VSL Sklep IV Cp 2190/2020
Sodna praksa višjih sodišč, 2021-01-14

Bojan Breznik (preds.), Katarina Marolt Kuret (poroč.), mag. Nataša Ložina

odvzem otroka staršem - namestitev otroka v zavod - načelo najmilejšega ukrepa - izkazana ogroženost otroka - plačilo preživnine za otroka - določitev preživnine - vezanost na predlog v nepravdnem postopku - stroški pritožbenega postopka

Sodišče prve stopnje je pri izbiri ukrepa ustrezno pretehtalo načelo najmilejšega ukrepa. Oba starša zaradi svojega nezrelega osebnostnega funkcioniranja in pomanjkljivih starševskih kapacitet nista bila zmožna obvladovati izredno konfliktne družinske situacije, deklici sta vpletala v partnerski konflikt, njuno ravnanje pa je predstavljalo čustveno zlorabo, ki povzroča pri otrocih dolgotrajno spremenjen osebnostni razvoj. Deklici zaradi nezmožnosti staršev, da obvladujeta negativna čustva do drugega starša, in stalnega vpletanja v partnerski konflikt odraslih, ne doživljata občutka varnosti, ki ga takšno ravnanje stalno ruši. To se kaže v zmedenosti, ne upata izražati pozitivnih čustev do enega starša, ker pričakujeta, da drugemu to ne bo všeč, staršema sta lojalni, nimata pa varne čustvene navezanosti na nobenega od njiju. Takšne nespodbudne razmere so narekovale umik otrok iz domačega okolja, saj sta deklici nujno potrebovali stabilnost in varnost, prva nasprotna udeleženka pa soglasja za namestitev v zavod ni podala, zato je bila sodna intervencija potrebna.

Sodišče v nepravdnem postopku za varstvo koristi otrok ni vezano na predlog predlagatelja in zato s tem, ko je plačilo preživnine določilo od dneva izdaje izpodbijanega sklepa, ne pa že od dneva namestitve deklic v zavod, kot je predlagal predlagatelj v skladu z določilom 196. člena DZ, ni zagrešilo postopkovne kršitve.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

II. Prva nasprotna udeleženka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom spremenilo ureditev glede vzgoje in varstva ter stikov med nasprotnima udeležencema, določeno s sodno poravnavo Okrožnega sodišča v ... I P 462/2016 s 15. 3. 2017, mld. deklici A. in B. odvzelo materi C. C. in očetu D. D., ju namestilo v M. za najdlje tri leta od izdaje sklepa ter uredilo osebne in telefonske stike med tednom, vikendi, prazniki in šolskimi počitnicami. Vsakemu od nasprotnih udeležencev je za preživljanje vsake od hčera naložilo preživnino v višini 35 EUR mesečno od dneva izdaje odločbe, ki jo morata plačevati na račun, odprt s strani skrbnika, ter jima omejilo izvajanje starševske skrbi v delu odprtja računa za nakazovanje preživnine in upravljanja s temi sredstvi. Odločilo je še, da vsak udeleženec krije svoje stroške postopka.

2. Zoper sklep vlaga pritožbo prva nasprotna udeleženka iz vseh dopustnih pritožbenih razlogov, s predlogom, da ji višje sodišče ugodi ter predlog predlagatelja zavrne, oziroma izpodbijani sklep razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v nov postopek. Meni, da je sodišče zmotno in nepolno ugotovilo dejansko stanje, ko se je v celoti oprlo na izvedeniško mnenje sodne izvedenke dr. E. E. in njegove nadaljnje dopolnitve. Priznava, da je bil odnos med partnerjema v maju 2019 slab, vendar sta se starša streznila, ga izboljšala ter prehod otrok sedaj poteka normalno. Izvedenka se do tega na naroku 24. 6. 2020 ni opredelila, zato je sodišče predlog po njenem dodatnem zaslišanju neutemeljeno zavrnilo. Na predlog izvedenke se je vključila v kontinuirano obliko svetovanja na CSD, kot je razvidno iz sporočila F. F. s 13. 10. 2020.

Sodišče je zmotno uporabilo določilo 174. člena Družinskega zakonika (DZ), saj zanemarjanje zaradi nezadostnih starševskih kapacitet, nezmožnost normalnega komuniciranja ter nepostavljanje meja ne predstavljajo tako hudega primera zlorabe, da bi upravičevali ukrep odvzema. Sklep ni ustrezno obrazložen glede dolžine trajanja. Izvedenka je na naroku predlagala, da se deklici v zavod namestita le še za eno leto, saj je dveletno obdobje čas, ko se pokaže napredek pri odraslih osebah.

Pri odločitvi o plačilu preživnine je sodišče odločilo mimo predloga. Po določilu 52. člena ZNP-1 je nastop posledic sklepa vezan na njegovo pravnomočnost.

3. Na pritožbo je odgovoril predlagatelj in zanikal, da bi se komunikacija med nasprotnima udeležencema v času sodnega postopka izboljšala. Drugi nasprotni udeleženec se je pogosto obračal na CSD, izpostavljal različna neustrezna ravnanja prve nasprotne udeleženke z dekleti, motili so ga telefonski stiki v času, ko sta bili deklici pri njem, vsi dogovori med počitnicami prav tako niso bili ustrezno spoštovani. Prva nasprotna udeleženka je poročala, da jo ima oče otrok zablokirano in ga ne more klicati. Bistvene spremembe v odnosih po oceni predlagatelja ni, izboljšana izvedba stikov je bila predvsem posledica nadzora s strani CSD in M. Dokaz, ki ga prilaga pritožnica kot vključitev v svetovanje, je zgolj dogovor o obisku na domu, kjer bi se šele poskusili dogovoriti o pomoči. Zaradi epidemije ta ni bil realiziran. Sodišče je pravilno uporabilo materialno pravo, saj prva nasprotna udeleženka ni podala soglasja za namestitev otrok v zavod, s tem pa je preprečila njuno zadostno zaščito in je bila intervencija potrebna. Namestitev v zavod deklici nujno potrebujeta zaradi varovanja njunih koristi, o čemer se je izvedenka večkrat izrekla.

5. Ukrep odvzema otroka staršem in njegova namestitev v zavod, ki ga ureja 174. člen DZ, spada med hujše ukrepe za zagotavljanje otrokove koristi. Sodišče ga izreče takrat, ko je otrok tako ogrožen, da ga je treba iz družinskega okolja umakniti, ker starši ne zagotavljajo pogojev za normalen fizični in psihični razvoj. Za izrek ukrepa morajo obstajati realne možnosti, da se bo otrok v družino lahko vrnil ter bodo starši lahko prevzeli skrb za njegovo vzgojo in varstvo, pri čemer mora sodišče skrbno pretehtati, ali ne bi bilo mogoče enakega rezultata doseči z milejšim ukrepom.

6. Sodišče prve stopnje je v konkretnem primeru s pomočjo izvedenke klinične psihologije podrobno ugotovilo razmere, v katerih sta pred uvedbo postopka živeli mld. hčerki nasprotnih udeležencev, sedaj stari 15 in 9 let, ter zaključilo, da sta bili izrazito ogroženi. Oba starša zaradi svojega nezrelega osebnostnega funkcioniranja in pomanjkljivih starševskih kapacitet nista bila zmožna obvladovati izredno konfliktne družinske situacije, deklici sta vpletala v partnerski konflikt, njuno ravnanje pa je predstavljalo čustveno zlorabo, ki povzroča pri otrocih dolgotrajno spremenjen osebnostni razvoj. Ugotovilo je, da starša nista bila sposobna prepoznati potreb otrok, ki so še povečane zaradi njunih nižjih intelektualnih kapacitet, podcenjevala sta tako učne kot čustvene težave ter si čustvene stiske napačno razlagala. Pri obeh je tudi obstajala možnost, da bi zaradi šibkih starševskih zmožnosti in vzgojne nemoči ob kakšni zahtevnejši situaciji, ko se otrok upira, lahko odreagirala nekontrolirano, tudi z nasiljem, saj imata oba težave z nadzorom. Deklici zaradi nezmožnosti staršev, da obvladujeta negativna čustva do drugega starša, in stalnega vpletanja v partnerski konflikt odraslih, ne doživljata občutka varnosti, ki ga takšno ravnanje stalno ruši. To se kaže v zmedenosti, ne upata izražati pozitivnih čustev do enega starša, ker pričakujeta, da drugemu to ne bo všeč, staršema sta lojalni, nimata pa varne čustvene navezanosti na nobenega od njiju.

7. Neutemeljena je pritožbena navedba, da opisana ogroženost hčerk nasprotnih udeležencev ne zadošča za izrek ukrepa, saj je ta namenjen samo izjemno hudim primerom, ko gre za alkoholizem ali spolno zlorabo. Ugotovljena čustvena zloraba deklic, ki imata posebne potrebe in zato potrebujeta še bolj stabilno okolje za nadaljnji zdrav psihosocialni osebnostni razvoj, prav tako narekuje umik iz družinskega okolja. Varno okolje, v katerem neka čustveno odzivna oseba odreagira na otrokove potrebe, namreč po oceni izvedenke lahko prepreči ali zmanjša škodo in nastanek dolgoročnih posledic pri otroku. Tudi v konkretnem primeru je bilo ugotovljeno, da sta se deklici v zavodu

hitro stabilizirali, se umirili, se tam dobro počutita, sta napredovali v izobraževalnem procesu, kar sta nasprotna udeleženca prepoznala.

8. Sodišče je zadnje zaslišanje izvedenke opravilo na naroku 24. 6. 2020, torej že po prvem valu epidemije, ki sta ga deklici preživeli izmenično pri starših, ob nadzoru in pomoči delavcev M. ter CSD. O tem obdobju so ji bila predočena vsa najnovejša poročila šol in timskega sestanka delavcev zavoda, udeleženci pa so imeli priložnost, da ji zastavijo dodatna vprašanja. Pritožbeno sodišče zato pritrjuje razlogom sodišča prve stopnje, da ponovno zaslišanje izvedenke v smeri izboljšanja starševskih kapacitet in zatrjevane manjše konfliktnosti ni bilo potrebno. Ob tem pritožbeno sodišče še dodaja, da je v času epidemije drugi nasprotni udeleženec kar 17 krat klical na CSD, prva nasprotna udeleženka pa se je nanj obrnila 7 krat, kar nasprotuje pritožbenim trditvam o bistvenem izboljšanju odnosa v takšni meri, da ukrep ne bi bil več potreben, še posebej ob upoštevanju, da sta deklici imeli dodatno vsakodnevno pomoč in nadzor s strani strokovnih delavcev M. ter se klici niso nanašali na problematiko s šolskim delom.

9. Sodišče prve stopnje je pri izbiri ukrepa ustrezno pretehtalo načelo najmilejšega ukrepa. Ugotovilo je, da je predlagatelj nudil pomoč družini že od leta 2009 dalje, intenzivneje pa se je vključil v letu 2016 in nasprotnima udeležencema ponudil različne oblike pomoči. Kljub dogovoru največkrat do ustrezne izvedbe ni prišlo, zaradi konfliktnih odnosov udeleženca načrtovanih aktivnosti nista izpeljala ali sta jih samovoljno in nepremišljeno spreminjala ter drug drugega obtoževala neustrezne skrbi za otroka. Ob tem je prišlo do več selitev, menjav šole, vrtca, tudi jasnega dogovora o tem, kdo bo skrbel za posamezno od hčera, ni bilo. Takšne nespodbudne razmere so narekovale umik otrok iz domačega okolja, saj sta deklici nujno potrebovali stabilnost in varnost, prva nasprotna udeleženka pa soglasja za namestitev v zavod ni podala, zato je bila sodna intervencija potrebna.

10. Sodišče je trajanje ukrepa določilo na največ tri leta, pri čemer je izhajalo iz mnenja sodne izvedenke, da so procesi za dosego sprememb v vzgojnih ravnanjih staršev dolgotrajni, po oceni stroke se lahko pokažejo v obdobju dveh let, v konkretnem primeru pa so možnosti glede na osebnostne in intelektualne lastnosti nasprotnih udeležencev manjše. Obdobje enega leta je ocenila kot merilo napovedi, ali starša sploh napredujeta. Pritožbeno sodišče glede na navedeno soglaša z odločitvijo sodišča prve stopnje glede trajanja ukrepa in sprotnega spremljanja potreb po nadaljnjem izvajanju. V primeru, da bo sodišče ugotovilo napredek staršev, ki bo omogočal prenehanje ukrepa, bo skladno z novimi razmerami temu ustrezno prilagodilo čas trajanja.

11. Sodišče v nepravdnem postopku za varstvo koristi otrok ni vezano na predlog predlagatelja in zato s tem, ko je plačilo preživnine določilo od dneva izdaje izpodbijanega sklepa, ne pa že od dneva namestitve deklic v zavod, kot je predlagal predlagatelj v skladu z določilom 196. člena DZ, ni zagrešilo postopkovne kršitve. Svojo odločitev je tudi ustrezno obrazložilo, saj je ugotovilo, da sta starša do izdaje odločbe preživninske obveznosti izpolnila naturalno. Ker pri določitvi preživnine ne gre za spremembo osebnega stanja ali družinskega razmerja, se pritožba tudi neutemeljeno sklicuje na nastop pravnih posledic šele s pravnomočnostjo (52. člen ZNP-1).

12. Po povedanem je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje na podlagi 2. točke 365. člena ZPP v zvezi z 42. členom ZNP-1.

13. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določilu 101. člena ZNP-1. Prva nasprotna udeleženka s pritožbo ni uspela, v postopku pa je večkrat spreminjala svoja stališča ter podala in umaknila soglasje za namestitev hčerk v zavod, zato svoje stroške pritožbenega postopka krije sama.

Deklici sta bili v zavod nameščeni po izdaji začasne odredbe v septembru 2019, prva nasprotna udeleženka je po ugotovitvi o napredku deklic ugovor zoper izdano začasno odredbo umaknila in se z namestitvijo strinjala, kar je izrecno osebno potrdila tudi na naroku 24. 6. 2020.

Družinski zakonik (2017) - DZ  - člen 156, 174, 196

Zakon o nepravdnem postopku (2019) - ZNP-1  - člen 52, 101

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.