VSK Sklep PRp 1/2026
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-20

Mara Bristow (preds.), mag. Jana Petrič (poroč.), Aleš Arh

odločanje o zahtevi za sodno varstvo - dopolnitev dokaznega postopka

Za zaključek, da prekršek ni z gotovostjo izkazan, ne zadošča, da storilec v zahtevi za sodno varstvo poda navedbe in predlaga dokaze, s katerimi vzbudi dvom v dejanske zaključke prekrškovnega organa. Te navedbe mora sodišče preveriti in nato dokazno oceniti skladno z metodološkim napotkom iz 133. člena ZP-1. Prekrškovni organ zato pravilno opozarja, da bi sodišče moralo dopolniti dokazni postopek z zaslišanjem prič, oškodovanca in storilca. Ker tega ni storilo, je kršilo pravila postopka, kršitev pa je vplivala ali bi vsaj lahko vplivala na zakonitost sodbe (drugi odstavek 154. člena ZP-1).

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi, zadeva pa vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

1. Z izpodbijano sodbo je Okrajno sodišče v Postojni ustavilo postopek zoper storilca zaradi prekrška po prvem odstavku Zakona o varstvu javnega reda in miru (v nadaljevanju ZJRM-1) v zvezi z 20. členom ZJRM-1, ker prekršek storilcu ni dokazan.

2. Zoper sodbo se pritožuje prekrškovni organ. Opisuje, kako so potekali dogodki in povzema zagovor storilca. Sodišče je verjelo storilcu in pristranskim pričam (zoper katere je bil tudi uveden postopek). Vseeno pa je ugotovilo, da je storilec s stanovanjskega okna oškodovanca strgal (ne pa snel, kot je napačno ugotovilo sodišče prve stopnje) mavrično zastavo LGBT in s tem dejanjem pri oškodovancu povzročil občutek užaljenosti, razžaljenosti in razburjenje. Kar izpolnjuje najmanj zakonske znake prekrška po prvem odstavku 7. člena ZJRM-1 (nedostojno vedenje). Zato bi sodišče lahko dopolnilo dokazni postopek, ugotovilo, da so bila odločilna dejstva pravilno ugotovljena in ob pravilni uporabi materialnega prava spremenilo pravno klasifikacijo prekrška, tako kot določa tretji odstavek 65. člena Zakona o prekrških (v nadaljevanju ZP-1).

4. Po določbi 6. člena ZJRM-1 se za prekršek kaznuje, kdor se vede na drzen, nasilen, nesramen, žaljiv ali podoben način ali koga zasleduje in s takšnim vedenjem pri njem povzroči občutek ponižanosti, ogroženosti, prizadetosti ali strahu. Po določbi 20. člena ZJRM-1 pa je določena hujša oblika prekrška po 6. členu in sicer, kadar je dejanje storjeno z namenom vzbujanja narodnostne, rasne, spolne, etnične, verske, politične nestrpnosti ali nestrpnosti glede spolne usmerjenosti.

5. Prekrškovni organ je storilcu očital, da se je skupaj z dvema mladoletnima osebama vedel na nesramen, žaljiv ali podoben način z namenom vzbujanja nestrpnosti glede spolne usmerjenosti A. A. s tem, ko mu je najprej s stanovanjskega okna strgal mavrično zastavo in nato vpil "peder" in s tem pri A. A. povzročil občutek ponižanosti in prizadetosti.

6. V izpodbijani sodbi je sodišče prve stopnje podalo dva razloga za svojo odločitev o ustavitvi postopka o prekršku. Prvi je, da prekrškovni organ ni opravil dokazne ocene izjav storilca in z njegove strani predlaganih prič, zato naj ne bi bilo dokazano, da je storilec izrekel besedo "peder". Drugi pa je, da naj bi manjkal ključni element - usmerjeno žaljivo ravnanje proti določeni osebi. Sodišče prve stopnje je na podlagi pisnih izjav prič ugotovilo, da naj bi šlo le za vzajemno izzivanje med mladimi, kršitelj osebe niti ni videl in naj ne bi vedel, kdo je. Dejanje zato ne izpolnjuje zakonskih znakov prekrška po 20. členu ZJRM-1. Če žaljivka peder ni dokazana, namreč ni mogoče vzpostaviti vzročne zveze med ravnanjem storilca in prijaviteljevim občutkom ponižanosti.

7. Če sodišče, ki odloča o zahtevi za sodno varstvo, spozna, da dejansko stanje ni popolno in pravilno ugotovljeno, ponovi ali dopolni dokazni postopek po pravilih rednega sodnega postopka (četrti odstavek 65. člena ZP-1). Sodišče prve stopnje je sicer to storilo, vendar je zgolj vpogledalo v izjave storilca in z njegove strani predlaganih prič in v prijavo oškodovanca, ne da bi kogarkoli zaslišalo in neposredno ocenilo njihove nasprotujoče si izjave. Dejstvo je, da se dvema od teh prič očita sostorilstvo, tretja pa je mati ene od prič. Tudi v postopku odločanja o zahtevi za sodno varstvo sodišče veže načelo materialne resnice. Prekrškovni organ je očitno verjel oškodovancu in tudi ob upoštevanju izjave storilca štel prekršek za dokazanega. Za zaključek, da prekršek ni z gotovostjo izkazan, ne zadošča, da storilec v zahtevi za sodno varstvo poda navedbe in predlaga dokaze, s katerimi vzbudi dvom v dejanske zaključke prekrškovnega organa. Te navedbe mora sodišče preveriti in nato dokazno oceniti skladno z metodološkim napotkom iz 133. člena ZP-1. Prekrškovni organ zato pravilno opozarja, da bi sodišče moralo dopolniti dokazni postopek z zaslišanjem prič, oškodovanca in storilca. Ker tega ni storilo, je kršilo pravila postopka, kršitev pa je vplivala ali bi vsaj lahko vplivala na zakonitost sodbe (drugi odstavek 154. člena ZP-1).

8. Ker sodišče prve stopnje doslej teh dokazov ni izvedlo, bi pritožbeno sodišče z meritorno odločitvijo storilcu potencialno lahko odvzelo ustavno zagotovljeno pravico do pritožbe. Zato je pritožbi ugodilo in ob uporabi osmega odstavka 163. člena ZP-1 sodbo razveljavilo, zadevo pa vrača sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Zakon o prekrških (2003) - ZP-1  - člen 65, 65/4, 133

Zakon o varstvu javnega reda in miru (2006) - ZJRM-1  - člen 20

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.