VSM Sodba IV Kp 17379/2024
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-01-22

Barbara Debevec (preds.), Melita Puhr (poroč.), dr. Barbara Nerat

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

pomanjkljivi razlogi o odločilnih dejstvih - pravica do obrambe - celovita dokazna ocena - zakonski znaki kaznivega dejanja - sklicevanje sodišča na trditve in dokaze iz drugih postopkov - grožnja - podporni dokaz - presoja verodostojnosti izpovedb oškodovanke in prič

Uveljavljana absolutna bistvena kršitev določb je namreč podana, če sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih, ki predstavljajo dejanski temelj sodbe, torej tistih dejstev, ki se nanašajo na zakonske znake kaznivega dejanja in na katerih temelji obdolženčeva kazenska odgovornost.

Skladno z ustaljeno sodno prakso ni nikakršne pravne ovire, zaradi katere sodišče ne bi smelo presojati dejstev in okoliščin, ki izhajajo iz drugih postopkov, oziroma so bila v njih ugotovljena, seveda pod pogojem, da v zvezi z njimi izvede ustrezen dokazni postopek.

I. Pritožbi zagovornikov obdolženega A. A. se zavrneta kot neutemeljeni in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Obdolženca se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrajno sodišče na Ptuju je z izpodbijano sodbo obdolženega A. A. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja grožnje po prvem odstavku 135. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izreklo mu je pogojno obsodbo, z določeno kaznijo štiri mesece zapora in preizkusno dobo dveh let. Odločilo je še, da je obdolženec na podlagi prvega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) dolžan povrniti stroške in nagrado pooblaščenke oškodovanke, postavljene z odločbo o brezplačni pravni pomoči (v nadaljevanju odločba Bpp), medtem ko ga je po četrtem odstavku 95. člena ZKP plačila sodne takse oprostilo ter na podlagi prvega odstavka 97. člena ZKP odločilo, da stroški in nagrada obdolženčevega zagovornika, postavljenega z odločbo Bpp, bremenijo proračun. Po drugem odstavku 105. člena ZKP je oškodovanko B. B. s celotnim premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo.

2. Zoper sodbo sta se iz pritožbenih razlogov bistvene kršitve določb kazenskega postopka, kršitve kazenskega zakona ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pritožila obdolženčeva zagovornika, odvetnik mag. C. C. (v nadaljevanju zagovornik) in Odvetniška družba D. o.p., d.o.o. (v nadaljevanju zagovornica), ki se je pritožila tudi zaradi odločbe o stroških. Višjemu sodišču predlagata, da pritožbama ugodi ter obdolženca obtožbe oprosti, podredno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

4. Pomanjkanje razlogov o odločilnih dejstvih in s tem bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ter kršitev pravice obdolženca do obrambe zagovornica uveljavlja z navedbami, da je sodišče prve stopnje z enostransko analizo okoliščin kršilo pravila o dokazni oceni, saj se o zagovoru obdolženca ni izjavilo. Ni ji mogoče pritrditi. Uveljavljana absolutna bistvena kršitev določb je namreč podana, če sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih, ki predstavljajo dejanski temelj sodbe, torej tistih dejstev, ki se nanašajo na zakonske znake kaznivega dejanja in na katerih temelji obdolženčeva kazenska odgovornost. Glede teh ima izpodbijana sodba prepričljive razloge. S povzetimi pritožbenimi navedbami pa po presoji višjega sodišča zagovornica ne uveljavlja niti kršitve pravice obrambe po drugem odstavku 371. člena ZKP,

temveč izpodbija s sodbo sodišča prve stopnje ugotovljeno dejansko stanje, vendar ji niti v tej zvezi ni mogoče pritrditi.

5. Pri utemeljevanju dokazne ocene je namreč sodišče prve stopnje vse izvedene relevantne dokaze analiziralo v točkah 4-6 razlogov izpodbijane sodbe, na tej podlagi pa sprejelo pravilne dokazne zaključke glede ravnanja obdolženca in njegove krivde, ki jih je utemeljilo s prepričljivimi, razumnimi in življenjsko sprejemljivimi razlogi. Iz obrazložitve sodbe, ki jo je treba presojati kot celoto, je tako razvidno, da je sodišče prve stopnje vse ključne vidike obdolženčevega zagovora presodilo v luči oškodovankine izpovedbe, ki jo je vsebinsko pretehtalo, obdolženčev motiv oziroma posebni namen za ustrahovanje in ogroženost oškodovanke pa ugotovilo v njegovem nesprejemanju razpada zakonske zveze, odgovornosti zase in za svoja dejanja ter zameri do oškodovanke, katero krivi, da nima več stikov z otrokoma (točka 7 obrazložitve sodbe). Ker je na ta način podalo jasno utemeljitev, iz katere je mogoče razbrati, da obdolženčevemu zagovoru ne gre verjeti, se pritožbene navedbe v tej smeri izkažejo za neutemeljene.

6. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe v smeri nedoseženega najvišjega dokaznega standarda, ki se zahteva za izrek obsodilne sodbe, s čimer zagovornica smiselno uveljavlja relativno bistveno kršitev določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP v zvezi z drugim odstavkom 3. člena ZKP. Sodišče prve stopnje je namreč tekom dokaznega postopka izvedlo dokaze, ki so v celoti in prepričljivo potrdili očitek, da je obdolženec storil obravnavano kaznivo dejanje. V razlogih sodbe se je opredelilo do vseh relevantnih dokazov in nato utemeljeno zaključilo, da sta obdolžencu očitano kaznivo dejanje, kakor tudi krivda zanj prepričljivo in nedvomno dokazani. Posplošeni pritožbeni očitek s sklicevanjem na sodno prakso, ki z obravnavano zadevo ni primerljiva, tako ni utemeljen. Ob tem pa ni mogoče zanemariti, da zagovornica tudi v tem delu v bistvenem izraža nestrinjanje s sprejeto dokazno oceno sodišča prve stopnje, s čimer po vsebini (prav tako) uveljavlja izpodbojni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

7. Bistvo pritožbenih navedb je namreč v nestrinjanju z dejanskimi ugotovitvami in zaključki sodišča prve stopnje, ki je ob sklicevanju na obtožnico v drugi kazenski zadevi zoper obdolženca in izrečeno mu prepoved približevanja, verjelo oškodovanki, da ji je vsebinsko identično grožnjo izrekel že v preteklosti, kar po mnenju zagovornice predstavlja vnaprejšnjo obsodbo in s tem kršitev domneve nedolžnosti. Zagovornica se ne strinja niti z oceno, da je izvrševanje nasilja obdolženca v preteklosti dokazano tudi z listinami centra za socialno delo (v nadaljevanju CSD) ter sodišču prve stopnje očita, da bi ob tem, ko ni bilo nobenih prič dogajanja oziroma nobenih dokazov, kot to pritožbeno izpostavi tudi zagovornik, morala biti dokazna ocena še bolj skrbna in kompleksna.

8. Tudi v tem delu zagovornikoma ni mogoče pritrditi, saj v obravnavani zadevi ne gre le za besedo proti besedi, temveč navedeni dokazi (obtožnica v drugi kazenski zadevi, prepoved približevanja in listine CSD) predstavljajo "podporne" dokaze, ki po pravilnem sklepanju sodišča prve stopnje potrjujejo verodostojnost izpovedbe oškodovanke. Čeprav drži, da za vložitev obtožnice zadostuje tožilčeva presoja o obstoju utemeljenega suma, za izrek prepovedi približevanja pa zadostuje verjetnost, torej nižja dokazna standarda kot za sodbo, pa skladno z ustaljeno sodno prakso

ni nikakršne pravne ovire, zaradi katere sodišče ne bi smelo presojati dejstev in okoliščin, ki izhajajo iz drugih postopkov, oziroma so bila v njih ugotovljena, seveda pod pogojem, da v zvezi z njimi izvede ustrezen dokazni postopek (npr. prebere listine ali zapisnike). Zanemariti pa ni mogoče niti, da Poročilo o obravnavi CSD Savinjsko-Šaleške regije z dne 3. 4. 2024 (priloga A2/1/1) vključuje tako povzetek razgovora, ki je bil opravljen z oškodovanko, kot tudi povzetek razgovora, opravljenega z obdolžencem, zato se tudi pritožbene navedbe, da te listine praviloma nastanejo na podlagi enostranskih izjav in da v tem delu sodišče ni niti obrazložilo, kaj naj bi te listine dokazovale, izkažejo za neutemeljene. V točki 6 obrazložitve sodbe je namreč sodišče prve stopnje na podlagi navedenih listin utemeljilo, da je obdolženec zoper oškodovanko v preteklosti že vršil nasilje, zaradi česar se je slednja upravičeno zbala za svoje življenje. Tako ne more biti pomislekov v ugotovitve v točkah 4 in 6 obrazložitve sodbe, ki temeljijo tudi na podatkih iz drugih postopkov, glede katerih je bil v obravnavani zadevi nedvomno izveden ustrezen dokazni postopek, kot tudi ne, da sodišče te podatke povezuje s presojo oškodovankine verodostojnosti ter subjektivne okoliščine, da se je slednja počutila prestrašeno in ogroženo,

in ne s presojo obdolženčeve krivde. Kljub drugačnemu pritožbenemu zatrjevanju, tako sodišče prve stopnje v domnevo nedolžnosti ni poseglo.

9. Dvom v verodostojnost oškodovanke zagovornica utemeljuje s sklicevanjem na poročilo psihologinje E. E. z dne 2. 4. 2024, ki naj bi začetno vznemirjenost pripisala dejstvu, da obdolženec, pri katerem alkoholiziranosti ni zaznala, otrok ni videl zadnjih devet mesecev. Tudi v tem delu zagovornici ni mogoče pritrditi. V prilogah spisa se namreč nahajajo zgolj psihološka poročila z dne 20. 2. 2024, 5. 3. 2024

in 20. 3. 2024, iz katerih ni mogoče razbrati niti, da je v času inkriminiranega dogodka dne 5. 3. 2024 po daljšem času prišlo do prvega stika med obdolžencem in otrokoma, do katerega je sicer po podatkih spisa (priloga B4) prišlo že 20. 2. 2024, niti ni razbrati navedb psihologinje o nezaznani alkoholiziranosti, temveč je v poročilu z dne 5. 3. 2024 (priloga B5) v tej zvezi zabeleženo zgolj to, da je oškodovanka ob začetku srečanja zahtevala dokazilo o opravljenem testu alkoholiziranosti, ki ga obdolženec ni imel. Ob tem pa ni mogoče zanemariti, da je oškodovanka že od podane prijave za pregon pa do zaslišanja na glavni obravnavi skladno opisovala celoten dogodek, kot to izhaja iz pravilnih razlogov v točki 5 obrazložitve izpodbijane sodbe. Pritožbene navedbe, da ji je sodišče verjelo zaradi njene skladnosti, čeprav je nemogoče, da bi bila neskladna in da zato skladnost ne more imeti odločilnega pomena, se tako izkažejo za brezpredmetne. Da je izpovedba oškodovanke kontradiktorna, pa zagovornica brez uspeha poskuša prepričati z navedbami, da je slednja najprej navajala, da se je umaknila na konec hodnika, čeprav naj bi obdolženec neposredno po izrečeni grožnji vstopil v ambulanto. Kot to izhaja iz zapisnika o glavni obravnavi z dne 3. 3. 2025 (l. št. 106), je namreč oškodovanka v tej zvezi izpovedala, da se je zato, ker ji je to povedal že drugič, umaknila na konec hodnika, kar hitro zatem pa je gospa E. (psihologinja) A. (obdolženca) poklicala, da se pridruži na stike, zato nekonsistentnosti v njeni izpovedbi ni mogoče zaslediti. Pritožbeno izražen dvom glede verodostojnosti oškodovanke se tako izkaže za neutemeljen.

10. Zagovornica v pritožbi še izpostavlja, da oškodovanka ob domnevno izrečeni grožnji ni reagirala z iskanjem pomoči in v zvezi s tem psihologinji takoj ni povedala ničesar, čeprav je z njo govorila. Ob tem po presoji pritožnice ni logično, da v zdravstvenem domu ni bila prestrašena, ob kasnejši podaji kazenske ovadbe pa je bila, zato je zaključek, ki ga je v tej zvezi sprejelo sodišče prve stopnje, napačen. Zagovornici ni mogoče pritrditi. Oškodovanka je namreč odreagirala praktično takoj, pri čemer se je odzvala na tak način, da je psihologinjo povprašala glede testa alkoholiziranosti za obdolženca,

takoj po zaključenem stiku obdolženca z otrokoma, ki se je končal okrog 18.50 ure, pa je otroka odpeljala domov in odšla na Policijsko postajo, kjer je že ob 19.35 uri podala kazensko ovadbo (priloga A1/1/1). Ker tega ni želela narediti vpričo otrok (zapisnik o glavni obravnavi z dne 3. 3. 2025 na l. št. 109), je o tem, kaj se je zgodilo, psihologinjo obvestila naknadno, pri čemer ni mogoče zanemariti, da je po podatkih spisa obdolženec po končanem stiku še okrog 5-10 minut ostal pri psihologinji, zaradi česar se ji oškodovanka takrat ni mogla zaupati. Čeprav zagovornika zatrjujeta, da je oškodovanka obdolžencu želela preprečiti izvajanje stikov, pa po presoji višjega sodišča takšni subjektivni presoji, ki nima podlage v izvedenih dokazih oziroma podatkih spisa, ni mogoče pritrditi, saj je bilo s sklepom Okrožnega sodišča na Ptuju II Ks 17379/2024 z dne 13. 3. 2024 (l. št. 22-28) obdolžencu prepovedano namerno približevanje oškodovanki, ne pa tudi skupnima otrokoma.

11. Po presoji višjega sodišča so ključne ugotovitve dokaznega postopka kot celote sodišču prve stopnje omogočile zanesljivo podlago za zaključek, da je obdolžencu storitev očitanega kaznivega dejanja v celoti dokazana. Posplošene navedbe o tem, da obstaja dvom, ali je bilo očitano kaznivo dejanje resnično storjeno ter da je bil glasen smeh in sproščeno vzdušje med stikom z otrokoma v ordinaciji vzrok za oškodovankino neutemeljeno ovadbo, pa je glede na vse predhodno navedeno oceniti za neizkazane in neuspešne.

12. Uvodoma zatrjevane kršitve kazenskega zakona in pritožbe zaradi odločbe o stroških pritožnika z ničemer ne obrazložita, zato pritožb v smeri pavšalno izpostavljenih izpodbojnih razlogov ni bilo mogoče preizkusiti.

13. Odločbe o kazenski sankciji zagovornika ne grajata. Ker pritožba zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja obsega tudi pritožbo zaradi odločbe o kazenski sankciji (386. člen ZKP), je višje sodišče izpodbijano sodbo v tem delu preizkusilo po uradni dolžnosti. Preizkus je pokazal, da je sodišče prve stopnje ob pravilnem vrednotenju teže storjenega kaznivega dejanja, stopnje obdolženčeve krivde ter ob pravilni ugotovitvi in oceni vseh preostalih okoliščin, ki vplivajo na odmero kazni (49. člen KZ-1), slednjemu na podlagi 57. in 58. člena KZ-1 izreklo pogojno obsodbo kot sankcijo opozorilne narave. Kot olajševalni okoliščini je v izpodbijani sodbi pravilno upoštevalo nekaznovanost obdolženca in skrb za dva mladoletna otroka, medtem ko obteževalnih okoliščin ni zasledilo. Določilo mu je ustrezno dolgo kazen zapora, kot tudi ustrezno preizkusno dobo. Višje sodišče zato soglaša z utemeljitvijo sodišča prve stopnje v točki 8 obrazložitve izpodbijane sodbe in ocenjuje, da ni nobenih utemeljenih razlogov za spremembo kazenske sankcije v korist obdolženca.

14. Po obrazloženem, in ker zagovornika glede odločilnih dejstev in okoliščin ne navajata ničesar drugega, kar bi lahko omajalo ali izpodbilo odločitev sodišča prve stopnje, ali terjalo posebno presojo in odgovor višjega sodišča (glede navedb, da hodnik zdravstvenega doma ni primeren prostor; da sta bila obdolženec in oškodovanka na razdalji in da sta pretežni čas molčala ter glede navedb o skupnem priimku in nezmožnosti posredovanja glasbenega znanja), in ko slednje tudi pri uradnem preizkusu izpodbijane sodbe v skladu z določbo prvega odstavka 383. člena ZKP ni ugotovilo kršitev, ki jih je dolžno upoštevati po uradni dolžnosti, je o pritožbah odločilo tako, kot izhaja iz točke I izreka te sodbe (391. člen ZKP).

15. V skladu s tretjim odstavkom 10. člena Zakona o sodnih taksah (ZST-1), ki določa, da je stranka oproščena plačila sodnih taks za postopek, za katerega ji je bila dodeljena redna ali izredna brezplačna pravna pomoč po zakonu, ki ureja brezplačno pravno pomoč, je višje sodišče obdolženca oprostilo plačila sodne takse. Iz podatkov spisa namreč izhaja, da je obdolženec upravičen do brezplačne pravne pomoči po odločbi Okrožnega sodišča v Celju Bpp 1943/2025 z dne 22. 10. 2025 (l. št. 155-157 in priloga B18), ki mu je bila dodeljena v obsegu sestave in vložitve pritožbe zoper izpodbijano sodbo, zato je višje sodišče odločilo, kot izhaja iz točke II izreka te sodbe.

Skladno s citirano zakonsko določbo je bistvena kršitev določb kazenskega postopka podana tudi, če je sodišče

prekršilo pravice obrambe, pa je to vplivalo ali moglo vplivati na zakonitost in pravilnost sodbe, kar v obravnavani zadevi ni primer.

Vrhovno sodišče RS v sodbi I Ips 15215/2012 z dne 8. 10. 2015 (točka 7 obrazložitve).

Subjektivni občutek prestrašenosti in vznemirjanja pri kaznivem dejanju grožnje sicer ni zakonski znak, vendar v obravnavani zadevi predstavlja del obtožbenega očitka, zato se je sodišče prve stopnje pravilno in argumentirano opredelilo tudi glede tega dela.

Ker sta v teh poročilih zabeležena datum in ura termina, s čimer je potrjen "kontakt" oziroma čas storitve obravnavanega kaznivega dejanja, se pritožbene navedbe o nejasni utemeljitvi v točki 5 razlogov izpodbijane sodbe izkažejo za neutemeljene.

Po podatkih v spisu se je namreč obdolženec že zdravil zaradi alkoholizma (Poročilo o obravnavi CSD Savinjsko-Šaleške regije z dne 3. 4. 2024 v prilogi A2/1/1).

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 135, 135/1

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 3, 3/2, 371, 371/1, 371/1-11, 371/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.