VSC Sklep I Kp 68850/2020
Sodna praksa višjih sodišč, 2021-02-03

Zinka Strašek (preds.), Branko Aubreht (poroč.), Jožica Arh Petković

neogibna potrebnost pripora - izkazanost utemeljenega suma - obstoj pripornih razlogov - ponovitvena nevarnost

V zvezi s pritožbenimi navedbami, da je pri obdolženi J. P. bolj upravičena odreditev hišnega pripora kot soobdolženi G. P., ker ima slednja še vedno možnost izvrševanja kaznivih dejanj na škodo dosedanjih oškodovancev, saj je lahko v kontaktu z njimi preko maminega in babičinega telefona, pa velja poudariti, da ni obd. J. P. tista, ki bi se lahko zavzemala za strožji ukrep zoper soobdolženko, gotovo pa te navedbe glede na izpostavljene okoliščine ne morejo utemeljiti predloga za nadomestitev pripora s hišnim priporom obdolženi J. P.

1. S pritožbeno izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje na podlagi drugega odstavka 205. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) obdolženi J. P. podaljšalo pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP za dva meseca, tj. do vključno 22. 3. 2021 do 8.25 ure, obdolženi G. P. pa podaljšalo hišni pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP za dva meseca, tj. do 22. 3. 2021 do 8.25 ure.

2. Zoper sklep so se pravočasno pritožili obdolžena J. P., njena zagovornica ter zagovornik obdolžene G. P.. Obdolžena J. P. in njena zagovornica smiselno uveljavljata pritožbena razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja in bistvene kršitve določb kazenskega postopka ter se zavzemata za razveljavitev izpodbijanega sklepa in odpravo pripora, podredno pa za nadomestitev pripora s hišnim priporom. Tudi zagovornik obdolžene G. P. smiselno uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb kazenskega postopka in sodišču očita zmotno ugotovitev dejanskega stanja ter predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa in odpravo hišnega pripora zoper obdolženo G. P.

4. Pritožbeno sodišče v okviru uradnega preizkusa pritožbeno izpodbijanega sklepa, ki ga je opravilo v smislu določila petega odstavka 402. člena ZKP, ni ugotovilo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti. Pravilnosti in zakonitosti izpodbijanega sklepa pa tudi pritožbene navedbe niso postavile pod vprašaj. V nasprotju s pritožniki namreč pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje zanesljivo dognalo ter razumno in prepričljivo utemeljilo danost vseh razlogov za podaljšanje pripora - da je izkazan utemeljen sum storitve obdolženkama očitanih kaznivih dejanj, njuna ponovitvena nevarnost ter sorazmernost in neogibna potrebnost pripora oz. hišnega pripora v smislu določila 20. člena Ustave Republike Slovenije.

5. V zvezi z obstojem utemeljenega suma, da sta obdolženki storili kaznivi dejanji, ki se jima očitata v predmetnem postopku, je sodišče prve stopnje pravilno izpostavilo, da ta izhaja iz sklepa o uvedbi preiskave z dne 30. 12. 2020 (ki je postal pravnomočen pred izdajo pritožbeno izpodbijanega sklepa) in vseh dokazov, na kateri ta sloni in so bili pridobljeni tekom predkazenskega postopka ter tekom uvedene preiskave. Glede na vsebino tekom preiskave pridobljenih dokazov, ki je nazorno povzeta v točkah 10. do 12. obrazložitve izpodbijanega sklepa (na straneh 5 do 13) in obrazloženo sklepanje o obstoju utemeljenega suma v 13. točki obrazložitve izpodbijanega sklepa, je po mnenju pritožbenega sodišča popolnoma utemeljen zaključek sodišča prve stopnje, da do sedaj zbrani dokazi potrjujejo obstoj utemeljenega suma oz. da niso v ničemer omajali pravilnosti zaključka o obstoju utemeljenega suma, kot izhaja iz pravnomočnega sklepa o uvedbi preiskave.

6. Obdolžena J. P. s pritožbenimi navedbami, v katerih zatrjuje, da je zgolj žrtev izsiljevanja s strani soobdolženkine družine (njene mame, sestre in babice), ki naj bi jo silile v početje, kot je opisano v sklepu o uvedbi preiskave, da bi sebi in soobdolženki zagotovile denarna sredstva za luksuzno življenje, da sta soobdolženkina mama in babica navajeni življenja na račun finančnega izkoriščanja moških, da ima soobdolženka z bivanjem v hišnem priporu dejansko možnost nadaljevati s tovrstnim početjem, ker lahko uporablja telefone svoje mame in svoje babice in da tudi dejansko komunicira z oškodovancem M. Š., ki je bil z soobdolženkino mamo in babico v stiku že prej, prav tako pa ima soobdolženkina mama kontakte tudi od oškodovancev L. in V., dejansko napada verodostojnost izpovedb kot prič zaslišanih J. P., M. L. in M. Š., kot tudi oškodovanca M. Š. Tudi njena zagovornica poskuša izpodbiti zaključke o obstoju utemeljenega suma s podajanjem svoje dokazne ocene do sedaj pridobljenih dokazov, ko navaja, da ni natančno opredeljeno, koliko denarja naj bi prejela obdolžena J. P., da navedeni zneski nikakor ne držijo, da je zneske prevzemala tudi soobdolženka, da je pri vsem tem sodelovala tudi mati soobdolženke, da je oškodovanec M. Š. že poskušal uveljavljati svoje zahtevke zoper obdolženo J. P., a je bila njegova ovadba zavržena, do česar pa se sodišče prve stopnje ni ustrezno opredelilo. Ker ugotavljanje obstoja utemeljenega suma zaradi določitve in podaljšanja pripora predstavlja zgolj presojo, ali je glede na razpoložljive dokaze verjetnost, da je obdolženec storil očitano mu kaznivo dejanje, večja od verjetnosti, da ga ni storil in ker se v okviru te presoje sodišče ne sme spuščati v ocenjevanje verodostojnosti posameznih dokazov, sklep ne more vsebovati konkretne obrazložitve verodostojnosti posameznih dokazov ali o pomenu posameznih dejstev (npr. o zavrženju predhodne kazenske ovadbe oškodovanega Š. zoper obdolženo J. P.), povzete pritožbene navedbe v nasprotju z mnenjem zagovornice zaključkov o obstoju utemeljenega suma, glede na vsebino do sedaj zbranih dokazov, ne morejo izpodbiti in so kot take neutemeljene.

7. Obstoj nadaljnjega pogoja tj. izkazanosti pripornega razloga ponovitvene nevarnosti, je sodišče prve stopnje prepričljivo obrazložilo v 14. točki obrazložitve izpodbijanega sklepa (strani 14 do 17 sklepa), v kateri je kot okoliščine objektivne narave, ki kažejo na ponovitveno nevarnosti, pravilno izpostavilo težo kaznivih dejanj (zagrožena kazen od 1 do 8 let zapora), način storitve in okoliščine, v katerih naj bi bila dejanja storjena (izvrševanje kaznivih dejanj z zlorabo zaupanja in dobrote oškodovancev od leta 2015 dalje, kot se na ravni utemeljenega suma očita obdolženi J. P., in izvrševanje tovrstnih kaznivih dejanj s strani obdolžene G. P. kljub njeni mladosti, nakazuje na njuno veliko vztrajnost, poslužili pa naj bi se tudi najbolj hudih razlogov za prepričevanje oškodovancev, ko sta oškodovanega V. prepričevali, da je obdolženka G. P. zbolela za rakom in da potrebuje zdravljenje).

8. V okviru subjektivnih okoliščin, ki nakazujejo na ponovitveno nevarnost, je sodišče prve stopnje pri obdolženi J. P. upoštevalo dejstvo, da so zoper njo v teku tudi drugi kazenski postopki zaradi istovrstnih kaznivih dejanj, ki naj bi jih storila na škodo F. V. in H. K. in da je to obravnavanje ni odvrnilo od nadaljevanja izvrševanja kaznivih dejanj na škodo oškodovancev v predmetni zadevi, da je brez izobrazbe, nezaposlena, brez premoženja, pa si je kljub temu s soobdolženko privoščila bivanje v apartmajih, obiskovanje kazinojev ipd. To nedvomno nakazuje na obstoj realne in konkretne ponovitvene nevarnosti, da bi na prostosti nadaljevala z izvrševanjem tovrstnih kaznivih dejanj, saj je mogoče utemeljeno sklepati, da si s takim načinom življenja zagotavlja preživljanje. Glede na izpostavljene okoliščine, ko je obdolžena J. P. izkazala veliko mero vztrajnosti, intenzivnosti in trdne odločenosti izvrševati kazniva dejanja, tudi pritožbeno sodišče meni, da ni mogoče slediti navedbam zagovornice, da je odvzem prostosti vplival na miselnost in bodoče ravnanje obdolženke, kot tudi na njeno osebnost, ker se je soočila s hudimi posledicami in da zaradi osebne stiske zagotovo ne bo ponavljala kaznivih dejanj. Prav tako pa zaključkov o ponovitveni nevarnosti obdolžene J. P. ne morejo omajati navedbe, v katerih obdolženka in njena zagovornica poskušata prikazati, da je za vse početje v pretežni meri kriva soobdolžena G. P. ter njena mama in babica, ki so imele vse kontakte oškodovancev in zaradi pretrganja stikov s soobdolženko in njeno družino ne obstaja realna možnost ponovitve tovrstnih kaznivih dejanj. Ni namreč mogoče spregledati okoliščine, da se kaznivo dejanje na škodo M. Š. očita zgolj obdolženi J. P. in da zoper njo tečejo še drugi kazenski postopki, na škodo drugih oškodovancev. Prav tako pa ne prepričajo pritožbene navedbe, da bi bilo potrebno ravno soobdolženi odrediti pripor, ker naj bi imela možnost nadaljnjega komuniciranja z oškodovanci preko maminega in babičinega telefona, saj zaenkrat tovrstne navedbe ostajajo na ravni zatrjevanj in tudi če bi bile resnične, ne morejo pomeniti razloga, da ponovitvena nevarnost na strani obdolžene J. P. ni izkazana.

9. Kot subjektivne okoliščine na strani obdolžene G. P., ki utemeljujejo sklepanje o obstoju ponovitvene nevarnosti, je sodišče prve stopnje izpostavilo njeno mladost, saj je bila v času, ko naj bi izvrševala kazniva dejanja, bila stara manj kot 19 let, lahkomiselnost, ko sta skupaj s soobdolženko pridobljeni denar, ki predstavlja veliko premoženjsko korist, z lahkoto zapravljali, odtujitev od nadzora družine že v rani mladosti in pomanjkanje izobrazbe, zaposlitve in stalnega vira preživljanja, saj prejema le preživnino v višini 100,00 EUR mesečno, kar vse tudi po mnenju pritožbenega sodišča nakazuje na dejstvo, da si preživljanje, zlasti na visokem nivoju, zagotavlja z izkoriščanjem oz. zavajanjem moških, pri tem pa izkazuje veliko mero vztrajnosti, intenzivnosti in trdne odločenosti izvrševati tovrstna kazniva dejanja. Povzeti razlogi, s katerimi je sodišče prve stopnje utemeljilo sklepanje o obstoju ponovitvene nevarnosti, kažejo na neutemeljenost pritožbenih očitkov zagovornika obdolžene G. P., da je sodišče navedlo zgolj splošne in nekonkretizirane trditve. Prepričljivosti zaključkov o ponovitveni nevarnosti obdolžene G. P. pa ne morejo omajati niti pritožbene navedbe, v katerih zagovornik predstavlja svojo oceno, da iz izpovedbe M. L., J. P. in M. Š. ter Z. I. in V. M., izhaja, da je večjo vlogo pri izvrševanju kaznivih dejanj imela soobdolžena J. P., ki naj bi si tudi prilastila večji del pridobljenega denarja. Ne glede na to, da je obdolžena G. P. mlada oseba, brez pravih življenjskih izkušenj in da je po navedbah zagovornika prepričana, da ne bo več podlegla škodljivim vplivom drugih oseb in da s tovrstnimi dejanji ne bo več nadaljevala, pritožbeno sodišče deli mnenje sodišča prve stopnje, da take navedbe, ki ostajajo zgolj na ravni zatrjevanj, ne zmanjšujejo ugotovljene ponovitvene nevarnosti, kakor tudi ne navedbe o tem, da ji izvajanje hišnega pripora onemogoča nadaljevanje šolanja, česar si obdolžena G. P. želi, in izvajanje medsebojnih odnosov, ki so zelo pomembni v vzgojnem smislu. Take navedbe so zlasti neutemeljene v luči trenutnih razmer, ko se zaradi epidemije šolanje izvaja na daljavo, stiki z drugimi osebami pa so izjemno omejeni.

10. Prepričljivo pa je sodišče prve stopnje obrazložilo tudi neogibno potrebnost in sorazmernost pripora zoper obdolženo J. P. in hišnega pripora zoper obdolženo G. P. Pritožbeno sodišče se strinja z oceno, da je zgolj z omenjenima omejevalnima ukrepoma mogoče zagotoviti varnost ljudi in varnost njihovega premoženja kot ustavno tudi varovane kategorije. Pri tem ni mogoče pritrditi pritožbenim navedbam obdolžene J. P. in njene zagovornice, da bi bilo mogoče varnost premoženja oškodovancev zagotoviti s hišnim priporom. Zgoraj izpostavljene okoliščine v zvezi s ponovitveno nevarnostjo obdolžene J. P. namreč nakazujejo, da glede na njeno dosedanje ravnanje ni pričakovati, da bi spremenila način življenja in da zato z izvrševanjem kaznivih dejanj ne namerava prenehati, pri čemer pa sama odsotnost telefona in računalnika ne predstavljajo take ovire, ki bi obdolženki popolnoma onemogočila nadaljevanje z izvrševanjem kaznivih dejanj, saj bi si vse to lahko hitro zagotovila, kot je poudarilo sodišče prve stopnje. V zvezi s sklicevanjem pritožnic na pomanjkanje kontaktov v luči zasega telefona in prekinitve stikov s soobdolženko ter njeno družino, pa je potrebno poudariti, da se nevarnost za premoženje oškodovancev ne veže samo na dosedaj identificirane oškodovance, temveč tudi na vse potencialne nove oškodovance. Glede na to, da naj bi obdolženki z izvrševanjem kaznivih dejanj pridobili veliko premoženjsko korist, pa je na mestu tudi zaključek, da je poseg v njuno osebno svobodo še vedno sorazmeren, saj je zlo, ki jima bo povzročeno z omejitvijo svobode gibanja, neprimerno manjše od zla, ki ga sami s kontinuiranimi ravnanji na škodo njihovega premoženja še utegneta povzročati oškodovancem.

11. V zvezi s pritožbenimi navedbami, da je pri obdolženi J. P. bolj upravičena odreditev hišnega pripora kot soobdolženi G. P., ker ima slednja še vedno možnost izvrševanja kaznivih dejanj na škodo dosedanjih oškodovancev, saj je lahko v kontaktu z njimi preko maminega in babičinega telefona, pa velja poudariti, da ni obd. J. P. tista, ki bi se lahko zavzemala za strožji ukrep zoper soobdolženko, gotovo pa te navedbe glede na izpostavljene okoliščine ne morejo utemeljiti predloga za nadomestitev pripora s hišnim priporom obdolženi J. P.

12. Vendarle pa ne glede na take navedbe glede ponovitvene nevarnosti obdolžene G. P., pritožbeno sodišče pritrjuje presoji sodišča prve stopnje, da je zoper njo blažji ukrep v obliki hišnega pripora zadostno zagotovilo, da kaznivih dejanj ne bo več izvrševala in da je tak ukrep glede na težo in število očitanih storitev nedvomno tudi sorazmeren z njeno nevarnostjo za premoženje ljudi. Teža očitanih ravnanj in stopnja ogrožanja pravno zavarovane dobrine, ki jo izvrševanje tovrstnih kaznivih dejanj predstavlja po prepričanju senata v celoti opravičuje poseg v osebno svobodo obdolženke. Čeprav so do sedaj identificirani oškodovanci odrasle in poslovno sposobne osebe, kot poudarja zagovornik v pritožbi, je vendarle potrebno zaščiti take oškodovance, saj naj bi ti denar izročali sicer (na videz) prostovoljno, vendar pod očitnim vplivom zavajanj s strani obeh obdolženk, zaradi česar je hišni pripor zoper obdolženo G. P. nujen in sorazmeren ukrep. Ta seveda posega v njeno pravico do svobode gibanja (ki je tudi sicer v luči trenutne situacije v zvezi z epidemijo v precejšnji meri okrnjena), vendar neugodnosti, ki jih zaradi izvrševanja hišnega pripora po navedbah zagovornika trpi obdolžena G. P., ne predstavljajo razloga, da bi ob zgoraj izpostavljenih okoliščinah sodišče hišni pripor odpravilo, saj nenazadnje ne presegajo neko določeno mero pričakovanih neugodnosti.

13. Ker glede na navedeno pritožbene navedbe niso utemeljene in ker tudi uradni preizkus pritožbeno izpodbijanega sklepa ni dognal kršitev, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbe zavrnilo kot neutemeljene. Odločitev pritožbenega sodišča temelji na določilu tretjega odstavka 402. člena ZKP.

14. Če bo za obdolženki nastopila dolžnost plačila stroškov kazenskega postopka (določilo prvega odstavka 95. člena ZKP), bo sodno takso za zavrnitev pritožb zoper sklep o podaljšanju pripora, po pravnomočnosti sodbe, odmerilo sodišče prve stopnje.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 201

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 20

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.