VSL Sklep II Cp 2282/2025
Sodna praksa višjih sodišč, 2026-03-10

Brigita Markovič (preds.), Barbka Močivnik Škedelj (poroč.), mag. Renata Cerar

CIVILNO PROCESNO PRAVO - POGODBENO PRAVO - PRAVO EVROPSKE UNIJE - VARSTVO POTROŠNIKOV - ZAVAROVANJE TERJATEV

dolgoročni kredit v CHF - vmesni ugotovitveni zahtevek - stvarna pristojnost sodišča - prejudicialnost vmesnega ugotovitvenega zahtevka - načelo ekonomičnosti, smotrnosti in pospešitve postopka - začasna odredba za zavarovanje nedenarne terjatve - regulacijska (ureditvena) začasna odredba - začasno zadržanje učinkovanja kreditne pogodbe - presoja pogojev za izdajo začasne odredbe - izkaz verjetnosti obstoja terjatve - pojasnilna dolžnost banke - odločanje na podlagi dokaznega standarda verjetnosti - zaslišanje priče - dokazovanje dejstev

Tožbeni zahtevek za ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe z dne 4. 2. 2008 v razmerju do denarnega zahtevka za plačilo 16.265,28 EUR predstavlja vmesni ugotovitveni zahtevek (tretji odstavek 181. člena ZPP). Je torej prejudicialnega pomena. Zahtevka je mogoče obravnavati le skupaj, ne glede na isto(vrstno) oziroma različno dejansko ali pravno podlago. Odločitev sodišča prve stopnje, da iz svoje pristojnosti izvzame le odločanje o denarnem zahtevku, medtem ko kljub temu odloča o zatrjevani ničnosti kreditne pogodbe, iz katere denarni zahtevek izvira, je zmotna.

I. Pritožbi tožeče stranke se ugodi in se sklep z dne 14. 5. 2025 (red. št. 16) razveljavi.

II. Pritožbi tožene stranke se ugodi, sklep z dne 26. 8. 2025 (red. št. 39) se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

III. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo o glavni stvari.

1. Tožnica je kot kreditojemalka s toženko kot banko 4. 2. 2008 sklenila pogodbo o deviznem kreditu, katere predmet je bil kredit v višini 36.000 CHF, z odplačilno dobo 180 mesecev. Tožnik je pri sklenitvi pogodbe sodeloval kot porok. Z isto banko je tudi tožnik kot kreditojemalec 7. 2. 2008 sklenil hipotekarno devizno kreditno pogodbo, katere predmet je bil kredit v višini 136.000 CHF, z odplačilno dobo 300 mesecev. Tožnica je pri sklenitvi te pogodbe sodelovala kot zastaviteljica.

2. V tem postopku tožnika zahtevata: (1) ugotovitev ničnosti obeh kreditnih pogodb, (2) plačilo 16.265,28 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi v zvezi s kreditno pogodbo z dne 4. 2. 2008, (3) plačilo 25.052,17 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi v zvezi s kreditno pogodbo z dne 7. 2. 2008, in (4) ugotovitev neveljavnosti vknjižbe hipoteke in njen izbris.

3. Ob vložitvi tožbe sta predlagala izdajo začasne odredbe, s katero naj se učinkovanje notarskega zapisa hipotekarne devizne kreditne pogodbe z dne 7. 2. 2008, skupaj s sporazumom o zavarovanju denarne terjatve, začasno zadrži do pravnomočnega končanja tega spora. Sodišče prve stopnje je njunemu predlogu dne 14. 5. 2025 ugodilo. Istega dne je sklenilo, da okrožno sodišče ni stvarno pristojno za odločanje o kondikcijskem zahtevku v višini 16.265,28 EUR, zaradi česar bo zadeva v tem delu odstopljena pristojnemu okrajnemu sodišču.

4. Toženka je izdani začasni odredbi pravočasno in obrazloženo ugovarjala (53. člen v zvezi z 239. členom Zakona o izvršbi in zavarovanju

), sodišče prve stopnje pa je s sklepom z dne 26. 8. 2025 njen ugovor zavrnilo.

5. Pritožbeno izpodbijana sta sklep z dne 14. 5. 2025, s katerim je sodišče prve stopnje odločilo o svoji stvarni nepristojnosti za del tožbenega zahtevka, in sklep z dne 26. 8. 2025.

6. Zoper sklep z dne 14. 5. 2025 vlagata pritožbo tožnika. Uveljavljata vse pritožbene razloge po 338. členu Zakona o pravdnem postopku.

Predlagata spremembo sklepa tako, da se ugotovi pristojnost okrožnega sodišča.

Izpostavljata, da je med zahtevkom za ugotovitev ničnosti in kondikcijskim zahtevkom razmerje prejudicialnosti, zato ju je mogoče obravnavati le skupaj. Zahtevki v tožbi temeljijo na istovrstni dejanski in isti pravni podlagi. Navedbe strank so enake, predloženi so isti dokazi, predlagano je zaslišanje istih prič. Ločitev tožbenih zahtevkov že zaradi načela ekonomičnosti ni smiselna.

7. Toženka je na pritožbo odgovorila in s pritožbenimi navedbami soglašala.

8. Zoper sklep z dne 26. 8. 2025 vlaga pritožbo toženka. Prav tako uveljavlja vse pritožbene razloge po 338. členu ZPP. Predlaga spremembo sklepa na način, da sodišče ugodi ugovoru toženke, predlog tožnikov za izdajo začasne odredbe pa zavrne. Podredno predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa in vračilo zadeve v nov postopek.

Navaja, da verjetnost obstoja terjatve ni izkazana. Ne drži, da toženka ni zadostila svojemu trditvenemu bremenu glede opravljene pojasnilne dolžnosti. Jasno je namreč navedla vsebino opozoril, ki so bila dana tožnikoma. Res ju ni opozarjala na "črn scenarij", a ta pojem je sodna praksa razvila šele kasneje. Sodišče bi moralo vsebinsko presojati, ali dana pojasnila zadoščajo za ugotovitev, da je bil tožnikoma predstavljen "črn scenarij". Zaradi neizvedbe dokaza z zaslišanjem prič A. A. ter B. B., ki bi lahko izpovedali glede vsebine danih pojasnil, je dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno.

Zmotno je materialnopravno stališče, da neustrezno opravljena pojasnilna dolžnost avtomatsko pomeni nepoštenost pogodbenega pogoja. Nepoštenosti sodišče sploh ni presojalo. Tudi vezava začetka teka zastaralnega roka na ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe ni primerna. Toženka je podala dovolj konkretne trditve glede tega, kdaj sta se tožnika seznanila z možnostjo ničnosti pogodbe.

Tožnikoma tudi ne nastaja škoda. Sodišče je zaključek o tem pavšalno izpeljalo iz sodbe SEU C-287/22, dejansko pa nastanka težko nadomestljive škode ni presojalo. Ni presojalo premoženjskega stanja tožnikov in pogoja reverzibilnosti. Ni se opredelilo do ugovornih navedb glede nastanka neugodnih posledic. Ni upoštevalo, da bi tožnika z izdano začasno odredbo de facto dosegla moratorij kreditne obveznosti. Nevarnost nastanka škode je izkazana na strani toženke.

Glede pritožbe zoper sklep z dne 14. 5. 2025

11. Iz bistvenih ugotovitev izpodbijanega sklepa izhaja, da tožnika zahtevata ugotovitev ničnosti dveh različnih kreditnih pogodb. V zvezi s tem uveljavljata tudi dva različna kondikcijska zahtevka, ki izhajata vsak iz svojega pravnega razmerja. Ker kondikcijska zahtevka nimata iste dejanske in pravne podlage, se stvarna pristojnost določi po vrednosti vsakega posameznega zahtevka (drugi odstavek 41. člena ZPP), zato je za obravnavo kondikcijskega zahtevka, katerega vrednost je nižja od 20.000 EUR, pristojno okrajno sodišče (prvi odstavek 30. člena ZPP).

12. Pritožba utemeljeno izpostavlja, da tožbeni zahtevek za ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe z dne 4. 2. 2008 v razmerju do denarnega zahtevka za plačilo 16.265,28 EUR predstavlja vmesni ugotovitveni zahtevek (tretji odstavek 181. člena ZPP). Je torej prejudicialnega pomena. Med zahtevkoma obstoji taka povezava, zaradi katere ju je mogoče obravnavati le skupaj, ne glede na isto(vrstno) oziroma različno dejansko ali pravno podlago. Odločitev sodišča prve stopnje, da iz svoje pristojnosti izvzame le odločanje o denarnem zahtevku za plačilo 16.265,28 EUR, medtem ko kljub temu odloča o zatrjevani ničnosti kreditne pogodbe, iz katere denarni zahtevek izvira, je zmotna.

13. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo in sklep sodišča prve stopnje razveljavilo (3. točka 365. člena ZPP). Vrnitev zadeve v nov postopek ni potrebna, ker je bil izpodbijani sklep izdan po uradni dolžnosti.

Ob morebitnem ponovnem odločanju o svoji stvarni nepristojnosti naj sodišče prve stopnje, glede na bistveno podobno dejansko stanje glede sklenitve obeh kreditnih pogodb, v dokaz katerega je predlagano zaslišanje istih prič, upošteva načelo ekonomičnosti, smotrnosti in pospešitve postopka (prvi odstavek 11. člena ZPP).

Glede pritožbe zoper sklep z dne 26. 8. 2025

14. Iz bistvenih ugotovitev in zaključkov v izpodbijanem sklepu izhaja:

- da je bila trditvena podlaga toženke nezadostna - iz njenih navedb namreč ne izhaja, da bi tožnikoma podala takšna pojasnila, s katerimi bi izpolnila svojo pojasnilno dolžnost v obsegu, kot ga zahteva novejša sodna praksa, zato je verjetno, da svoje pojasnilne dolžnosti do tožnikov ni izpolnila;

- da neustrezno opravljena pojasnilna dolžnost pomeni ravnanje v nasprotju z načelom vestnosti in poštenja (4. alineja prvega odstavka Zakona o varstvu potrošnikov

), zaradi česar gre za nepošten pogodbeni pogoj, ki je ničen (drugi odstavek 23. člena ZVPot), posledično pa je nična celotna pogodba, ker ta pogoj predstavlja glavno sestavino pogodbe (prvi odstavek 88. člena Obligacijskega zakonika

- da so navedbe toženke glede zastaranja tožbenega zahtevka presplošne, zato tožbeni zahtevek verjetno ni zastaran;

- da je tožnik toženki iz naslova kreditne pogodbe z dne 7. 2. 2008 plačal 25.052,17 EUR več, kot je na podlagi te pogodbe prejel ob črpanju kredita, zato bi mu v primeru neizdaje začasne odredbe verjetno nastala škoda, ker bi moral svoj tožbeni zahtevek razširiti ali vložiti novo tožbo.

15. Na navedeno sodišče prve stopnje opira svoj materialnopravni zaključek, da sta tožnika z verjetnostjo izkazala tako obstoj svoje nedenarne terjatve, kot tudi obstoj predpostavk iz drugega odstavka 272. člena ZIZ, zaradi česar je ugovor zoper izdano začasno odredbo zavrnilo.

16. Utemeljen je pritožbeni očitek o nepravilnosti zaključka sodišča prve stopnje glede toženkine pomanjkljive trditvene podlage v zvezi z opravljeno pojasnilno dolžnostjo. V ugovoru je toženka namreč zatrjevala, da je svojo pojasnilno dolžnost pravilno izpolnila. Pojasnila, ki naj bi jih dala tožnikoma, je navedla povsem konkretno. Iz njih izhaja, (1) da naj bi jima pojasnila možnost bistvenega vpliva velike depreciacije domače valute (oziroma nepredvidljivega gibanja deviznega tečaja) in povečanja tujih obrestnih mer na obroke za odplačilo kredita in višino končne obveznosti v EUR, (2) da jima ni bilo zagotovljeno, da bodo te možne spremembe majhne oziroma omejene, in (3) da sta tožnika razumela vse možne rizike in obremenitve, ki ju lahko doletijo pri vračanju kredita. Toženka je torej podala trditve, iz katerih izhaja ravno to, česar po stališču sodišča prve stopnje ni navedla, in sicer kljub temu, da obsega zatrjevanih pojasnil v svojih vlogah ni poimenovala s terminom "črn scenarij" - torej na način, ki je trenutno ustaljen v sodni praksi. Sodišče prve stopnje bi, kot to pritožba pravilno izpostavlja, moralo vsebinsko presojati, ali zatrjevana pojasnila napolnjujejo pravni standard "črnega scenarija". Pritožbeno sodišče ocenjuje, da ga. Zaključek o pomanjkljivosti toženkine trditvene podlage je torej materialnopravno zmoten. Zaradi zmotne uporabe materialnega prava (in posledične neizvedbe predlaganih dokazov) pa je bilo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno.

17. Dokazni standard, ki zadošča za odločanje v postopku zavarovanja, je standard verjetnosti. Pri odločanju o ugovoru zoper izdani sklep o začasni odredbi mora sodišče prve stopnje pretehtati verjetnost trditev obeh strank. V primeru, ko tako tehtanje ne vodi do jasnega zaključka glede tega, katere izmed trditev so verjetnejše, sodišče izvede relevantne dokaze, ki sta jih stranki predlagali v podkrepitev svojih navedb. Zaključek o tem, navedbe katere stranke so verjetnejše, lahko sodišče poda šele po izvedbi teh dokazov.

18. V tej zadevi v ugovoru zatrjevana pojasnila toženke kažejo diametralno nasproten potek informiranja o prevzetih tveganjih, kot sta ga zatrjevala tožnika, ki sta navedla, da ob sklenitvi kreditne pogodbe ni bilo govora o tveganjih najema kredita v CHF, o gibanju menjalnega tečaja, o možnih spremembah njunih obveznosti, o tem, da se lahko spremeni glavnica kredita v domači valuti in da so možne spremembe navzgor neomejene. Le na podlagi danih navedb po oceni pritožbenega sodišča ni mogoče zaključiti, da so navedbe tožnikov verjetnejše. Sodišče prve stopnje te ocene zaradi zmotnega materialnopravnega izhodišča glede pomanjkljivosti podane trditvene podlage sploh ni naredilo. Utemeljen je zato pritožbeni očitek o bistveni kršitvi določb postopka (8. točka drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ), ker se sodišče ni opredelilo do toženkinih ugovornih navedb in izvedlo dokaza z zaslišanjem prič, predlaganega za potrditev verjetne izkazanosti navedb v zvezi z ustrezno opravljeno pojasnilno dolžnostjo. S tem je toženki onemogočilo učinkovito obrambo v postopku.

19. Glede na navedeno je treba pritožbi ugoditi, izpodbijani sklep razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ). Pritožbeno sodišče se zato ne opredeljuje do ostalih toženkinih pritožbenih navedb (prvi odstavek 360. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

20. V novem postopku naj sodišče prve stopnje upošteva vse toženkine ugovorne navedbe in izvede tiste relevantne dokaze obeh strank, ki so bili predlagani v zvezi z verjetnostjo obstoja terjatve (predvsem zaslišanje bančnikov in tožnikov). Glede na uspeh dokaznega postopka naj oceni, navedbe katere stranke glede obstoja terjatve šteje za verjetnejše, nato pa bodisi toženkinemu ugovoru ugodi, bodisi presodi izpolnjenost preostalih pogojev za izdajo začasne odredbe in sprejme odločitev o (ne)utemeljenosti tega ugovora.

21. Ker je pritožbeno sodišče izpodbijani odločitvi razveljavilo in eno izmed njiju vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek, je odločitev o stroških pritožbenega postopka pridržalo za končno odločitev (tretji odstavek 165. člena ZPP).

Ur. l. RS, št. 51/1998, s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZIZ.

Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZPP.

J. Zobec v: L. Ude, A. Galič (ur.), Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, Uradni list Republike Slovenije, Gospodarski vestnik, Ljubljana 2005, str. 513.

Ur. l. RS, št. 20/98 s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZVPot.

Ur. l. RS, št. 83/01 s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju OZ.

Prim. VSL sklep II Cp 1740/2024 z dne 24. 1. 2025, na katerega se v svoji pritožbi izrecno sklicuje tudi toženka.

Prim. VSL sklep II Cp 1673/2024 z dne 5. 12. 2024, VSL sklep I Cp 911/2024 z dne 10. 12. 2024, VSL sklep I Cp 1928/2024 z dne 11. 12. 2024.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 11, 11/1, 30, 30/1, 41, 41/2, 181, 181/3

Zakon o potrošniških kreditih (2000) - ZPotK  - člen 7, 7/1

Zakon o varstvu potrošnikov (1998) - ZVPot  - člen 22, 22/1, 23, 23/1, 23/2, 24, 24/1, 24/1-4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.