VSL Sklep II Kp 24009/2020
Sodna praksa višjih sodišč, 2021-01-12

Barbara Črešnar Debeljak (preds.), mag. Andreja Sedej Grčar (poroč.), Stanka Živič

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

opis kaznivega dejanja - žaljiva obdolžitev - zasebna tožba

V nadaljevanju pritožbeno sodišče ugotavlja, da je kaznivo dejanje žaljive obdolžitve mogoče izvršiti le z zatrjevanjem ali razširjanjem določenih dejstev. Take izjave o dejstvih je treba razmejiti od vrednostnih sodb, za katere je značilna prvina mišljenja in zavzemanja stališč ter so tako zaznamovane s subjektivnostjo. V konkretnem primeru pa iz vsebine inkriminiranih člankov, kar je povzeto v izreku zasebne tožbe, izhaja, da obdolženki nista postavljali trditev o določenih dejstvih, oziroma trditve niso bile izjavljene brezpogojno, zato izjave kot so "sumiti, vprašljivo je" in podobno ne konstituirajo obstoja žaljive obdolžitve.

Pritožbeno sodišče pa v nadaljevanju še poudarja, da je poleg besedila izjave potrebno upoštevati tudi njen celoten kontekst in vsakokratne spremljevalne okoliščine, to je glede na celoten kontekst podanih oz. zapisanih inkriminiranih izjav v času zdravstvene epidemije, ki je tudi naveden v izreku zasebne tožbe. Pri tem so bile izjave podane zaradi preverjanja porabe javno proračunskih sredstev za nabavo zaščitnega materiala, za katerega je vladal velik javen interes in zato je potrebno besede oziroma besedne zveze preverjati tudi v luči teh razmer in zanimanja in pričakovanja javnosti. Zato se pritožbeno sodišče strinja, da je potrebno morebitno žaljivost oceniti tudi glede na vsebino celotnega objavljenega prispevka, pri čemer pritožbeno sodišče še dodaja, da ne v besedah niti v besednih zvezah ni podcenjevanja ali drugih oblik negativne sodbe o zasebni tožilki.

I. Pritožba pooblaščenca zasebnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

II. Zasebnemu tožilcu se naloži v plačilo stroške pritožbenega postopka v višini 100,00 EUR.

1. Zunajobravnavni senat Okrožnega sodišča v Ljubljani je ugodil ugovorom zagovornikov obdolženih A. A. in B. B. in na podlagi 1. točke prvega odstavka 277. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) zavrgel zasebno tožbo, ki je obdolženi A. A. očitala storitev dveh kaznivih dejanj žaljive obdolžitve po drugem in prvem odstavku 160. člena KZ-1, obdolženi B. B. pa šest kaznivih dejanj žaljive obdolžitve po drugem in prvem odstavku 160. člena KZ-1. Odločilo tudi je, da je zasebna tožilka na podlagi določil drugega odstavka 96. člena ZKP dolžna povrniti stroške kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, potrebne izdatke obdolženih in potrebne izdatke ter nagrado njunih zagovornikov.

2. Zoper takšen sklep je vložil pritožbo pooblaščenec zasebnega tožilca iz vseh pritožbenih razlogov po 370. členu ZKP; pritožbenemu sodišču je predlagal, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da ugovora zoper zasebno tožbo zavrne in zasebno tožbo dopusti, podrejeno pa, da izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

3. Na pritožbo sta odgovorila tudi zagovornika obdolženih:

- zagovorniki obdolžene A. A. iz Odvetniške družbe C. o.p., d.o.o. so pritožbenemu sodišču predlagali, da pritožbo pooblaščenca zasebnega tožilca zavrne kot neutemeljeno;

- zagovorniki obdolžene B. B. iz Odvetniške družbe D. o.p., d.o.o. iz Ljubljane so pritožbenemu sodišču predlagali, da pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijani sklep, zasebnemu tožilcu pa naloži povrnitev stroškov pritožbenega postopka.

5. Po proučitvi pritožbenih navedb, razlogov izpodbijanega sklepa in podatkov kazenskega spisa, pritožbeno sodišče ugotavlja, da je prvostopenjsko sodišče sprejelo pravilno in zakonito odločitev.

6. Pritožbeno sodišče ne sprejema pritožbenih navedb, da sodišče strank kazenskega postopka ni obravnavalo enakopravno iz razloga, ker sta obdolženi novinarki.

Pritožnik namreč v celoti spregleda, da je prvostopenjsko sodišče v odgovoru na ugovora obeh obdolženih z dne 14. 7. 2020 dopustilo razširitev zasebne tožbe, sicer vložene dne 20. 5. 2020, z nadaljnjim očitkom še treh kaznivih dejanj po drugem in prvem odstavku 160.člena KZ-1 zoper obdolženo B. B.

Zunajobravnavni senat prvostopenjskega sodišča se je do procesnega ravnanja pooblaščenca zasebne tožilke pravilno opredelil v točki 2 izpodbijanega sklepa, tem ugotovitvam pa se pridružuje tudi pritožbeno sodišče, pri čemer so trditve pritožnika o kršitvi načela enakosti orožji in neenakopravni obravnavi zasebnega tožilca povsem pavšalne, prav tako iz podatkov kazenskega spisa izhajajo povsem drugačni zaključki. Prvostopenjsko sodišče je namreč navkljub določilu 276. člena ZKP, ki v postopku ugovora zoper zasebno tožbo dopušča odpravo le formalnih pomanjkljivosti, dopustilo razširitev očitkov kaznivih dejanj zoper B. B. V takšnem procesnem položaju bi zasebni tožilec, glede na rok za vložitev zasebne tožbe, po prvem odstavku 52. člena ZKP, moral vložiti novo zasebno tožbo zoper obdolženo B. B. zaradi kaznivih dejanj po drugem in prvem odstavku 160. člena KZ-1 in tudi plačati sodno takso.

7. Pritožbeno sodišče se strinja tudi z ugotovitvami in zaključki prvostopenjskega sodišča v točki 11 izpodbijanega sklepa, da zasebni tožilec z očitki kaznivih dejanj ni konkretiziral zakonskega dejanskega stanu. Pritožbeno sodišče se strinja z zagovorniki obdolženih, da mora biti opis kaznivega dejanja v obtožnici oz. zasebni tožbi in sodbi konkretiziran in vsebovati vse zakonske znake kaznivega dejanja, kraj in čas storitve, predmet, s katerim je bilo storjeno kaznivo dejanje in tudi vse druge okoliščine, ki so potrebne, da se kaznivo dejanje kar natančneje opiše.

Opis kaznivega dejanja je namreč namenjen individualizaciji historičnega dogodka na dovolj konkreten način, da ga je moč nedvomno ločiti od ostalih historičnih dogodkov. Zato morajo biti zakonski znaki kaznivega dejanja konkretizirani z dejstvi in okoliščinami historičnega dogodka. Zahteva po konkretizaciji kaznivega dejanja je namenjena temu, da ne pride do ponovnega sojenja o isti stvari (ne bis in idem).

8. S konkretizacijo opisa kaznivega dejanja pa je mogoče obtoženemu v kazenskem postopku zagotoviti tudi učinkovito obrambo. Konkretizacija namreč pomeni navajanje tistih okoliščin vsakega posamičnega dogodka, ki se ujemajo z zakonskimi znaki določenega kaznivega dejanja. Dolžnost sodišča pa je, da v vsakem posamičnem primeru presodi, ali je opis kaznivega dejanja konkretiziran do te mere, da omogoči pravo vrednotenje, ali obstaja določeno kaznivo dejanje.

V opis kaznivega dejanja sodijo zgolj odločilna dejstva, ne pa tudi tiste okoliščine in dejstva, ki dokazujejo notranja oziroma subjektivna dejstva.

Odločilna dejstva morajo zajemati opis vseh zakonskih znakov kaznivega dejanja na konkretni ravni. Vsebina posameznega dejstva konkretnega dejanskega stanu mora ustrezati vsebini posameznega znaka kaznivega dejanja. To pa pomeni, da je v opis mogoče zajeti samo tista dejstva konkretnega dejanskega stanu, ki se z zakonskim dejanskim stanom vsebinsko določno in striktno ujemajo (lex certa in lex skripta)

. To se nanaša na tiste znake kaznivega dejanja, ki so vidni navzven. Gre namreč za objektivne elemente kaznivega dejanja, ki morajo biti v konkretnem opisu kaznivega dejanja določno navedeni.

9. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da opis očitkov kaznivih dejanj ni določen in jasen. Iz opisa očitkov kaznivih dejanj ni razvidno, v čem naj bi bile trditve obeh obdolženih neresnične.

Pritožbeno sodišče pa na tem mestu kot zmotno in zato nepravilno zavrača trditev pritožnika, da je nepomembno, ali so zakonski znaki kaznivega dejanja konkretizirani v obrazložitvi ali izreku sodbe, ker gre za enovitost odločitve. Opis kaznivega dejanja v izreku obtožnice mora biti jasen in konkreten, vsebovati mora vsa odločilna dejstva, ki po objektivni in subjektivni plati konkretizirajo kaznivo dejanje, čemur pa ni zadoščeno, če so zakonski znaki kaznivega dejanja in njihova konkretizacija navedeni zgolj v obrazložitvi sodbe ali sklepa. Iz navedenih razlogov tudi pritožbeno sodišče sprejema ugotovitev prvostopenjskega sodišča o tem, da konkretni opis očitanih kaznivih dejanj v izreku zasebne tožbe ni sklepčen, sklicevanje pritožnikov na sklep Ustavnega sodišča Up 879/14 z dne 20. 4. 2015 pa je zavajajoče.

10. V nadaljevanju pritožbeno sodišče ugotavlja, da je kaznivo dejanje žaljive obdolžitve mogoče izvršiti le z zatrjevanjem ali razširjanjem določenih dejstev. Take izjave o dejstvih je treba razmejiti od vrednostnih sodb, za katere je značilna prvina mišljenja in zavzemanja stališč ter so tako zaznamovane s subjektivnostjo.

V konkretnem primeru pa iz vsebine inkriminiranih člankov, kar je povzeto v izreku zasebne tožbe, izhaja, da obdolženki nista postavljali trditev o določenih dejstvih, oziroma trditve niso bile izjavljene brezpogojno, zato izjave kot so „sumiti, vprašljivo je“ in podobno ne konstituirajo obstoja žaljive obdolžitve.

11. Pritožbeno sodišče pa v nadaljevanju še poudarja, da je poleg besedila izjave potrebno upoštevati tudi njen celoten kontekst in vsakokratne spremljevalne okoliščine

, to je glede na celoten kontekst podanih oz. zapisanih inkriminiranih izjav v času zdravstvene epidemije, ki je tudi naveden v izreku zasebne tožbe. Pri tem so bile izjave podane zaradi preverjanja porabe javno proračunskih sredstev za nabavo zaščitnega materiala, za katerega je vladal velik javen interes in zato je potrebno besede oziroma besedne zveze preverjati tudi v luči teh razmer in zanimanja in pričakovanja javnosti. Zato se pritožbeno sodišče strinja, da je potrebno morebitno žaljivost oceniti tudi glede na vsebino celotnega objavljenega prispevka, pri čemer pritožbeno sodišče še dodaja, da ne v besedah niti v besednih zvezah ni podcenjevanja ali drugih oblik negativne sodbe o zasebni tožilki.

12. Pritožbeno sodišče pa še na podlagi samega opisa očitkov ugotavlja, da so bile inkriminirane izjave oblikovane na podlagi raziskovalnega dela obeh obdolženk kot novinark; iz opisa namreč izhaja, da se obe obdolženki sklicujeta na vire, pisno dokumentacijo in na izjave zasebnega tožilca, kar dodatno izkazuje pravilnost ugotovitve prvostopenjskega sodišča, da zasebna tožba ne vsebuje konkretnih zakonskih znakov kaznivih dejanj zoper čast in dobro ime.

13. Ker so pritožbene navedbe neutemeljene, pritožbeno sodišče pa pri presoji izpodbijanega sklepa tudi ni ugotovilo kršitev, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti (peti odstavek 402. člena ZKP), je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

14. Ker so v pritožbenem postopku nastali stroški (98. člen ZKP) je zasebni tožilec dolžan plačati sodno takso v višini 100,00 EUR (taksna tarifa št. 7409).

Sodba Vrhovnega sodišča RS, opr.št. I Ips 228/2007 z dne 28. 6. 2007.

Odločba Ustavnega sodišča RS, opr. št. Up-879/14 z dne 20. 4. 2015.

Veliki znanstveni komentar Posebnega dela kazenskega zakonika, Ur. l. RS, 2008, str. 875.

Višje sodišče v Ljubljani, opr. št. II Kp 27676/2014 z dne 5. 5. 2016.

Sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. I Ips 30388/2010 z dne 12. 12. 2013.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 160, 160/1, 160/2

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 277, 277/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.