VSL Sodba II Cp 335/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-02-12

Gregor Špajzer (preds.), mag. Renata Cerar (poroč.), Barbka Močivnik Škedelj

pogodba o naročilu (mandat) - odstop naročitelja od pogodbe - predčasen odstop od pogodbe - odstopna pravica - pravica do odstopa od pogodbe - nično pogodbeno določilo - pozitivni pogodbeni interes - prevalitev procesnega dokaznega bremena - pomanjkljiva trditvena podlaga - sodba presenečenja - pogodbeno dogovorjena odškodnina - dejanska škoda - višina škode - neopredeljena škoda

Dogovor pogodbenih strank o višini morebitnega nadomestila (oz. odškodnine) v primeru predčasnega odstopa od pogodbe sam po sebi ni v neskladju z določbami OZ. Vendar pa mandatar zaradi razdrtja pogodbe ne more biti v boljšem položaju, kot če do odstopa od pogodbe ne bi prišlo. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo pravilno opozarja, da v primeru, če do odstopa od pogodbe ne bi prišlo, bi tožeča stranka morala še naprej opravljati storitve za toženo stranko, česar v primeru odstopa tega več ni dolžna. Pritožbeno sodišče zato ocenjuje, da je sporno pogodbeno določilo v nasprotju s prisilnimi predpisi in s tem nično, če pogodbeno dogovorjena odškodnina presega dejansko škodo.

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba sodišča prve stopnje potrdi.

II. Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti stroške pritožbenega postopka v višini 1.116,30 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za izpolnitev obveznosti dalje do plačila.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati znesek v višini 98.896,90 EUR z zamudnimi obrestmi od 4. 12. 2017 dalje do plačila (I. točka izreka). Tožeči stranki je naložilo toženi stranki povrniti pravdne stroške v višini 3.875,67 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev dalje do plačila (II. točka izreka).

2. Zoper sodbo se je pravočasno pritožila tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov, še zlasti zaradi zmotne uporabe materialnega prava in zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Predlaga razveljavitev sodbe sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zmotno interpretiralo materialno pravo, ko je ugotavljalo, da 782. člen OZ sicer ne prepoveduje omejitve odstopne pravice, vendar pa prepoved te omejitve izhaja že iz samega smisla te določbe in celo iz smisla odstopne pravice. Zavzelo je stališče, da mora naročitelj imeti možnost odstopa od pogodbe brez kakršnegakoli dodatnega pogoja. Takšno stališče bi pomenilo, da če se delavec in delodajalec dogovorita, da bo šel delavec "na svoje", lahko kakršenkoli dogovor o bodočem sodelovanju delodajalec izigra tako, da od pogodbe odstopi. Sodišče prve stopnje napačno meni, da bi lahko tožena stranka že en dan po začetku veljavnosti Dogovora od tega odstopila brez sankcij, ker je dogovor ničen. OZ v 782. členu ureja odstopno razmerje drugače. Naročitelju priznava, da lahko odstopi od pogodbe, a mora v tem primeru plačati izvajalcu ustrezen del plačila. Kaj je ustrezen del plačila, sta pravdni stranki dogovorili v Dogovoru. Sodišče v obrazložitvi ni pojasnilo, zakaj bi vtoževanih 98.896,90 EUR predstavljalo neustrezen del plačila. Vztrajalo je, da mora imeti tožena stranka pravico odstopiti od pogodbe brez vsakega pogoja. S tem je zmotno uporabilo drugi odstavek 782. člena OZ in vsled izostanka ključnega pojasnila glede neustreznosti višine plačila storilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Sodišče napačno razume pomen ničnosti. Vsa obligacijska razmerja so naravnana v skladu s pacta sunt servanda. Vsa temeljijo na logiki, da se odstop od pogodbe ne splača. Zakon določa, da če zaposlenemu obljubiš 6-letno sodelovanje, pa se potem brez razloga premisliš, moraš plačati dogovorjeno plačilo, pa še škodo, če jo pogodbenik terja. Če se delavec z delodajalcem dogovori, da bo namesto v delovnem razmerju nadaljnjih 6 let sodeloval kot pogodbeni partner, ni kršen noben prisilni predpis ali podan kak drug vzrok ničnosti. Razumevanje prvostopnega sodišča, da lahko tožena stranka odstopi od pogodbe, ne da bi bila dolžna poravnati dogovorjenega plačila, tako da se ji odstop splača, predstavlja nedovoljeno izigravanje dogovora. V kontekstu pravdnih strank, ko je tožena stranka tožniku obljubila pogodbo za določen čas, potem pa bi lahko od nje odstopila že prvi dan brez sankcij, bi to pomenilo kršitev moralnih načel. Da je ugotovitev ničnosti neprimerna, izhaja tudi iz judikata VSC Cp 182/2015 z dne 4. 6. 2015. Enaka klavzula, kot je bila dogovorjena ob sklenitvi Dogovora, je bila leto kasneje potrjena tudi v aneksu, ki ga je tožena stranka podpisala, tožeča stranka pa ne. To pomeni, da je tožena stranka vsaj dvakrat izrecno pristala na domnevno nično določilo. Pritožnik sodišču očita, da je odločilo v nasprotju s prevladujočo sodno prakso. Napačno se je sklicevalo na VSC sodbo in sklep Cp 285/2013. V tej pravdi je možnost odstopa od pogodbe med pogodbenima strankama nesporna. Sporna je uporaba drugega odstavka 782. člena OZ, pri čemer je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, ko je dogovorjen znesek plačila razglasilo za ničnega. Judikat II Ips 65/2016, na katerega se sklicuje sodišče, ni relevanten glede na pravna vprašanja iz te pravde. Izpodbijana sodba krši uveljavljeno sodno prakso, ko interpretira, da je možno odstopiti od pogodbe na način, da so vsi dodatni pogoji neučinkoviti. Najpogostejši pogoj pri odpovedi pogodbe je odpovedni rok. Sodna praksa se je že opredelila do tega vprašanja (I Cp 2239/2016, I Cpg 293/2015). Pritožnik bi razumel, če bi se sodišče skladno s sodno prakso potrudilo določiti primeren odpovedni rok, če bi bil dogovorjen del plačila ničen. Izpodbijana sodba je sodba presenečenja. Domnevni nični dogovor je bil sklenjen v času delovnega razmerja med pravdnima strankama, izpodbijana sodba odkrito ščiti delodajalca, to pa ni namen nobenega zakona.

3. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo predlaga zavrnitev pritožbe in potrditev sodbe sodišča prve stopnje s stroškovno posledico. Toženka se na načelni ravni strinja z izpodbijano sodbo. Poudarja, da obstajajo še drugi razlogi za zavrnitev tožbenega zahtevka. Vztraja, da so obstajali utemeljeni razlogi za odstop od pogodbe, poleg tega meni, da je terjatev zastarana, do česar se sodišče prve stopnje ni opredelilo.

5. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo kot nesporno ugotovilo, da sta pravdni stranki 15. 5. 2015 še s tremi drugimi pravnimi osebami sklenili Dogovor o zunanjem izvajanju pravnih storitev (v nadaljevanju Dogovor). Ena od pogodbenih strank, družba A. d. o. o. - v stečaju, je od pogodbe odstopila v letu 2016. Z Dogovorom je bilo med strankama dogovorjeno mesečno nadomestilo (brez DDV) v višini 4.000 EUR za prva tri leta in 2.000 EUR za preostala tri leta. Dogovor vsebuje klavzulo, da naročniki pred iztekom veljavnosti pogodbe le-te ne bodo odpovedali, sicer so dolžni nemudoma izpolniti vso preostalo obveznost po tej pogodbi do izteka dogovorjene veljavnosti (v nadaljevanju sporno pogodbeno določilo).

6. Sodišče prve stopnje je Dogovor štelo kot pogodbo o naročilu oziroma mandatno pogodbo po 766. členu Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Po mnenju sodišča iz namena spornega določila izhaja, da sta stranki z njim želeli preprečiti, da naročniki (med njimi tožena stranka) od pogodbe ne bodo odstopili predčasno brez utemeljenih razlogov. Zavzelo je stališče, da prvi odstavek 782. člena OZ udeležence obligacijskega razmerja zavezuje k določenemu ravnanju, torej da morajo naročitelju dopustiti možnost odstopa od pogodbe brez kakršnegakoli dodatnega pogoja. V nasprotju s tem pa je Dogovor toženo stranko pri odstopni pravici omejeval, saj svoje odstopne pravice ni mogla uresničiti brez posledic, ki se razlikujejo od tistih, ki jih določa zakon. Pri tem po mnenju sodišča ne gre spregledati, da je ta omejitev taka, da je za toženo stranko pravzaprav vseeno, če od samega Dogovora ne bi odstopila, saj bi na podlagi spornega določila v vsakem primeru morala plačati vsa mesečna plačila (pavšale) do izteka veljavnosti pogodbe. Ker pogodbeni stranki ne moreta prilagoditi pogojev za naročiteljevo odpoved mandatne pogodbe svojim potrebam oziroma mu s pogoji preprečiti ali otežiti njegove pravice do odstopa, kot sta to storili v danem primeru, sporno določilo po mnenju sodišča prve stopnje nasprotuje prisilnim predpisom in je zato po prvem odstavku 86. člena OZ nično. Le v primeru ničnosti takega določila je po mnenju sodišča namreč dosežen namen 782. člena OZ in je toženi stranki kot naročitelju dana možnost, da od mandatne pogodbe odstopi brez kakršnihkoli posledic, ki jih zakon ne predvideva. Če bi se izkazalo, da je tožena stranka Dogovor odpovedala brez utemeljenega razloga, bi bil tožnik upravičen le do odškodnine, česar tožnik niti v vlogah niti na naroku ni zatrjeval, kljub temu da je bil na to s strani tožene stranke opozorjen. Po mnenju sodišča prve stopnje tožbeni zahtevek tožnika tudi ni utemeljen na podlagi drugega odstavka 782. člena OZ in ga je sodišče kot takega v celoti zavrnilo.

7. Pravilno je materialnopravno izhodišče sodišča prve stopnje, da Dogovor, ki sta ga sklenili pravdni stranki, predstavlja mandatno pogodbo (766. člen OZ). Na pravno kvalifikacijo ne vpliva dejstvo, da je bil Dogovor sklenjen, ko je bil tožnik pri toženi stranki še zaposlen. Dogovor je namreč začel učinkovati šele, ko je tožnik začel z opravljanjem odvetniškega poklica. V tem primeru je treba pri presoji pravice do odpovedi oziroma odstopa od pogodbe uporabiti posebna pravna pravila, ki veljajo za to vrsto razmerij.

Pritožbeno sodišče poudarja, da že OZ ni vedno konsistenten pri uporabi pojmov, kdaj gre za razdor, odpoved pogodbe, kdaj za odstop od pogodbe,

tako da je pri uporabi teh pojmov s strani strank treba še toliko bolj izhajati iz konkretnih okoliščin posameznega primera, na kar je že pravilno opozorilo sodišče prve stopnje (tč. 9).

8. V skladu z določbo prvega odstavka 782. člena OZ lahko naročitelj kadarkoli odstopi od pogodbe

(brez ali iz utemeljenih razlogov; opomba pritožbenega sodišča).

Situacijo, ko naročitelj od pogodbe odstopi brez utemeljenih razlogov, ureja drugi odstavek tega člena. V tem primeru ima prevzemnik naročila (kadar mu po pogodbi gre plačilo za trud) pravico do izplačila ustreznega dela plačila in do povračila škode, ki mu je nastala zaradi (neutemeljenega) odstopa od pogodbe.

9. Tožena stranka je ves čas postopka vztrajala, da je od pogodbe odstopila iz upravičenih razlogov, s čimer se sodišče prve stopnje ni ukvarjalo, saj je bilo na stališču, da tožeča stranka trditev v zvezi z odškodninskim zahtevkom ni podala (tako glede temelja kot tudi višine), sporno pogodbeno določilo pa je nično.

10. Pri ugotavljanju pomena in učinkov pogodbe gre za pravno vprašanje. Sporno pogodbeno določilo v primeru predčasne odpovedi pogodbe bi bilo mogoče razumeti tudi kot dogovorjen način izračuna pozitivnega pogodbenega interesa.

Res je, da se je VSRS v zadevi II Ips 311/2015 (sodba z dne 15. 6. 2017) postavilo na stališče, da tožniku v tam obravnavnem primeru ne gre odškodnina iz naslova pozitivnega pogodbenega interesa, vendar pa zadevi nista primerljivi. V obrazložitvi je VSRS poudarilo, da je primer specifičen, glede na to, da je bil mesečni pavšal dogovorjen tudi, če mandatar ne opravi nobenega dela. Konkretna zadeva tudi ni primerljiva z zadevo VSC Cp 182/2015, na katero se sklicuje pritožnik, pri čimer spregleda, da je bila ravno ta slednja zadeva predmet presoje VSRS II Ips 311/2015 in je bila sodba sodišča druge stopnje spremenjena. V konkretnem primeru ne gre za takšno situacijo, saj je imela tožeča stranka določene minimalne obveznosti, ki so bile konkretizirane v II. členu Dogovora.

11. Dogovor pogodbenih strank o višini morebitnega nadomestila (oz. odškodnine) v primeru predčasnega odstopa od pogodbe sam po sebi ni v neskladju z določbami OZ. Vendar pa mandatar zaradi razdrtja pogodbe ne more biti v boljšem položaju, kot če do odstopa od pogodbe ne bi prišlo.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo pravilno opozarja, da v primeru, če do odstopa od pogodbe ne bi prišlo, bi tožeča stranka morala še naprej opravljati storitve za toženo stranko, česar v primeru odstopa tega več ni dolžna. Pritožbeno sodišče zato ocenjuje, da je sporno pogodbeno določilo v nasprotju s prisilnimi predpisi in s tem nično, če pogodbeno dogovorjena odškodnina presega dejansko škodo.

12. Pri ugotavljanju, kakšna škoda je nastala mandatarju, je treba izhajati iz mandatarjevega položaja, kakršen bi bil, če naročitelj od pogodbe ne bi odstopil. Tako je treba od škode, povrnitev katere lahko zahteva mandatar po drugem odstavku 782. člena OZ in je ta enaka plačilu (oziroma delu plačila), do katerega bi bil mandatar upravičen, če bi posel končal, odšteti koristi, ki jih je imel, ker mu posla ni bilo treba končati.

13. Tožeča stranka je tekom postopka na prvi stopnji svoj tožbeni zahtevek temeljila na sklenjenem dogovoru in na avtonomiji pogodbenih strank. Konkretne trditvene podlage tožeče stranke glede nastanka škode ni, tudi sedaj v pritožbi še vedno vztraja pri plačilu (vsaj) dela dogovorjenega zneska. Tožena stranka je že v prvi pripravljalni vlogi (r. št. 14; l. št. 26 do 27) podala trditveno podlago v primeru, če bi sodišče tožbeni zahtevek obravnavalo kot odškodninski zahtevek po drugem odstavku 782. člena OZ in pri tem tudi zatrjevala, da ima tožeča stranka koristi od tega, da je tožena stranka odstopila od pogodbe, saj je v tem času opravljala tudi delo upravitelja, da je kot odvetnik zavezanec za DDV, kar pomeni, da na njegovi letni ravni njegovi prihodki presegajo znesek 50.000 EUR obdavčljivega prometa. K svojim trditvam je predložila tudi določene listine. S tem pa se je trditveno in dokazno breme o nastali škodi in koristi, ki jo je treba od škode odšteti, v procesnem smislu (procesno dokazno breme) prevalilo na tožečo stranko, ki pa tega trditvenega in dokaznega bremena ni zmogla. Odločitev sodišča prve stopnje, ki je tožbeni zahtevek zavrnilo tudi na podlagi drugega odstavka 782. člena OZ, ker tožnik ni podal ustreznih navedb v zvezi z višino škode, je zato pravilna.

14. Izpodbijana sodba ne more predstavljati sodbe presenečenja za tožečo stranko, kot trdi slednja, sklicujoč se na VSL sodbo I Cpg 125/2021. Prepoved sodbe presenečenja strank ne varuje pred subjektivnim presenečenjem nad sprejeto odločitvijo in pred razočaranjem stranke glede sprejete odločitve, temveč pred izgubo možnosti učinkovitega izjavljanja v postopku. Pravna podlaga je bila v konkretnem primeru ves čas jasna. Že tožena stranka sama je opozorila na možnost uporabe drugega odstavka 782. člena OZ in podala trditveno podlago v zvezi z morebitnim odškodninskim zahtevkom tožeče stranke, vendar tožeča stranka svoje trditvene podlage v tej smeri ni ustrezno dopolnila. Sodišče prve stopnje zato ni bilo dolžno tožeče stranke na to ponovno opozarjati. Neutemeljeni so v zvezi s tem glede na navedeno tudi očitki tožeče stranke glede nerazkritja pravnega stališča sodišča in s tem povezanimi stroški postopka (zadnji odstavek na strani 5 pritožbe).

15. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik za vse opravljene storitve, torej za storitve do 4. 12. 2017 (datum odpovedi pogodbe), prejel plačilo. Tožnik je torej že prejel ustrezen del plačila. Njegovo zavzemanje za to, da bi bilo treba določiti ustrezen del plačila tudi za obdobje po odstopu od pogodbe (ko za toženo stranko ni opravil nobene storitve več), nima podlage v 782. členu OZ.

16. Naročitelj lahko od pogodbe kadarkoli odstopi. Pravdni stranki odpovednega roka nista določili

. Spornega pogodbenega določila ni mogoče enačiti z odpovednim rokom, saj morata v primeru odpovednega roka v tem času obe stranki (tako tožeča kot tudi tožena stranka) še vedno izpolnjevati svoje obveznosti, medtem ko bi v primeru spornega pogodbenega določila bila to dolžna le tožena stranka. Pritožnikovo zavzemanje za to, da je treba v primeru odstopa od mandatne pogodbe določiti primeren odpovedi rok (pa čeprav ga stranki nista dogovorili), glede na naravo razmerja ni utemeljeno.

17. Neutemeljeno je nadalje tudi pritožnikovo stališče, da tožena stranka ne more odstopiti od mandatne pogodbe, ker je bila tožeča stranka pred tem zaposlena pri toženi stranki in bi šlo za izigravanje in kršitev moralnih načel, če bi odstopila že prvi dan brez sankcij. Neutemeljeno zato, (prvič) ker tožena stranka od pogodbe ni odstopila prvi dan po sklenitvi Dogovora, temveč po več kot dveh letih izvajanja Dogovora; (drugič) ker je imela tožeča stranka možnost, ko je dolg tožene stranke presegel 8.000 EUR, od tožene stranke zahtevati ponovno sklenitev pogodbe o zaposlitvi, pa te možnosti ni izkoristila, in (tretjič) ker bi v primeru, če ji je zaradi tega nastala kakršnakoli škoda, to škodo lahko uveljavljala po drugem odstavku 782. člena OZ, pa te škode ni konkretizirala.

18. Pritožbeni razlogi glede na navedeno niso utemeljeni, končna odločitev sodišča prve stopnje (ob dopolnjenih materialnopravnih razlogih pritožbenega sodišča) pa je pravilna. Ker niso podani niti razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo (353. člen ZPP).

19. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato je dolžna sama kriti svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

20. Sodišče je toženi stranki priznalo priglašene stroške odgovora na pritožbo, saj je ocenilo, da so bili ti stroški, glede na vsebino izpodbijane sodbe, vsebino pritožbe in odgovora na pritožbo, potrebni za pritožbeni postopek (prvi odstavek 155. člena ZPP). Sodišče je toženi stranki priznalo priglašenih 1.500 točk za odgovor na pritožbo, 25 točk za materialne stroške, 22 % DDV, kar skupaj znaša 1.116,30 EUR (upoštevajoč vrednost odvetniške točke 0,60 EUR).

21. V primeru zamude je tožeča stranka dolžna plačati še zakonske zamudne obresti od poteka roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti dalje do plačila (378. člen OZ).

N. Plavšak v: Obligacijsko pravo, splošni del, GV založba, Ljubljana 2009, stran 99 in 100.

Primerjaj dr. Damjan Možina, Razdor, odpoved in odstop od pogodbe, Pravni letopis, leto 2011.

V tem primeru je očitno mišljena odstopna pravica kot upravičenje stranke, da z enostransko izjavo doseže prenehanje (razvezo) pogodbe. Pravica do odpovedi pogodbe je le posebna oblika odstopne pravice (kot v opombi št. 1, stran 99).

N. Plavšak v: Obligacijski zakonik s komentarjem (posebni del), 4. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2004, stran 263.

Primerjaj VSL sodba I Cpg 219/2023 z dne 13. 2. 2025.

N. Plavšak v: Obligacijski zakonik s komentarjem (posebni del), 4. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2004, stran 265.

Neutemeljeno je tako sklicevanje na sodbo VSL I Cpg 293/2015 z dne 7. 10. 2015 in VSL I Cp 2239/2016 z dne 21. 12. 2016.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 86, 86/1, 766, 782, 782/1, 782/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.