VSM Sklep II Kp 31936/2014
Sodna praksa višjih sodišč, 2020-12-17

Breda Cerjak Firbas (preds.), Barbara Debevec (poroč.), Boris Štampar

nadomestna izvršitev kazni zapora - delo v splošno korist - odprti oddelek - tek rokov - epidemija - COVID-19 - tek rokov v času veljavnosti posebnih ukrepov zaradi epidemije SARS-Cov-2 (COVID-19) - odložitev izvršitve kazni zapora - namen kaznovanja

Prvostopenjski sklep v zadevi, ki ni bila nujna, je bil obsojencu vročen med razglašeno epidemijo (24. 3. 2020), zato je upoštevajoč določbe četrtega odstavka 120. člena ZKP rok za vložitev pritožbe, ob upoštevanju odredbe predsednika Vrhovnega sodišča z dne 27. 5. 2020 o preklicu odredbe o posebnih ukrepih, začel teči dne 1. 6. 2020 in se je iztekel dne 15. 6. 2020.

Sodišče druge stopnje je pri odločitvi upoštevalo, da je Vlada Republike Slovenije z odlokom z dne 19. 10. 2020 razglasila epidemijo na območju celotne države, s sklepom z dne 13. 11. 2020 (Ur. l. RS, št. 165/2020 z dne 13. 11. 2020) pa podaljšala ukrep začasne ustavitve pozivanja oseb v zavode za prestajanje kazni zapora do dne 31. 1. 2021. Upoštevalo je tudi odločbo Ustavno sodišče RS U-I-418/18-17, Up-920/18-20 z dne 5. 11. 2020, s katero je sodišče ugotovilo protiustavnost ZKP v delu odločanja o nadomestnem izvrševanju kazni zapora (129.a člen) s pravico do sodnega varstva iz prvega odstavka 23. člena Ustave RS in odločilo, da bodo pristojna sodišča do odprave ugotovljene protiustavnosti zagotavljale spoštovanje pravice do sodnega varstva z institutom odložitve izvršitve kazni do odločitve o nadomestnem izvrševanju kazni v vsakem posameznem primeru (točka 3. izreka sklepa). Tako nastop kazni ne bo mogoč pred pravnomočno odločitvijo o predlogu obsojenca za nadomestno izvršitev kazni.

I. Pritožba obsojenega M.G. se zavrne kot neutemeljena.

II. Obsojenec je kot strošek pritožbenega postopka dolžan plačati 30,00 EUR sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Murski Soboti je s sklepom IV Kr 31936/2014 z dne 4. 3. 2020 zavrnilo predlog obsojenega M.G., dan po zagovorniku, da se zaporna kazen, ki je bila obsojencu izrečena s sodbo istega sodišča I K 31936/2914, izvrši z delom v splošno korist s podrejenim predlogom, da obsojenec izrečeno kazen zapora prestaja v odprtem oddelku zavoda za prestajanje kazni zapora.

2. Zoper sklep se je pritožil obsojenec in Višje sodišče v Mariboru je s sklepom z dne 7. 5. 2020 zavrnilo obsojenčevo pritožbo z dne 23. 3. 2020. Zoper pravnomočni sklep sta vložila zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčev zagovornik in vrhovni državni tožilec, v katerih trdita, da pritožbeni rok med epidemijo covid-19 ni tekel, višje sodišče pa je o pravnem sredstvu odločalo, preden je potekel rok za njegovo vložitev, kar je vplivalo na to, da ni preizkusilo navedb iz dopolnitve pritožbe, ki je bila podana pravočasno. Vrhovno sodišče RS je sprejelo razlago vlagateljev zahteve. Ugotovilo je, da je bil prvostopenjski sklep v zadevi, ki ni bila nujna, obsojencu vročen med razglašeno epidemijo (24. 3. 2020), zato je upoštevajoč določbe četrtega odstavka 120. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) rok za vložitev pritožbe, ob upoštevanju odredbe predsednika Vrhovnega sodišča z dne 27. 5. 2020 o preklicu odredbe o posebnih ukrepih, začel teči dne 1. 6. 2020 in se je iztekel dne 15. 6. 2020. Kar pomeni, da je obsojenčeva dopolnitev pritožbe, ki je bila vložena dne 20. 5. 2020, torej še pred pričetkom teka pritožbenega roka, pravočasna in bi sodišče druge stopnje o njej moralo odločiti. Glede na ugotovljeno kršitev iz drugega odstavka 371. člena ZKP v zvezi s 399. členom ZKP, ki je vplivala na pravilnost in zakonitost izpodbijanega sklepa, saj o navedbah iz dopolnitve pritožbe ni bilo odločeno, je zahtevama za varstvo zakonitosti ugodilo in sklep višjega sodišča razveljavilo ter zadevo vrnilo v novo odločanje temu sodišču z napotilom, da ob ponovnem odločanju o obsojenčevi pritožbi odloči tudi o njeni dopolnitvi.

3. Sodišče druge stopnje je ob presoji pritožbenih navedb iz dopolnitve pritožbe ugotovilo, da so okoliščine (po pritožniku bistvene), povezane s pandemijo covid-19 (in veliko nevarnostjo okužbe, če bi obsojenec moral na prestajanje zaporne kazni), nastale po izdaji izpodbijanega sklepa sodišča prve stopnje in na sprejeto odločitev glede alternativnega prestajanja kazni zapora nimajo vpliva.

4. Zaradi nastanka izrednega dogodka, to je epidemije virusne okužbe SARS-CoV-2 (covid19) - koronavirus, in z namenom preprečitve širjenja virusne okužbe, varovanja zdravja in življenja ljudi in zagotovitve delovanja posameznih državnih organov, organov samoupravnih lokalnih skupnosti in nosilcev javnih pooblastil ter zagotavljanja izvajanja pravic in obveznosti, je Državni zbor Republike Slovenije dne 20. 3. 2020 sprejel Zakon o začasnih ukrepih v zvezi s sodnimi, upravnimi in drugimi javnopravnimi zadevami za obvladovanje širjenja nalezljive bolezni SARS-CoV-2 (covid19), ki je določal začasne ukrepe, med drugim tudi na področju izvrševanja kazenskih sankcij. Tako so bili v skladu z določbo 10. člena citiranega zakona vsi že začeti postopki v zvezi s pozivom obsojenca na prestajanje kazni zapora prekinjeni in ostali prekinjeni do prenehanja veljavnosti začasnih ukrepov, ti so prenehali veljati dne 1. 6. 2020. Iz evidence zaprtih oseb je razvidno, da je obsojenec zaporno kazen po sodbi Okrožnega sodišča v Murski Soboti I K 31936/2914, za katero je predlagal, da se izvrši alternativno, in je bil njegov predlog zavrnjen, prestajal v Zavodu za prestajanje kazni zapora Maribor od dne 8. 10. 2020 do dne 5.11. 2020, ko je bila s sklepom Vrhovnega sodišča I Ips 31936/2014 z dne 5. 11. 2010 izvršitev pravnomočne sodbe za obsojenca prekinjena in izvrševanje kazni na tej podlagi ustavljeno. V času ponovnega odločanja o pritožbi in njeni dopolnitvi je tako obsojenec na prostosti.

5. Sodišče druge stopnje je pri odločitvi upoštevalo, da je Vlada Republike Slovenije z odlokom z dne 19. 10. 2020 razglasila epidemijo na območju celotne države, s sklepom z dne 13. 11. 2020 (Ur. l. RS, št. 165/2020 z dne 13. 11. 2020) pa podaljšala ukrep začasne ustavitve pozivanja oseb v zavode za prestajanje kazni zapora do dne 31. 1. 2021. Upoštevalo je tudi odločbo Ustavno sodišče RS U-I-418/18-17, Up-920/18-20 z dne 5. 11. 2020, s katero je sodišče ugotovilo protiustavnost ZKP v delu odločanja o nadomestnem izvrševanju kazni zapora (129.a člen) s pravico do sodnega varstva iz prvega odstavka 23. člena Ustave RS in odločilo, da bodo pristojna sodišča do odprave ugotovljene protiustavnosti zagotavljale spoštovanje pravice do sodnega varstva z institutom odložitve izvršitve kazni do odločitve o nadomestnem izvrševanju kazni v vsakem posameznem primeru (točka 3. izreka sklepa). Tako nastop kazni ne bo mogoč pred pravnomočno odločitvijo o predlogu obsojenca za nadomestno izvršitev kazni.

6. Sodišče druge stopnje ugotavlja in ocenjuje, da je dopolnitev pritožbe neutemeljena. Pritožnikovo stališče v dopolnitvi pritožbe, povzeto v točki 2 tega sklepa, ni sprejemljivo. Pomenilo bi namreč, da v času pandemije covid-19 v zaporih ne bi smelo biti zaprtih oseb oziroma bi obsojene osebe morale biti s prestajanja zaporne kazni odpuščene, za kar ni zakonske podlage. Strah pred morebitno okužbo z nevarnim virusom v primeru nastopa zaporne kazni pa ne predstavlja okoliščine, ki bi vpliva na odločitev, ki jo je v obravnavni zadevi že sprejelo sodišče druge stopnje dne 7. 5. 2020, ko je obsojenčevo pritožbo zoper sklep sodišča prve stopnje z dne 4. 3. 2020, vloženo zaradi nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava, kot neutemeljeno zavrnilo. Na tem mestu sodišče povzema ključne ugotovitve.

7. Po preizkusu razlogov izpodbijanega sklepa, pritožbenih navedb ter preučitvi spisovnega gradiva sodišče druge stopnje ugotavlja, da je odločitev sodišča prve stopnje pravilna in zakonita.

8. Kršitev kazenskega zakona uveljavlja pritožba zgolj uvodoma kot posledico zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Takšna kršitev pa ni mogoča, saj je kazenski zakon lahko kršen le, če sodišče ob pravilno in popolno ugotovljenem dejanskem stanju uporabi napačen zakon ali pa ga sploh ne uporabi, kar pa v obravnavani zadevi ni primer.

9. Pritožba nadalje graja ugotovljeno dejansko stanje in poudarja, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo oziroma ni v zadostni meri upoštevalo razlogov, ki utemeljujejo izvršitev kazni zapora z delom v splošno korist. Gre namreč za časovno odmaknjene dogodke, saj so bila kazniva dejanja storjena pred več kot šestimi leti. Ob tem obsojenec ni v nobenih drugih kazenskih postopkih, prav tako ni bil predhodno kaznovan, urejene ima tudi življenjske razmere. Pritožnik je namreč korenito spremenil svoje življenje, zdaj preživlja sebe in svojo družino kot samostojni podjetnik, zakar bo tudi lažje poravnal zahtevke, ki so jih oškodovanci priglasili v kazenskem postopku. V kolikor pa bi začel prestajati zaporno kazen, bi moral z delom prekiniti, s čimer bi njegova družina izgubila pomemben vir preživljanja, sam pa bi izgubil stranke. Pritožnik še poudarja, da je že zdaj dejansko storil vse, da bi saniral nastalo stanje, s tem ko je oškodovani družbi O.R.B. d.d. poravnal škodo, vsled česar je tudi nastala škoda za 77.574,32 EUR manjša, kar meče povsem drugačno luč na celotno zadevo.

10. S povzetimi pritožbenimi navedbami ni mogoče soglašati. Sodišče prve stopnje je namreč dejansko stanje popolno ugotovilo in pravilno zaključilo, da obsojenec sicer izpolnjuje formalne pogoje, ki jih določa 86. člen KZ-1 za nadomestitev izvršitve zaporne kazni z delom v splošno korist in za prestajanje kazni zapora na odprtem oddelku, vendar ob tem niso podani vsebinski pogoji oziroma objektivne in subjektivne okoliščine, ki bi utemeljevale takšno nadomestitev. S tehtnimi razlogi, ki jih je navedlo, se pritožbeno sodišče v celoti strinja in jih kot pravilne povzema, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa dodaja le:

11. V splošnem sicer ne gre nasprotovati pomenu obsojenčevih osebnih in družinskih razmer pri odločitvi v zvezi s prestajanjem kazni zapora z delom v splošno korist ali s prestajanjem na odprtem oddelku. Toda to niso edine okoliščine, ki morajo biti pri navedenih odločitvah upoštevane in ne okoliščine, ki bi že same po sebi zahtevale nadomestitev prestajanja kazni zapora s tako imenovanim alternativnim načinom. Sodišče je namreč pri odločanju dolžno upoštevati objektivne in subjektivne okoliščine, odločanje o načinu izvrševanja zaporne kazni pa mora temeljiti na poglobljenem, analitičnem in celovitem preverjanju in oceni okoliščin, povezanih tako z osebnostjo storilca kot tudi njegovim dejanjem, torej vseh tistih okoliščin (olajševalnih, obteževalnih in drugih), ki so bile odločilne pri izbiri in odmeri kazni

. Ravno to je pravilno storilo sodišče prve stopnje. Pri svoji presoji je namreč utemeljeno upoštevalo tako vse okoliščine, ki jih obsojenec v pritožbi ponovno navaja, kot tudi težo kaznivih dejanj, za katere je bil pravnomočno spoznan za krivega in druge okoliščine, ki so tudi sicer vplivale na izbiro in odmero kazenske sankcije. S težo kaznivega dejanja in izbiro kazenske sankcije sta se posebej ukvarjali tudi sodišči prve in druge stopnje v rednem postopku, in čeprav je izpolnjen objektivni pogoj za alternativni način izvršitve kazni zapora, torej dolžina pravnomočno izrečene kazni zapora, odločitev o takšnem načinu izvršitve kazni ni nikoli obvezna, ampak vselej fakultativna. Ob tem je poudariti še, da je potrebno tudi v fazi izvrševanja kazni upoštevati namen kaznovanja, ki ni le specialno preventivni (vplivanje na storilca) in generalno preventivni (vplivanje na vse posameznike), temveč tudi povračilni. Tudi po oceni pritožbenega sodišča pa bo namenu kaznovanja obsojenca zadoščeno le s prostostno kaznijo, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju.

12. Pritožnik ponovno poudarja, da ni »ponavljalec« kaznivih dejanj. Tudi pritožbeno sodišče ni prezrlo obsojenčeve predhodne nekaznovanosti, ki vsekakor kaže na zdravo osnovo za obsojenčevo nadaljnje življenje, a navedeno kljub temu ne pomeni, da je alternativni način izvršitve kazni že samodejno obsojenčeva pravica. Prav tako ni prezreti, da je obsojenec pokazal pripravljenost v smeri »saniranja« škodnih posledic, nastalih s kaznivimi dejanji. Vendar ob navedenem ni mogoče mimo dejstva, kot je pravilno poudarilo že sodišče prve stopnje, da je s svojimi ravnanji za visok znesek (114.279,26 EUR) oškodoval kar devet oškodovancev in ne le enega, kateremu je kasneje – post festum, povrnil nastalo škodo. Tako torej pripravljenost povrniti škodo, še zlasti, ko je od storitve kaznivih dejanj preteklo že več let, obsojenec pa je poravnal škodo samo enemu od devetih oškodovancev, predhodna nekaznovanost, skrb za mladoletnega otroka in samozaposlenost, kar vse izpostavlja pritožba, tudi po oceni pritožbenega sodišča niso takšne okoliščine, ki bi ob upoštevanju teže kaznivih dejanj in načina storitve ter okoliščin (ko je torej šlo za premišljena in načrtovana ravnanja, kar je razvidno iz opisa kaznivih dejanj), pretehtale pri presoji utemeljenosti predloga za alternativno izvrševanje kazni zapora oziroma s prestajanjem kazni zapora na odprtem oddelku.

13. Pritožnik prav tako ne more biti uspešen, ko zatrjuje, da bo z nastopom kazni zapora izgubil stranke, njegova družina pa vir prihodka. Slednje je namreč logična posledica odvzema prostosti zaradi storjenih kaznivih dejanj, kar v pa v ničemer ne vpliva na pravilnost in zakonitost izpodbijane odločitve. Odsotnost obsojenca iz domačega okolja in družinskega življenja ter morebitno poslabšanje finančnega stanja obsojenčeve družine, je namreč redna in pričakovana ter neizogibna posledica vsake izrečene zaporne kazni, na katero bi obsojenec moral misliti že v času storitve kaznivih dejanj. Z odplačevanjem nastale škode ostalim oškodovancem, pa bo obsojenec lahko nadaljeval tudi po prestani zaporni kazni.

14. V zvezi s pritožbenimi navedbami glede obsojenčevega zdravstvenega stanja in invalidnosti III. kategorije pa je dodati le, da gre za pritožbene novote, pri čemer pritožnik niti ni pojasnil razlogov, zakaj jih ni navedel že prej (četrti odstavek 369. člena ZKP). Nenazadnje pa bi obsojenec s takšnimi navedbami v svojo škodo ustvaril tudi pomislek glede njegove zmožnosti in sposobnosti opravljanja dela v splošno korist.

15. Glede na obrazloženo, upoštevaje podrobne razloge, ki jih je v podkrepitev svoje odločitve navedlo že sodišče prve stopnje, in ker pritožba tudi v ostalem ne navaja ničesar, kar bi lahko vzbudilo dvom v pravilnost zaključkov izpodbijanega sklepa, je bilo potrebno pritožbo obsojenca zavrniti kot neutemeljeno (tretji odstavek 402. člena ZKP).

16. Odločitev o plačilu sodne takse je posledica neuspešne pritožbe, ki temelji na določilu prvega odstavka 98. člena ZKP, višina sodne takse pa je odmerjena po tar. št. 74013 Taksne tarife Zakona o sodnih taksah.

Primerjaj sodbo VS RS I Ips 42/2010 z dne 7. 10. 2010.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 129.a, 369, 369/4,  371, 371/2, 399, 402, 402/3

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 23, 23/1

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 86

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.