VSC Sklep I Kp 44777/2019
Sodna praksa višjih sodišč, 2021-02-03

Zinka Strašek (preds.), Branko Aubreht (poroč.), Jožica Arh Petković

utemeljen sum - pripor - podaljšanje pripora - preizkus ali so še dani razlogi za pripor

V zvezi z utemeljenim sumom, kot temeljnim pogojem za odreditev in podaljševanje pripora, je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je bil utemeljen sum, da je obtoženec storil očitana mu kazniva dejanja, dognan s pravnomočno obtožnico ter da se od zadnje pravnomočne ugotovitve o obstoju razlogov za pripor zoper obtoženega ni zgodilo nič, kar bi utemeljenost suma omajalo.

1. Z izpodbijanim sklepom je Okrožno sodišče v Celju na podlagi drugega odstavka 207. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) ugotovilo, da so razlogi za pripor zoper obtoženega D. P. še podani.

2. Zoper navedeni sklep se pritožuje obtoženčeva zagovornica zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka in zmotne ter nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni in pripor odpravi. Podrejeno predlaga nadomestitev pripora s hišnim priporom. Končno predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo odločanje.

4. Uradni preizkus pritožbeno izpodbijanega sklepa, ki ga je pritožbeno sodišče opravilo v smislu določila petega odstavka 402. člena ZKP, ni pokazal kršitev, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Pravilnosti in zakonitosti izpodbijanega sklepa pa tudi pritožbene navedbe niso postavile pod vprašaj. V nasprotju s pritožnico namreč pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje zanesljivo dognalo ter razumno in prepričljivo utemeljilo danost vseh razlogov za pripor. Gre za utemeljen sum storitve obtožencu očitanih kaznivih dejanj, njegovo ponovitveno nevarnost ter za sorazmernost in neogibno potrebnost pripora v smislu določila 20. člena Ustave Republike Slovenije.

5. V zvezi z utemeljenim sumom, kot temeljnim pogojem za odreditev in podaljševanje pripora, je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je bil utemeljen sum, da je obtoženec storil očitana mu kazniva dejanja, dognan s pravnomočno obtožnico ter da se od zadnje pravnomočne ugotovitve o obstoju razlogov za pripor zoper obtoženega ni zgodilo nič, kar bi utemeljenost suma omajalo. Kljub temu pa zagovornica ponovno obširno in podrobno analizira dokaze v zvezi z očitki po posameznih točkah obtožnice. Zagovornica celo izrecno izpostavlja, da se v svojih izvajanjih ponavlja, enako kot prvostopenjsko sodišče, a glede na to, da se v 8 mesecih v zadevi ni zgodilo nič novega, razen da je sodišče zavrnilo zahtevo za izločitev dokazov, zoper ta sklep pa je vložila pritožbo, vztraja pri že doslej podanih navedbah, ki temeljijo predvsem na stališču, da utemeljen sum temelji na nezakonito pridobljenih dokazih. Pritožbeno sodišče je doslej v zvezi z vsebinsko enakimi navedbami že večkrat pojasnilo, da očitkom o zmotni in nepopolni ugotovitvi dejanskega stanja ter bistvenih kršitvah določb kazenskega postopka po 8. in 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP ni mogoče slediti in da ne morejo privesti do drugačne ugotovitve, kot jo je sprejelo sodišče prve stopnje in tudi tokrat ni podlage za drugačne zaključke. Ker je v predmetni zadevi utemeljen sum formalno ugotovljen in ker se od pravnomočnosti obtožnice niso ugotovila nova dejstva ali okoliščine, ki bi bile pomembne za presojo utemeljenosti suma glede obtoženemu D. P. očitanih kaznivih dejanj, tudi tokrat pritožbenih navedb, ki se nanašajo na izpodbijanje utemeljenega suma, ko zagovornica na straneh 10 do 16 pritožbe secira vsebino posameznih dokazov in podaja svojo dokazno oceno posameznih dokazov, na straneh 2 do 10 pritožbe pa ponovno uveljavlja stališče, da so vsi telefonski pogovori in posnetki pogovorov, ki so pridobljeni na podlagi nezakonite in protiustavne prve odredbe Pp 2/2019 z dne 18. 2. 2019, sadeži zastrupljenega drevesa, ni mogoče šteti za utemeljene. V zvezi s podajanjem dokazne ocene posameznih dokazov je bilo že večkrat pojasnjeno, da v okviru ugotavljanja obstoja utemeljenega suma sodišče dokazov ne ocenjuje, v zvezi z nezakonitostjo dokazov pa je pritožbeno sodišče že večkrat poudarilo, da ne gre za prima facie nezakonitost teh dokazov, da bi vplivala na presojo o izkazanosti utemeljenega suma in da bo presoja zakonitosti dokazov prepuščena nadaljnjemu postopku, ko bo sodišče odločalo o predlogu zagovornice za izločitev določenih dokazov. To je sodišče prve stopnje tudi storilo s sklepom z dne 4. 12. 2020, ki je sedaj predmet presoje v pritožbenem postopku.

6. Prav tako je sodišče prve stopnje v nasprotju z mnenjem zagovornice pravilno zaključilo in prepričljivo obrazložilo, da so izkazane tako objektivne kot subjektivne okoliščine, ki kažejo na resno in konkretno ponovitveno nevarnost. Kot objektivne okoliščine je pravilno upoštevalo, da je na ravni utemeljenega suma izkazano, da je kaznivo dejanje po 308. členu KZ-1 storjeno v kvalificirani obliki, za katerega je predpisana kazen zapor od 1 do 8 let in denarna kazen, v okviru dobro organizirane kriminalne združbe, v okviru katere so se njeni člani ukvarjali s tem, da so tujce, ki nimajo dovoljenja za vstop v Republiko Slovenijo ali prebivanje v njej v času od 24. 9. 2018 do 27. 8. 2019 proti plačilu nezakonito spravljali na njeno ozemlje in jih po njem prevažali, pri tem pa dejanja storili tudi na način, da so povzročili nevarnost za življenje in zdravje tujcev (novačeni naj bi bili tudi odvisniki od prepovedanih drog, ki so vozili pod vplivom drog, nekateri brez veljavnega vozniškega dovoljenja, vozili so bistveno preveliko število potnikov in v nekaterih primerih bežali pred policijo), vloga obtoženega D. P. pa naj bi bila sklepanje dogovorov o izvedbi prevoza tujcev, novačenje ter organiziranje mreže oseb, ki so bile kot vozniki proti plačilu pripravljeni sodelovati pri prevozu tujcev, sodelovanje pri najemu vozil za prevoz, komunikaciji in nadzoru pri posameznih prevozih. V zvezi z očitkom neupravičene prodaje prepovedanih substanc pa je sodišče prve stopnje kot objektivne okoliščine izpostavilo večjo količino in več vrst prepovedanih drog (heroin, kokaina in konoplja v vrednosti 13.750 EUR), da sta predvsem heroin in kokain zdravju zelo škodljivi drogi in da gre za eno najtežjih kaznivih dejanj zoper človekovo zdravje in življenje, kar se odraža tudi v visoko zagroženi kazni (predpisana kazen zapora od 1 do 10 let). Motiv za izvrševanje kaznivih dejanj naj bi bil pričakovan zaslužek, saj naj bi mu kazniva dejanja očitno prinašala premoženjsko korist.

7. Kot subjektivne okoliščine pripornega razloga je sodišče prve stopnje upoštevalo obtoženčevo predkaznovanost zaradi storitve nadaljevanega kaznivega dejanja goljufije (za katero je že prestal zaporno kazen) in zaradi kaznivih dejanj izsiljevanja in proizvodnje ter prometa s prepovedanimi drogami (v času izvrševanja očitanih dejanj je še vedno prestajal zaporno kazen v obliki t.i. vikend zapora) in obtoženčevo fiktivno zaposlitev pri samostojnem podjetniku Z. P. s.p.. Na podlagi navedenih okoliščin je namreč mogoče utemeljeno sklepati, da naj bi si obtoženec sredstva za preživljanje pridobival tako, da že več let in kljub že prestani zaporni kazni še vedno izvršuje najhujše oblike kaznivih dejanj s področja organiziranega kriminala in da ga očitno tudi prestana zaporna kazen in prestajanje zaporne kazni v obliki alternativnega načina (vikend zapora) ni odvrnilo od nadaljnjega izvrševanja kaznivih dejanj. Hkrati pa so s tem pri obtožencu izkazane negativne osebne lastnosti kot so koristoljubnost, nespoštovanje pravnih norm, vztrajnost in trdna odločenost izvrševati takšna kazniva dejanja, saj naj bi jih izvrševal zaradi pridobivanja premoženjske koristi, od izvrševanja pa ga niso odvrnile niti dosedaj izrečene kazni, niti dejstvo, da so nekateri prevozniki bili pri izvrševanju kaznivih dejanj prijeti.

8. Zaključke sodišča prve stopnje glede ponovitvene nevarnosti obtoženca zagovornica ponovno poskuša ovreči z izpodbijanjem utemeljenega suma, saj jih ponovno izpodbija z navedbami, da niso z ničemer izkazani dogovori z neznanimi sostorilci o prevozu tujcev, da ni z ničemer izkazano, da naj bi obtoženi D. P. povzročil nevarnost za zdravje in življenje ljudi, saj ni bil voznik, da je tudi neupravičena prodaja prepovedanih substanc zgolj očitek, glede katerega v spisu ni najti nobenih dokazov in da v spisu ni najti niti personalnih, niti materialnih dokazov, ki bi obtoženega D. P. povezovali s kaznivim dejanjem prodaje prepovedanih drog obtoženemu B. Pritožbeno sodišče ponovno poudarja, da prepričljivih zaključkov o ponovitveni nevarnosti ni mogoče ovreči z izpodbijanjem utemeljenega suma, ki glede na zgoraj obrazloženo ni vprašljiv in da zato s takimi pritožbenimi navedbami ne more prepričati pritožbenega sodišča, da je sodišče prve stopnje zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje, ko je zaključilo, da je obtoženi D. P. ponovitveno nevaren. V neizkazanost ponovitvene nevarnosti pa ne prepričajo niti pritožbene navedbe, da obtoženca na prostosti čaka zaposlitev, s katero si bo zagotavljal preživljanje, saj iz doslej zbranega gradiva izhajajo razlogi za utemeljeno sklepanje, da je obtoženec že v času izvrševanja očitanih mu kaznivih dejanj bil zaposlen pri Z. P. s. p., a da je šlo pri tem zgolj za fiktivno zaposlitev, dejansko pa naj bi si sredstva za preživljanje zagotavljal z izvrševanjem očitanih mu kaznivih dejanj, kot je izkazano na ravni utemeljenega suma.

9. Nobenih pomislekov pa tudi ni v pravilnost ugotovitev sodišča prve stopnje, da je pripor zoper obtoženega še vedno nujen in neogibno potreben ter sorazmeren ukrep v primerjavi z ustavno zagotovljeno pravico do osebne svobode in da je le s priporom mogoče zagotoviti varnost ljudi in da je zlo, ki bo z omejitvijo svobode gibanja povzročeno obtoženemu, neprimerno manjše od zla, ki ga naj bi z izvršitvijo kaznivih dejanj (v sodelovanju z drugimi soobtoženci v predmetni zadevi) povzročil oškodovancem, ki so ljudje, katerih razlog odhoda iz matične države je bil v težkih življenjskih in socialnih razmerah, v katerih so bivali, kar pa naj bi obtoženi izkoristil za pridobivanje lastnega zaslužka, kot tudi oškodovancem, med katerimi prevladujejo predvsem mladi ljudje v zvezi s prepovedano drogo. Pravilni so tudi poudarki sodišča prve stopnje, da kazniva dejanja s področja prepovedanih drog predstavljajo eno najtežjih kaznivih dejanj, z morebitnimi daljnosežnimi posledicami za varnost, zdravje ljudi, potencialnih uživalcev prepovedanih drog in zato milejših ukrepov ni mogoče uporabiti, in da prepovedani drogi kot sta heroin in kokain, sodita tudi med najnevarnejše prepovedane droge, torej tiste, ki zelo ogrožajo ne le človekovo zdravje, temveč tudi življenje.

10. Upoštevajoč navedeno se ni mogoče strinjati z navedbami zagovornice, da se glede na izvršitvene oblike, kot se očitajo obtoženemu, kaznivo dejanje prepovedanega prehajanja državne meje ne more izvrševati od doma, preko telefona, temveč je potreben fizični kontakt na terenu, niti z navedbami, da bi lahko kaznivo dejanje izvrševal tudi v priporu, saj ima tudi v priporu vsak dan na razpolago telekomunikacijska sredstva, pa kaznivih dejanj ne izvršuje. Pritožbeno sodišče ponovno poudarja, da se obtoženemu D. P. ne očita (zgolj) prevažanje ilegalnih migrantov, temveč predvsem organizacija prevozov, novačenje oseb za prevoze, sodelovanje pri najemanju vozil, komunikaciji in nadzoru pri posameznih prevozih, kar vse je mogoče izvrševati tudi brez njegove fizične prisotnosti na terenu, prav tako pa je že v sklepu z dne 25. 8. 2020 v zvezi s telekomunikacijami v priporu pojasnilo, da v priporu gre vendarle za časovno omejeno komunikacijo (v nočnem času, ko se pogosto opravljajo prevozi ilegalnih migrantov, komunikacija ni mogoča), da pri taki komunikaciji tudi ni mogoče pričakovati popolne zasebnosti in da zato ne držijo pritožbene navedbe, da bi bilo mogoče s hišnim priporom doseči enak učinek kot ga ima pripor. Od obtoženca, ki naj bi očitana mu kazniva dejanja storil v času prestajanja kazni zapora, ki se je izvrševala z zaporom ob koncu tedna, namreč ni mogoče pričakovati, da z izvrševanjem kaznivih dejanj na prostosti ne bi nadaljeval, ne glede na to, kje naj bi se izvrševal hišni pripor. Glede na to, da naj bi obtoženec očitana mu kazniva dejanja izvršil v času, ko je bil formalno zaposlen pri samostojnem podjetniku Z. P., pa tudi zatrjevanja, da obtoženega čaka zaposlitev pri D. N. s. p., ne morejo prepričati v potrebo po drugačnih zaključkih o nujni potrebnosti pripora za preprečitev ponovitvene nevarnosti.

11. Prepričljivi so tudi zaključki sodišča prve stopnje, da pri obtoženemu ni mogoče uporabiti nobenega drugega nadomestnega oziroma milejšega omejevalnega ukrepa, saj z nobenim drugim ukrepom ne bi bilo mogoče doseči želenega cilja, to je varovanja zdravja in varnosti ljudi tako nezakonitih prebežnikov, kot tudi uživalcev prepovedanih drog. Prepričljivosti takega zaključka pritožbene navedbe, v katerih zagovornica ponovno poudarja, da obtoženi D. P. ni sam neposredno izvrševal prevozov nezakonitih prebežnikov, da so se tudi sicer vozili v večjih vozilih (avtodomih, kombijih, kombiniranih vozilih) in da ni on določal števila prebežnikov v posameznem vozilu, niti jih ni on silil, da se natlačijo v vozila, temveč so se za to sami in zavestno odločili, ne morejo omajati. Varnost nezakonitih prebežnikov namreč ne ogroža samo neposredni izvrševalec prevoza tj. voznik, temveč tudi organizator takega prevoza in glede na način sodelovanja obtoženca pri izvrševanju očitanega mu kaznivega dejanja ni podlage za dvom, da je bila zaradi obtoženčevih ravnanj varnost nezakonitih prebežnikov ogrožena. V nasprotju s pritožbenimi navedbami izpodbijani sklep vsebuje razumljive, zadostne razloge, ki pritrjujejo zaključku o neogibni potrebnosti, nujnosti in sorazmernosti pripora zoper obtoženega D. P. Glede na obtoženčeva predhodna ravnanja, njegovo predkaznovanost, vztrajnost, intenzivnost, predrznost in trdno odločenost pri izvrševanju kaznivih dejanj, ni mogoče pričakovati njegovega sodelovanja in pripravljenosti spoštovanja milejših omejevalnih ukrepov. Nenazadnje pa je tudi Vrhovno sodišče že v več svojih odločbah presodilo, da utemeljitev neogibnosti pripora sama po sebi implicira odgovor, zakaj sodišče namesto pripora ni izreklo kakšnega drugega ukrepa (glej npr. sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 23071/2014 z dne 7. 2. 2018 in XI Ips 62515/2018 z dne 6. 6. 2019).

12. Čeprav drži, da pripor zoper obtoženca traja že skoraj 18 mesecev in da se glavna obravnava še ni začela, je pritrditi zaključku sodišča prve stopnje, da je pripor glede na okoliščine konkretnega primera kljub temu še vedno sorazmeren tudi s časovnega vidika. Obtožnica je sicer res bila vložena 5. 2. 2020 in je postala pravnomočna 24. 4. 2020, a je potrebno upoštevati, da gre za kompleksno kazensko zadevo, v kateri je udeleženo veliko število obtožencev, ki se jim očita večje število kaznivih dejanj, da so bili predobravnavani naroki za posamezne obtožence že opravljeni, da je že 7 od skupno 10 obtožencev priznalo krivdo in so jim tudi bile že izrečene kazni (A., K., B., R., B., Ž. in B.), 4. 12. 2020 pa je bilo tudi odločeno o predlogu za izločitev dokazov, ta sklep pa je sedaj predmet pritožbene presoje. Časovna sorazmernost pripora pa je podana tudi glede na višine zagroženih kazni za posamezna kazniva dejanja, ki se očitajo obtožencem. Zgolj pavšalna pritožbena zatrjevanja, da je zaradi skoraj 18 mesečnega trajanja pripor zoper obtoženega P. nesorazmeren ukrep, prepričljivosti zaključkov sodišča prve stopnje ne morejo omajati.

13. Ker glede na navedeno pritožbene navedbe niso utemeljene in ker izpodbijani sklep ni obremenjen s kršitvami, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti (peti odstavek 402. člena ZKP), je pritožbeno sodišče zagovorničino pritožbo na podlagi tretjega odstavka 402. člena ZKP zavrnilo kot neutemeljeno.

14. Če bo za obtoženca nastopila dolžnost plačila stroškov kazenskega postopka (določilo prvega odstavka 95. člena ZKP), bo sodno takso za zavrnitev pritožbe zoper sklep o ugotovitvi danosti razlogov za pripor, po pravnomočnosti sodbe, odmerilo sodišče prve stopnje.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 201

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sodba XI Ips 58988/2010-51 (XI Ips 70/2010)