VSC Sklep IV Cp 126/2026
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-04-02

Gregorič Nataša (preds.), Aleksander Šmid (poroč.), Karolina Pečnik

varstvo in vzgoja otroka - ogroženost otroka

Iz prav nobenega dela obrazložitve izpodbijane odločbe ni mogoče razbrati, da bi sodišče odobravalo kakršnokoli psihično ali fizično nasilje, kakor to skuša prikazati pritožba. Ravno nasprotno: sodišče prve stopnje je v dosedanjem postopku ugotovilo rizična oziroma ogrožujoča ravnanja na strani nasprotne udeleženke, saj jih je natančno povzelo v 22. točki obrazložitve izpodbijane odločbe, vendar jih je skladno z ustavnim načelom sorazmernosti (2. člen URS) pri ukrepih, ki so potrebni za zaščito koristi otrok, na podlagi ugotovljenih dejstev materialnopravno pravilno presojalo s tehtanjem razmer pri enem in drugem staršu.

I. Pritožba se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

II. Predlagatelj in nasprotna udeleženka nosita vsak svoje stroške postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom drugič odločilo o upnikovem predlogu za izdajo začasne odredbe. Ob prvem odločanju je s sklepom o začasni odredbi I Z 28/2025 z dne 11. novembra 2025 delno ugodilo upnikovemu predlogu in obenem tudi po uradni dolžnosti izdalo začasno odredbo, s katero je (i.) obe hčeri začasno zaupalo v varstvo in vzgojo očetu, (ii.) odločilo, da mora oče poskrbeti za redno šolanje otrok po programu Osnovne šole ..., (iii.) odločilo, da stiki med dolžnico in njenima hčerama potekajo pod nadzorom strokovnega delavca zakonitega udeleženca (zavrnilo pa je predlog, da naj se stiki z nasprotno udeleženko povsem ukinejo), in (iv.) dolžnici naložilo plačilo preživnine. V presežku (glede nadomestitve soglasja dolžnice za prešolanje obeh hčera in za spremembo naslova njunega stalnega bivališča ter za plačilo višje preživnine) je sodišče prve stopnje upnikov predlog zavrnilo.

Na podlagi (s stopnjo verjetnosti) ugotovljenih dejstev je sodišče prve stopnje takrat presodilo, da sta obe deklici pri materi ogroženi in da je pri očetu za njuni hčeri ustrezno poskrbljeno. Nadalje je presodilo, da sta otroka pri materi bolj ogrožena kot pri očetu, in sicer v tolikšni meri, da je vprašanje starševske skrbi potrebno začasno urediti že med postopkom izdaje začasne odredbe.

2. Pritožbeno sodišče je sklepom I Cp 462/2025 z dne 8. 1. 2026 pritožbama obeh udeležencev ugodilo ter zadevo glede upnikovega predloga za izdajo začasne odredbe vrnilo v nov postopek. Sodišču prve stopnje je naložilo, da po odpravi nejasnosti v mnenjih CSD ponovno presodi, (i.) ali sta obe hčeri tako hudo ogroženi, da ju je nujno začasno zaupati v varstvo in vzgojo očetu, (ii.) ali je nujno izvajanje stikov z nasprotno udeleženko pod nadzorom oziroma ali je nujna začasna ukinitev izvajanja stikov, kot je predlagal upnik v predlogu, (iii.) in da se ponovno opredeli do nujnosti prešolanja oziroma natančneje opredeli način izvajanja drugačne oblike šolanja, če bo ugotovilo, da je to za zavarovanje koristi otrok primerneje.

3. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku zavrnilo upnikov predlog za izdajo začasne odredbe, ki ga je vložil pred začetkom postopka za varstvo koristi otrok. Ta po njegovem predlogu zdaj že teče pred Okrožnim sodiščem v Celju pod II N 796/2025.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, (i) da oče ni spoštoval prejšnjih odločitev sodišča in ni omogočil izvajanja stikov med nasprotno udeleženko in obema hčerama skladno s prej izdano, zdaj razveljavljeno, začasno odredbo, (ii.) da obeh hčera ni šolal po programu osnovne šole ..., kot je bilo določeno v navedeni začasni odredbi, (iii.) da ne sodeluje s CSD Velenje, (iv.) da mladoletni hčeri v prvih izjavah policistom nista govorili o nasilju matere nad njima, nato pa sta o tem v svojih izjavah ponavljali trditve predlagatelja iz tega postopka, ter da sta indoktrirani z njegove strani, saj popolnoma sledita njegovim pričakovanjem, (v.) da je mogoče dejavnike tveganja pri materi v zvezi z drogo ustrezno nadzirati in preverjati, saj mati tedensko prinaša potrdila o (ne)prisotnosti drog in pristaja na prihode in preglede delavcev CSD v njenem stanovanju, (vi.) da je bila materina skrb glede opravljanja šolskih obveznosti obeh hčera vseskozi primerna in da nobena institucija ni poročala o nenavadnem ali drugačnem vedenju deklic, ki bi kazalo na neprimerno vzgojo ali zanemarjanje oziroma ogrožanje deklic s strani matere, (vi.) da predlagatelj drugih navedb in svojih trditev o neprimernih ravnanjih matere ni izkazal, (vii.) da deklici indoktrinira in ju postavlja v položaj lojalnosti.

Na podlagi teh dejstev je sodišče prve stopnje zaključilo, da so po izdaji prejšnje, zdaj razveljavljene, začasne odredbe okoliščine spremenile, in da je očetovo okolje trenutno tisto, ki deklici resnično ogroža, saj oče ne spoštuje odločb sodišča in usmeritev CSD ter deklicama ne zagotavlja osnovnošolskega izobraževanja. Upnikov predlog za izdajo začasne odredbe je posledično zavrnilo.

Povzetek pritožbenih navedb in povzetek navedb iz odgovora na pritožbo nasprotne udeleženke in zakonitega udeleženca

4. Pritožbo vlaga upnik. Navaja, da je sodišče prve stopnje z zavrnitvijo njegovih dokaznih predlogov za zaslišanje prič B. B. in C.C. storilo bistveno kršitev določb postopka, saj mu je onemogočalo dokazovanje neprimernega okolja pri materi in s tem ogroženost obeh deklice pri njej, s čimer je poseglo v njegovo pravico do izjave.

Sodišče prve stopnje ni opravilo poizvedb, ali je zoper nasprotno udeleženko vložena kazenska ovadba, je pa predlagateljeva pooblaščenka s poizvedbami ugotovila, da je zoper nasprotno udeleženko vložena kazenska ovadba zaradi zanemarjanja mladoletne osebe in surovega ravnanja (zadeva Kt 1429/2026). Sodišče prve stopnje je na podlagi enakih dokazov kot v prejšnjem postopku "čudežno" spremenilo svojo odločitev.

Predlagatelj se strinja s stališčem kolizijskega skrbnika obeh hčera, ki ga je izrazil najprej, ne pa tudi z njegovimi nadaljnjimi stališči, saj so bila očitno podana pod vplivom prirejenega mnenja CSD. Sodišče prve stopnje ni odpravilo kršitev, na katere ga je opozorilo pritožbeno sodišče v prejšnjem razveljavitvenem sklepu.

Predlagatelj v pritožbi z obširnimi navedbami CSD Velenje očita pristransko in nestrokovno ravnanje. Ker se sodišče preprosto sklicuje na mnenje CSD in ker zato ni kritično presojalo razmer pri obeh starših, je odločitev v tej zadevi očiten primer sodniške samovolje. Že pritožbeno sodišče je ugotovilo, da so razmere pri materi ogrožujoče. "Predlagatelj ve, da so se pritiski s strani strokovne delavke CSD na sodišče vršili tudi s klicanjem razpravljajoče sodnice." CSD je tisti, ki je deklicama s svojim ravnanjem preprečil, da nadaljujeta svoje osnovnošolsko izobraževanje, s čimer jima krši ustavne in konvencijske pravice do izobraževanja. Za to so kriva tudi nejasna navodila sodišča iz prejšnje začasne odredbe. Predlagateljeve prošnje za preverjanje znanja obeh deklic po programu osnovne šole ... so ostale neuslišane. Pritožba nadalje podrobno opisuje dogajanje na CSD Velenje dne 13. 1. 2026 in navaja, da je zapis CSD o dogajanju tega dne potvorjen. Predlagatelj se je obrnil celo na socialno inšpekcijo. "CSD razširja lovke povsod, samo da bi upravičeval svoja dejanja, ki jih je opustil", zato je predlagatelj zoper strokovne delavce vložil kazensko ovadbo. Predlagatelj je želel, da se CSD Velenje iz postopka izloči.

Predlagatelj v pritožbi navaja, da je splošno znano dejstvo, da odvisnik ostane odvisnik, in da nasprotna udeleženka sedaj svojo odvisnost kompenzira na drug način. Predlagatelj je sodišče prve stopnje v zvezi s tem opozarjal, da nasprotna udeleženka uživa alkohol tudi v javnosti, česar pa sodišče prve stopnje ni raziskalo. Prav tako je povsem zanemarilo fizično nasilje, ki sta ga deklici natančno opisali policistki PP Moste Polje. Sodišče prve stopnje je s tem, ko deklic ni zaslišalo, kršilo njune ustavne in konvencijske pravice, in sicer 22. člen, 53. člen in 56. člen Ustave Republike Slovenije (URS), 12. člen Konvencije o otrokovih pravicah (KOP), 6. člen Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP) in 8. člen EKČP. "Za kolizijskega skrbnika je bila ta njuna pravica izčrpana na način, da je z deklicama opravil razgovor". V nadaljevanju se pritožba sklicuje na razgovor, ki ga je CSD z deklicama opravil pri očetu 18. 10. 2025. Deklici sta nasilje podrobno opisali tudi na PP Moste Polje dne 13. 11. 2025, na njuni izjavi pa predlagatelj ni mogel imeti nobenega vpliva. B. B. bi lahko izpovedal o nasilju, ki ga nad hčerama izvaja mati, česar sodišče ni raziskalo. Deklici imata pri očetu vse potrebno, razen šolanja, zato pa sta kriva CSD in sodišče. Predlagatelj otrok ni izročil materi, ker ve, da sta pri njej ogroženi. CSD minimalizira nasilje nad njima, zato "se predlagatelj sprašuje: ali je fizično nasilje nad otrokom dopustno." S takšno sodno prakso ni seznanjen. Za mnenje CSD niso bile uporabljene prav nobene znanstveno priznane metode. Čeprav CSD sam izdeluje izvedenska mnenja, graja terapevta A. A. brez kakršnekoli podlage. CSD očetu očita, da je deklici pripeljal na stik "neprimerno, z deko, glede katere CSD zaključuje, da je ravnanje terapevta A. A. nestrokovno", pa vendar je ravno CSD nadzoroval izvajanje stikov in svoje vloge pri tem ni odigral.

Če bi sodišče že v začetku izdalo začasno odredbo, s katero bi nadomestilo soglasje za prešolanje, o ogroženosti ne bi bilo mogoče govoriti. Ni res, da oče s CSD ne sodeluje, saj je od njega pričakoval pomoč. Pri analizi izjav deklic je sodišče prve stopnje prezrlo, da dne 19. 9. 2025 deklici še nista bila pri očetu, zato se zapis, da je iz razgovora z njima možno razbrati njuno stisko zaradi enega od staršev, ne more nanašati nanj. Ne drži, da gre pri izjavah deklic le za njuno strategijo preživetja. Kolizijski skrbnik ne pozna obeh deklic, predvsem ne njunih intelektualnih sposobnosti. Sodišče prve stopnje ne bi smelo slediti samo mnenju CSD, ampak tudi drugim dokazom, ki jih ni kritično ocenilo. V izpodbijanem sklepu zaslišanje predlagatelja ni omenjeno in je s tem kršena njegova pravica do obrambe.

Pritožba navaja, da so druga neprimerna ravnanja, za katera sodišče prve stopnje navaja, da jih predlagatelj ni dokazal, razvidna iz vložene kazenske ovadbe. Poleg tega sodišče ni zaslišalo B. B. Sodišče nasprotni udeleženki naivno verjame, da je opustila vse svoje navade.

5. Nasprotna udeleženka v odgovoru na pritožbo obrazloženo zavrača vse pritožbene navedbe.

6. Zakoniti udeleženec v svojem odgovoru na pritožbo poleg vztrajanja pri svojih mnenjih opozarja, da je toženec celotno dogajanje začel objavljati na družbenih omrežjih.

8. Že na prvi pogled je očitno neutemeljena pritožbena navedba, da je sodišče prve stopnje izpodbijano odločitev sprejelo na podlagi istih dokazov kot v prejšnjem postopku. Izpodbijana odločitev namreč temelji (tudi) na novem mnenju zakonitega udeleženca z dne 26. 1. 2026 (r. št. 90), ki je bilo pridobljeno skladno z navodili pritožbenega sodišča, na podlagi izpovedb predlagatelja, nasprotnega udeleženca in nekaterih prič, podanih v ponovljenem postopku na naroku dne 29. 1. 2026 (zapisnik na r. št. 97 in prepis zvočnega posnetka na r. št. 101), na podlagi naknadno pridobljenih listin (npr. uradni zaznamki o pridobljenih obvestilih na r. št. 88), in na ponovni presoji ogroženosti obeh deklic v povezavi z razmerami pri enem in drugem staršu. Pritožbena navedba, da sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku ni upoštevalo navodil sodišča druge stopnje iz razveljavitvenega sklepa, tako ne drži.

9. Predlagatelj sodišču prve stopnje nadalje očita, da je s tem ko ni izvedlo njegovih dokaznih predlogov po zaslišanju prič B. B. in C. C., poseglo v njegovo pravico do izjave (22. člena URS in 6. člen EKČP) in storilo procesno kršitev iz 8. točke 2. odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi z 42. členom Zakona o nepravdnem postopku (ZNP-1). Takšno kršitev bi sodišče prve stopnje zagrešilo, če bi predlagatelj s svojimi navedbami izkazal, da je sodišče prve stopnje ta dva dokazna predloga zavrnilo iz razlogov, ki skladno s sodno in ustavnosodno prakso niso dopustni. Kršitve zaradi zavrnitve drugih dokaznih predlogov pritožba ne uveljavlja.

Iz spisovnih podatkov izhaja, da je policistka C. C. v uradnem zaznamku z dne 2. 12. 2025 (l. št. 244-247) zapisala izjavi obeh deklic z dne 13. 11. 2025, ki ga je sodišče pridobilo v dokazne namene. Pritožba ne pove, o katerih dejstvih, ki niso zapisana že v tej listini, bi lahko ta priča izpovedala na podlagi svoje neposredne zaznave. To vodi v zaključek, da je pritožbeno uveljavljanje te procesne kršitve glede te priče tako splošno in neobrazloženo, da njenega morebitnega obstoja pritožbeno sodišče niti ne more preizkusiti.

Podobno velja glede zavrnitve dokaznega predloga po zaslišanju predlagane priče B. B. Sodišče je ta dokazni predlog zavrnilo s pojasnilom, da so bili v postopku izvedeni dokazi zadostni za ugotovitev pravnorelevantnih dejstev z dokaznim standardom verjetnosti, ki velja v postopku z izdajo začasne odredbe. Omenjenega razloga predlagatelj sploh ne izpodbija, pač pa zgolj vztraja pri njegovem zaslišanju, z ničemer pa ne pojasni, kako bi izvedba tega dokaza izpodbila verjetnost z izpodbijano odločbo ugotovljenih dejstev, ki so sodišče prve stopnje pripeljala do presoje o (ne)ogroženosti obeh otrok ter o razmerah pri enem in drugem staršu ter so bistvena za odločanje o predlaganem ukrepu za varstvo koristi otroka. Tudi v tem delu je procesna graja ostala tako pomanjkljiva, da je ni mogoče preizkusiti, pri čemer je treba opozoriti, da pritožbeno sodišče nanjo ne pazi po uradni dolžnosti in jo lahko preizkuša zgolj in samo v okviru pritožbenih navedb (drugi odstavek 350. člena ZPP).

10. Pritožbeno sodišče tudi sicer pritrjuje dokazni oceni dejstev, ugotovljenih s stopnjo verjetnosti (prim. 100. člen ZNP-1 v zvezi z 161. členom Družinskega zakonika - DZ), in ki so sodišče prve stopnje pripeljala do presoje, da sta obe hčeri v trenutnih dejanskih okoliščinah bolj ogroženi pri očetu, zlasti ker že več mesecev ne opravljata redno (oziroma sploh ne opravljata) obveznega osnovnošolskega izbraževanja, ker predlagatelj ne spoštuje izdanih sodnih odločb in ker je ugotovljene rizične okoliščine, ki so sicer podane pri materi, mogoče ustrezno nadzorovati z drugimi ukrepi (redno testiranje na prisotnost drog, obiskovanje njenega doma s strani delavcev CSD), na kar mati pristaja.

Pritožnik sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da je slepo sledilo le mnenju CSD. V dokazni oceni mnenja je namreč upoštevalo, da je to v bistvenih elementih skladno z mnenjem kolizijskega skrbnika in z vsebino poročil OŠ ... (prilogi C1 in C5). Na tej podlagi je ugotovilo, da je bila materina skrb za obe hčeri

vseskozi primerna in da nobena institucija ni poročala o nenavadnem ali drugačnem vedenju deklic, kar bi kazalo na neprimerno vzgojo ali zanemarjanje oziroma ogrožanje deklic. Dokazna ocena sodišča prve stopnje, da je mnenje CSD (oziroma vsa doslej izdana mnenja CSD in izpovedi njegovih strokovnih delavcev) strokovno, ker je podprto tudi z ostalimi listinskimi dokazi (npr. poročila šole), je zato povsem prepričljiva in je pritožba s svojimi obširnimi navedbami o pristranskosti in nestrokovnosti CSD ni uspela omajati. Vsebine poročil šole pritožba konkretizirano ne izpodbija. Očitek o sodniški samovolji oziroma arbitrarnosti, s čimer pritožnik očitno namiguje na kršitve procesnih garancij iz 22. člena URS in 6. člena EKČP pri dokazni oceni, se tako izkaže za neutemeljenega.

11. Predlagatelj ne izpodbija ugotovitve, da je pri OŠ ... enkrat zaprosil za preizkus znanja, ki nato niti ni bil realiziran, zato krivde za to, da se njegovi hčeri že več mesecev ne šolata po predpisanem programu, neutemeljeno prelaga na CSD in sodišče. Ne glede na to, da je bila prejšnja začasna odredbe glede šolanja res nejasna, je bila njegova dolžnost poskrbeti za to, da obe deklici izpolnjujeta obveznosti iz naslova obveznega osnovnošolskega izobraževanja v šoli, v katero sta vpisani. Nejasnost prejšnje začasne odredbe ga ne odvezuje obveznosti iz naslova starševske skrbi. Vključitev v poučevanje pri pedagoginji tega v nobenem primeru ne nadomešča. Prav tako ne en poziv za preverjanje znanja.

12. Ker je dokazna ocena mnenja CSD posledica analize vseh izvedenih dokazov, vključno s primerjavo vsebine poročil šole, ki končno mnenje CSD podkrepijo, to pa je skladno tudi s stališčem kolizijskega skrbnika, obsežno izpodbijanje strokovnosti in nepristranskosti CSD ne more samo po sebi načeti pravilnosti in popolnosti dokazne ocene mnenja CSD. Centri za socialno delo imajo po sodni praksi procesni položaj t. i. pomožnega preiskovalnega organa in celo status skrbnika javnega interesa pri varstvu korist otrok, zaradi česar se pomen mnenja CSD približuje izvedenskemu mnenju.

Pritožbeni očitki o pristranskosti in nestrokovnosti zato, kljub njihovi obširnosti, vsebinsko ne odstopajo od izražanja nezadovoljstva z izdanimi mnenji. Sodišča nimajo prav nobenega vpliva na krajevnost pristojnost posameznega centra, saj gre pri tem za upravno in ne sodno pristojnost.

Pri tem je treba pripomniti, da je ravno CSD, katerega strokovnost in nepristranskost pritožba zdaj izpodbija, izdal mnenje, ki je bilo podlaga za izdajo zdaj sicer razveljavljene začasne odredbe, s katero se je predlagatelj strinjal. Podobno velja za stališča kolizijskega skrbnika; predlagatelj se v celoti strinja z njegovim prvim stališčem, nasprotuje pa vsem nadaljnjim.

13. Sodišče prve stopnje je s predpisanim dokaznim standardom verjetnosti in na podlagi strokovnih mnenj ter pristojnih inštitucij (mnenje CSD, podkrepljeno s poročili šole) ugotovilo, da tožnik ni dokazal svojih očitkov na račun nasprotne udeleženke glede fizičnega in psihičnega nasilja nad hčerama ter svojih drugih navedb o njenih neprimernih ravnanjih, s čimer se je opredelilo tudi do njegovih trditev o prostituiranju in pitju alkohola. Vložena kazenska ovadba zoper nasprotno udeleženko, na katero se sklicuje šele v pritožbi, pravilnosti presoje sodišča prve stopnje ne more načeti. Kazenski postopek se namreč že po definiciji nanaša na pretekla ravnanja, sodišče prve stopnje pa je moralo v tem postopku oceniti trenutno ogroženost obeh deklic z vidika primernosti okolja pri enem in drugem staršu.

Pri tej dokazni oceni je sodišče prve stopnje utemeljeno upoštevalo celoto predlagateljevih očitkov. Iz njih bi bilo mogoče, če bi bili dokazani, kakor je pritožbeno sodišče opozorilo že v prejšnjem sklepu, že na podlagi splošnih življenjskih izkušenj sklepati, da nasprotna udeleženka ni sposobna sprejemati odločitev v okviru izvajanja vsakodnevne skrbi za obe hčeri. Pritožnik je v svoji trditveni podlagi namreč zatrjeval, da se nasprotna udeleženka (seveda v trenutku vložitve posamezne njegove vloge) redno prostituira v svojem stanovanju, da dnevno uživa kombinacijo različnih drog in da je bila pogosto (razen ob prisotnosti B. B., ki naj bi to preprečil) fizično in psihično nasilna do obeh hčera. Glede na to, da šola, ki je bila z deklicama vsakodnevno v stiku, pri njima ni opazila prav nobenih posebnosti, svoje obveznosti pa sta redno izpolnjevali, je ugotovitev sodišča prve stopnje, da predlagatelj po izvedbi dokazov ni izkazal s stopnjo verjetnosti takšne njune ogroženosti pri materi, da bi bilo treba začasno ukiniti stike med njimi ali celo začasno odločiti o začasnem varstvu in vzgoji v korist predlagatelja, pravilna.

Nadalje je za končno materialnopravno presojo pomembno, da predlagatelj v pritožbi ne vztraja več pri tem, da so pri nasprotni udeleženki prisotne droge, pač pa zdaj na podlagi (po njegovem splošno znanih dejstev) zatrjuje, da kot kompenzacijo za prejšnjo odvisnost uživa alkohol. Pri tem iz njegovih navedb ni mogoče razbrati očitka, da naj bi šlo za prekomerno uživanje alkohola oziroma za njegovo zlorabo, ki bi vplivala na vsakodnevno funkcioniranje. V pritožbi tudi ne izpodbija ugotovitve, da ni dokazal, da naj bi se nasprotna udeleženka redno prostituirala v svojem stanovanju.

14. Iz prav nobenega dela obrazložitve izpodbijane odločbe ni mogoče razbrati, da bi sodišče odobravalo kakršnokoli psihično ali fizično nasilje, kakor to skuša prikazati pritožba. Ravno nasprotno: sodišče prve stopnje je v dosedanjem postopku ugotovilo rizična oziroma ogrožujoča ravnanja na strani nasprotne udeleženke, saj jih je natančno povzelo v 22. točki obrazložitve izpodbijane odločbe, vendar jih je skladno z ustavnim načelom sorazmernosti (2. člen URS) pri ukrepih, ki so potrebni za zaščito koristi otrok, na podlagi ugotovljenih dejstev materialnopravno pravilno presojalo s tehtanjem razmer pri enem in drugem staršu. Tako je na strani očeta ugotovilo nespoštovanje sodnih odločb, indoktriniranje obeh deklic, zlasti pa to, da ne poskrbi za redno šolanje obeh otrok, na drugi strani pa je ugotovilo, da je mati pristala prav na vse ukrepe, s katerimi je mogoče nadzorovati razmere pri njej. Ob vseh ugotovljenih dejstvih je presoja izpodbijanega sklepa, ki temelji na tehtanju ogroženosti deklic pri enem oziroma drugem staršu, ob nadaljnjem upoštevanju največje koristi otrok, pravilna.

15. Občutek predlagatelja, da je bil preslišan, ne zdrži kritične presoje, saj se je sodišče v celotnem postopku pretežno ukvarjalo prav z njegovimi trditvami. Dejstvo, da v izpodbijanjem sklepu njegova izjava v formalnem smislu ni povzeta, tega ne spreminja. Pomembno je le, da se je sodišče prve stopnje opredelilo do njegovih trditev o ogroženosti otrok in do njegovih trditev o razmerah pri materi, zato ni zagrešilo kršitve 22. člena URS.

16. Pritožba izpodbija ugotovitev o predlagateljevem manipuliranju z obema otrokoma, vendar je tudi ta ugotovitev dokazno ustrezno obrazložena z analizo izjav obeh deklic, v katerih sprva (izjava z dne 19. 9. 2025) nista govorili o nobenem nasilju nad njima, nato pa sta v izjavah (npr. 13. 11. 2025) smiselno pritrjevali predlagateljevim navedbam v tem postopku, pri čemer je sodišče povsem pravilno upoštevalo strokovno oceno CSD glede pomena njunih izjav ter dodatno še stališče kolizijskega skrbnika.

Tožnik skuša pri pritožbenem sodišču vzbuditi dvom v takšno dokazno oceno z navedbo, da dne 19. 9. 2025 hčeri še nista bili pri njem, in da se lahko zato navedba iz enega od dopisov (dopis z dne 19. 1. 2026 na r. št. 88), da je iz razgovorov "možno razbrati, da sta deklici v hudi stiski in pod vplivom enega od staršev", nanaša le na nasprotno udeleženko in ne nanj. Pri tem je prezrl (pritožbenemu sodišču pa se pri presoji utemeljenosti te pritožbe ni bilo treba ukvarjati, ali gre za očitno pomoto ali ne), da je omenjen zapis naveden v dopisu z dne 19. 1. 2026 (r. št. 88), ko sta bili deklici nesporno pri njem, in s katerim je PP Velenje sodišču posredovala uradna zaznamka o izjavah deklic z dne 19. 9. 2025 in z dne 13. 11. 2025.

17. V postopku za izdajo začasne odredbe je sodišče prve stopnje pridobilo mnenje obeh otrok, čeprav določba drugega odstavka 158. člena ZPP določa, da v tem postopku to ni nujno potrebno. Že zato o kršitvah njunih ustavnih in konvencijskih pravic zaradi posega v njuno pravico do izjave, ki jih našteva pritožba, ni mogoče govoriti. Določbe 96. člena ZNP-1 ne določajo taksativno načinov pridobitve mnenja, zato je sodišče ravnalo povsem prav, ko je mnenje otrok pridobilo tako, da je analiziralo njune izjave, ki sta jih podali policistom, ter s pomočjo njunega kolizijskega skrbnika. Dodatno opravljanje neformalnega razgovora z razpravljajočo sodnico je sodišče prve stopnje zato utemeljeno zavrnilo.

Nikakršne pravne podlage ni za predlagateljevo stališče, da je bila pravica njegovih hčera biti slišana "izčrpana na način, ko je [kolizijski skrbnik] z deklicama opravil razgovor". Za tako poenostavljeno in povsem formalistično razumevanje otrokovih pravic pritožba ne ponuja nobene pravne opore.

18. Kar se tiče predlagateljevih očitkov na račun kolizijskega skrbnika, pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je bil 0bema hčerama postavljen ravno zaradi izredno konfliktnega odnosa med staršema z namenom, da zastopa koristi obeh otrok. Pritožba njegovih stališč zato ne more izpodbiti z očitkom, da mu intelektualne sposobnosti otrok ne morejo biti znane, pri čemer noben od staršev ni izpodbijal sklepa o njegovi postavitvi. Ob takšnem stanju je zato treba izhajati iz domneve, da je po tem, ko je pridobil vse potrebne podatke, vključno z izjavama obeh deklic, sposoben prepoznavati koristi otrok. Pritožba te domneve s svojimi pritožbenimi navedbami, ki ne presegajo izražanja nezadovoljstva z njegovimi stališči, ni uspela omajati. Če bi držalo pritožbeno stališče, ki ga vsaj smiselno izraža pritožnik, bi lahko naloge kolizijskega skrbnika opravljali zgolj klinični psihologi in psihiatri, kar je v očitnem nasprotju z namenom določb petega odstavka 269. člena DZ v zvezi s petim odstavkom 45. člena ZNP-1.

19. Pritožbene navedbe o kršitvah številnih ustavnih in konvencijskih pravic vsebinsko predstavljajo uveljavljenje kršitev procesnih jamstev iz naslova pravice do izjave predlagatelja in obeh hčera, do česar se je pritožbeno sodišče opredelilo že v zgoraj nanizanih razlogih.

Predlagatelj v pritožbi konkretizirano ne načenja morebitne kršitve materialnopravnih vidikov ustavnih in konvencijskih pravic, ki izhajajo iz pravic do zaščite družinskega življenja in pravice do posebnega varstva otrok (53. člen URS, 56. člen URS, 12. člen KOP, 8. člen EKČP). Do materialnopravnih razsežnosti teh pravic se je pritožbeno sodišče opredelilo pri odgovoru na pritožbeno izpodbijanje presoje ogroženosti otrok zaradi razmer pri enem in drugem staršu.

20. Pač pa pritožbeno sodišče opozarja, da bo moralo biti sodišče prve stopnje v nadaljevanju postopka, ki ga je predlagatelj sprožil v opravičbo prej izdane začasne odredbe na podlagi določbo 166. člena DZ, še posebej pozorno na pravice otrok do posebne zaščite iz tretjega odstavka 56. člena URS. Če bo ugotovilo, da zaradi ravnanja enega ali drugega starša oziroma obeh kljub izdanim sodnim odločbam pravice otrok niso ustrezno zavarovane, bo na mestu razmislek, ali naj po uradni dolžnosti prične katerega od postopkov iz nabora ukrepov trajnejšega značaja po določbah DZ in ZNP-1.

21. Ker s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, pritožbeno sodišče pa ni našlo razlogov, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP v zvezi s 100. členom ZNP-1, 42. členom ZNP-1, 239. členom ZIZ in 15. členom ZIZ), je pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (2. točka 366. člena ZPP s 100. členom ZNP-1, 42. členom ZNP-1, 239. členom ZIZ in 15. členom ZIZ).

22. Odločitev o stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi z 42. členom ZNP-1 in 101. členom ZNP-1. Po prostem preudarku je odločilo, da vsak udeleženec nosi svoje stroške postopka.

Seveda do septembra 2025, ko sta dejansko živeli pri njej.

Odločbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 682/2007, II Ips 342/2008 in II Ips 56/2019 in na tem temelječa judikatura pritožbenih sodišč.

Zakon o nepravdnem postopku (2019) - ZNP-1  - člen 100

Družinski zakonik (2017) - DZ  - člen 161

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.