteževalne okoliščine ter specialno in generalno prevencijo izrečene zaporne kazni ter pravilno ocenilo, da je tako odmerjena zaporna kazen pravična, primerna in sorazmerna ter odraža tudi namen kaznovanja kot povračilo za izvršeno kaznivo dejanje. Upoštevaje navedeno po presoji vseh pritožbenih navedb pritožbeno sodišče zaključuje, da izrečene kazenske sankcije ne gre spreminjati ne obdolženi v korist ne v njeno škodo.

23. Glede na obrazloženo, in ker pri uradnem preizkusu izpodbijane sodbe v skladu z določbo 383. člena ZKP pritožbeno sodišče ni ugotovilo kršitev, ki jih je dolžno upoštevati po uradni dolžnosti, je o pritožbah zagovornika obdolžene in višje državne tožilke odločilo tako, kot je razvidno iz izreka te sodbe (391. člen ZKP).

24. Iz istih razlogov kot sodišče prve stopnje je tudi pritožbeno sodišče obdolženo oprostilo plačila sodne takse, ki bi jo morala plačati, ker ni uspela s pritožbo (četrti odstavek 95. člena v zvezi s prvim odstavkom 98. člena ZKP).

Tako tudi VSC v sodbi I Kp 12909/2016 z 22. 6. 2018.

L. Bavcon et al., Kazensko pravo, Splošni del, Šesta izdaja, Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana, 2021, str. 395 in 397.

Glej drugi odstavek 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic, 27. člen Ustave Republike Slovenije ter 3. člen ZKP.

Prim. s sodbami Vrhovnega sodišča RS I Ips 18567/2017 z dne 20. 2. 2020, I Ips 12909/2016 z dne 26. 9. 2019, I Kp 13781/2021 z dne 6. 2. 2024 ter I Ips 69064/2020 z dne 10. 2. 2025.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 49, 49/2, 116, 116-1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.