VSL Sklep V Cpg 358/2019
Sodna praksa višjih sodišč, 2019-11-14

Magda Teppey (preds.), Tadeja Zima Jenull (poroč.), dr. Marko Brus

OBLIGACIJSKO PRAVO - PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE

civilna kazen - podjemna pogodba - splošni pogoji pogodbe - nadomestilo za uporabo avtorskega dela - nadomestilo - uporaba računalniškega programa - kršitev prepovedi

Sodišče prve stopnje bi moralo glede na že razsojeno prepoved uporabe računalniškega programa odločati le o tem, ali toženka prepoved krši ali ne. Sodišče prve stopnje bi moralo na podlagi navedenega izhodišča presojati le, ali je toženka tudi po 5. 10. 2014 sporno programsko opremo še uporabljala ali vanjo posegala.

Ker je bilo toženi stranki v izreku pravnomočne sodbe prepovedano, da posega v avtorsko delo tožnice, to samo po sebi pojmovno pomeni, da, če ne bi bila tožničina avtorska pravica kršena (kar je en korak prej pri presoji), ne bi bilo v izreku navedeno in konkretizirano avtorsko delo tožnice (drug korak pri presoji) in prepovedni zahtevek ne bi imel nobenega smisla.

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje pred drugim sodnikom.

II. O pritožbenih stroških bo odločeno v končni odločbi.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, naj toženki tožnici nerazdelno plačata 181.609,12 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki vselej do plačila tečejo od 7.138,00 EUR od 1. 1. 2015, od 30.296,28 EUR od 1. 1. 2016, od 30.296,28 EUR od 1. 1. 2017, od 23.074,00 EUR od 5. 10. 2017 in od 90.804,56 EUR od 5. 10. 2017 (I. točka izreka). Sklenilo je, da tožnica toženkama za stroške postopka povrne 4.528,82 EUR, v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka do plačila (II. točka izreka).

Bistveni razlogi sodišča prve stopnje za odločanje v pritožbenem postopku

2. Tožnica je kot avtorica računalniškega programa od toženk zaradi protipravne uporabe računalniškega programa za čas od 5. 10. 2014 do 6. 10. 2017 (do dneva vložitve tožbe), zahtevala plačilo nadomestila kot odškodnine po licenčni analogiji in civilno kazen. C. d. d. kot naročnica (pravna prednica toženk) je že 25. 9. 2009 in 13. 10. 2009 obvestila tožnico, da licenčnine po Pogodbi o sodelovanju na projektu prenove informacijskega sistema podjetja C. d. d. z dne 25. 7. 2000 (v nadaljevanju: Pogodba), ne bo več plačevala.

Tožnica in naročnica sta bili v zvezi s kršitvijo Pogodbe, že v sporu. S sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani III Pg 4576/2011 in s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani opr. št. V Cpg 124772015 z dne 2. 3. 2016 je bila namreč naročnici pravnomočno prepovedana: "Neposredna ali posredna uporaba avtorskega dela tožeče stranke in sicer računalniškega programa, ki ga je tožeča stranka za potrebe tožene stranke izdelala na podlagi Pogodbe o prenovi informacijskega sistema podjetja C. d. d. z dne 25. 7. 2000 in kakršnokoli nepooblaščeno poseganje v izvorno kodo tega računalniškega programa oziroma prirejanje, prilagajanje, reproduciranje ali drugačno predelovanje računalniškega programa bodisi v izvornem okolju ali drugem okolju po izvedenem redizajnu in migraciji na ...  verzije 5, da ne bo izvršbe (I. točka izreka). Po pravnomočni sodbi je naročnica tožnici plačala 36.355,53 EUR (III. točka izreka) in civilno kazen 49.845,80 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (IV. točka izreka).

Kar se tiče kršitve tožničine avtorske pravice, ugotovljeni v pravnomočni sodbi, je sodišče prve stopnje zavzelo stališče, da sodišče v prejšnjem postopku ni z močjo pravnomočnosti, to je v izreku odločilo o kršitvi tožničine avtorske pravice. Zato je sodišče v tem postopku na novo presojalo ali je naročnica kršila avtorsko pravico tožnice ali ne. Ker le pravnomočen izrek veže stranke in sodišče z močjo pravnomočno razsojene stvari v morebitni kasnejši pravdi glede drugih zahtevkov iz istega pravnega razmerja, za kar ne gre v tem postopku, je sodišče o obstoju tožničine avtorske pravice odločalo ponovno.

3. Pogodbo o izdelanem računalniškem programu, ki je temeljil na računalniškem programu X (B4, B5, v nadaljevanju: Program), je sodišče po elementih umestilo v podjemno in ne v avtorsko pogodbo. Pogodba namreč vsebuje tožničino zavezo, da bo kot strokovnjak za informatiko prenovila informacijski sistem naročnice, kar se v vsem prilega pojmu izdelave in popravila kakšne stvari ter umskega dela iz 612. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju: OZ). V Pogodbi so licence sicer omenjene, ne pa urejene. V 3. točki, je pri "obveznostih naročnika" pod 3.1. dogovorjeno, da je "vrednost del in licenc programske opreme po Pogodbi "25 mio SIT" in da bo naročnica plačilo "za opravljena dela in licenco programske opreme" izvršila v štirih obrokih. To pomeni, da je naročnica z izročitvijo Programa pridobila vsa lastniška upravičenja (prvi odstavek 632. člena OZ).

Ker je predmet naročila računalniški program, je naročnica izključno in neomejeno pridobila vse materialne avtorske pravice (112. člen Zakona o avtorski in sorodnih pravicah, v nadaljevanju: ZASP). Pravna podlaga za odločitev je tisti del 112. člena ZASP, ki določa, da so materialne avtorske pravice na ustvarjenem programu izključno in neomejeno prenesene na naročnika, če ni s Pogodbo drugače določeno.

Pogodbo med tožnico in naročnico je treba pravilno razlagati tako, da v njej ni bilo drugačne določbe, ki bil lahko spremenila pravno naravo Pogodbe, kar bi bilo mogoče razumeti, da avtorska pravica na naročnico ni bila prenesena. Pogodbo je pripravila tožnica (neprerekano dejstvo). Zato je sodišče na tako ugotovljeno interpretacijsko pravilo, ki ga uzakonja 83. člen OZ štelo pravila Pogodbe in Specifikacije (kot del Splošnih pogojev Pogodbe, B5) kot nejasna in je Specifikacijo razložilo v prid toženk (pravnih naslednic naročnice) kot tožničine sopogodbenice (drugi odstavek 125. člena OZ). Točke 6.4.4. Specifikacije (Nadomestilo za nadgradnjo) je razložilo tako, da ne iz te in ne iz drugih določb Specifikacije ne izhaja, da je imela naročnica tožničino dovoljenje (licenco) za uporabo programa samo dotlej, dokler ji je plačevala licenčnino. To pa zato, ker je bilo v Specifikaciji med drugim določeno, da naročnica vnaprej plačuje za začetno in dodatno letno obdobje nadomestilo za nadgradnje v višini 15 % od vrednosti rešitev Navision, ki jih ima na začetku vsakega obdobja.

Zato naročnica po prenehanju plačevanja nadomestil za nadgradnje (plačevala jih je do jeseni 2009, ko je sporočila tožnici, da nadgradnje ne potrebuje več) ni bila upravičena do nadaljnjih nadgradenj, smela pa je uporabljati Program v dotedanjem stanju. Zato je s tem, ko je naročnica kupila vrednost del in licenc, nanjo v celoti prešla materialna avtorska pravica. Zato ima pravico tudi avtorsko delo predelovati na podlagi 1. točke 53. člena ZASP.

4. Zoper sodbo se je tožnica pravočasno pritožila in je uveljavljala vse pritožbene razloge po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) in sodišču druge stopnje predlagala, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, pri čemer naj sodišče zadevo dodeli drugemu sodniku. Zahtevala je tudi povračilo pritožbenih stroškov. Kot del pritožbenih trditev je k pritožbi predložila še izvedeniško mnenje dr. A. A. z dne 31. 3. 2019.

5. Toženka je odgovorila na pritožbo in sodišču druge stopnje predlagala, da neutemeljeno pritožbo zavrne in izpodbijano sodbo potrdi. Zahtevala je povrnitev pritožbenih stroškov.

7. Tožnica je v pritožbi uveljavljala, da je sodišče v identičnem postopku med istima strankama s pomočjo izvedenca že ugotovilo, da je toženka kršila avtorsko pravico tožene stranke in ji je za čas do 5. 10. 2014 naložilo plačilo odškodnine in civilne kazni zaradi namerne kršitve avtorske pravice. Tožnica je uveljavljala, da je sodišče vezano na pravnomočen izrek in njegov pomen. Sodišče prve stopnje bi moralo v tem smislu glede na že razsojeno prepoved uporabe računalniškega programa odločati le o tem, ali toženka prepoved krši ali ne. Sodišče prve stopnje bi moralo na podlagi navedenega izhodišča presojati le, ali je toženka tudi po 5. 10. 2014 sporno programsko opremo še uporabljala ali vanjo posegala (jo nadgrajevala, spreminjala ipd.).

8. Kar se tiče pravnomočnega dela odločitve o prepovednem zahtevku, je izvršitev prepovedi mogoče doseči v izvršilnem postopku, kot je razložilo že sodišče prve stopnje. Vendar sodišče druge stopnje pravnomočni izrek prepovednega zahtevka kot celote v prejšnji sodbi, razume drugače kot sodišče prve stopnje. Prepovedni zahtevek, kjer je bila v izreku zajeta prepoved toženi stranki neposredne ali posredne uporabe avtorskega dela tožeče stranke in sicer računalniškega programa … je v ožjem smislu dajatvenega tožbenega zahtevka opustitvena tožba.

Ker je bilo toženi stranki v izreku pravnomočne sodbe prepovedano, da posega v avtorsko delo tožnice, to samo po sebi pojmovno pomeni, da, če ne bi bila tožničina avtorska pravica kršena (kar je en korak prej pri presoji), ne bi bilo v izreku navedeno in konkretizirano avtorsko delo tožnice (drug korak pri presoji) in prepovedni zahtevek ne bi imel nobenega smisla. Zato ne gre za enak, v teoriji opisan primer izreka dajatvenega zahtevka, na katerega se opira sodišče prve stopnje (stran 5, predzadnji odstavek točke 4).

9. Zato sodišče druge stopnje ne pritrjuje razlogom v izpodbijani sodbi, da ni bilo o pravnem razmerju (o avtorski pravici in o avtorskem delu) odločeno v izreku ampak le v obrazložitvi prejšnje pravnomočne sodbe.

10. Glede na potek postopka, sodišče druge stopnje pritrjuje tožnici, da je bila sodba sodišča prve stopnje zanjo popolno presenečenje. Kot je bilo že pojasnjeno, je tožnici pravna prednica toženk na podlagi pravnomočne sodbe zaradi kršitve njene avtorske pravice zajete v prepovedi uporabe njenega avtorskega dela, plačala denarno nadomestilo in civilno kazen. Sodišče prve stopnje pa svojega drugačnega materialnopravnega stališča tekom vodenja novega postopka niti ni izrazilo. Zato je tožnica lahko utemeljeno pričakovala, da se bo sodišče prve stopnje ukvarjalo le še z vprašanjem, ali je upravičena do plačila nadomestila in civilne kazni v obdobju, ki je sledilo obdobju po pravnomočnosti prejšnje sodbe.

11. Sodišče mora v vsakem postopku posebej, tudi, če gre za isti pravdni stranki (oziroma pravni naslednici prejšnje toženke) upoštevati kot dejansko podlago odločitve trditve in dokaze pravdnih strank (212. člen ZPP). Vendar se je sodišče prve stopnje v pravnomočni sodbi že ukvarjalo z razlago 6.4.4. točke Specifikacije in je zavzelo stališče, da je toženka sama pojasnila, da je bilo med strankama dogovorjeno letno nadomestilo za vzdrževanje v višini 15 % skupne vrednosti projekta in DDV, kar je dejansko in pravno pomenilo nadomestilo za uporabo avtorskega dela v lasti tožnice, ki se je zavezala, da bo vzdrževala ves čas trajanja pogodbe programsko opremo. S plačilom vtoževanega računa, ki ga je izdala tožnica dne 5. 12. 2009 bi toženka plačala takoimenovano licenčnino za uporabo računalniškega programa v lasti tožnice za nadaljnje obdobje enega leta (primerjaj str. 6 zadnji del 12. točke obrazložitve III Pg 457/2011 z dne 13. 5. 2015).

12. Sodišče je že v prejšnjem postopku tako dejansko stanje dovolj razčistilo, toženka pa je že v prejšnjem postopku pojasnila, da je šlo za takoimenovano licenčnino, da je izključni lastnik tega avtorskega dela bila tožnica, toženka pa se je zavezala plačevati 15 % + DDV, v višini, kot ji jo je tožnica do leta 2009 zaračunavala.

13. Tožnica se je v tožbenih trditvah tudi v tem sporu na to sklicevala, ko je zatrjevala, da je bilo dejansko stanje v zvezi s spornim računalniškim programom in nezakonitostjo posedovanja in uporabe toženki oziroma njeni pravni prednici zelo dobro poznano (točka III.2, list. št. 4). Toženka je v odgovoru na tožbo sicer zatrjevala, da je licenčnino za uporabo računalniškega programa v celoti plačala (predzadnji odstavek II. točke, stran 2). Vendar pa je glede točke 6.4.4. Splošnih pogojev k Pogodbi (v izpodbijani sodbi poimenovano kot Specifikacija, Nadomestilo) navedla, da se je tekom let ustalila praksa, da je bilo to pogodbeno dogovorjeno nadomestilo za nadgradnje dejansko nadomestilo za letno vzdrževanje programske opreme/rešitve, ki ga je izvajala tožnica.

14. Sodišče druge stopnje ne pritrjuje niti materialnopravnim razlogom v tistem delu izpodbijane sodbe, kjer se je sodišče prve stopnje postavilo na stališče, da je bila med pravdnima strankama sklenjena čista podjemna Pogodba ter da je treba upoštevati le prvi del povedi iz 112. člena ZASP in ne izjeme v zakonskem besedilu, "če Pogodba ne določa drugače."

15. Povsem jasna je, po mnenju sodišča druge stopnje, točka 6.2 Splošnih pogojev k Pogodbi. V tej točki sta se stranki glede avtorske in lastniške pravice dogovorili, da bo celotno delo, ki je podrobneje navedeno v 1. alineji točke 6.2 Splošnih pogojev izključno last izvajalca (tožnice) kot njegova stvaritev, prevod, kompilacija ali zapis na stvarnem mediju izražanja. Izvajalec je lastnik vseh materialnih in moralnih pravic (2. alineja točke 6.2). Nadalje naročnica (pravna prednica toženk) izrecno priznava, da ni soavtor in da delovni izdelki in vsi drugi izdelki, ki jih izvajalec po tej pogodbi ustvarja, niso skupni izdelki. Vsi izdelki, za katere je mogoče uveljaviti avtorske pravice, in vse kopije teh izdelkov, zapisane ali vključene na kateremkoli mediju, so od njihovega nastanka izključna last izvajalca kot njegove stvaritve in naročnik se izrecno odpoveduje vsakemu interesu.

16. Vse navedeno kaže, da je bila v Pogodbi tudi kar se tiče vzdrževanja in nadgradnje dogovorjena licenčnina, to je obveznost tožnic plačati nadomestilo za uporabo in vzdrževanje, kot je to razložilo sodišče prve stopnje v zvezi s točko 6.4.4 že v prejšnjem postopku (B/4, B/5). Strankama postopka po prejšnji pravnomočni sodbi je bilo to povsem jasno. Če naročnica tožnici ni želela več omogočiti vzdrževanja opreme in ji Programa tudi ni vrnila, je treba v postopku odločiti ali ji za neupravičeno nadaljno rabo Programa in zaradi očitane neutemeljen predelave, pripada nadomestilo in civilna kazen po 168. členu ZASP.

17. Na podlagi doslej zbranega procesnega gradiva v spisu sodišče druge stopnje meni, da je tožnica še vedno imetnica avtorske pravice na Programu. Po oceni sodišča druge stopnje, je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je utemeljilo pravno razmerje med strankama le kot podjemno pogodbo, Splošne pogoje ocenilo kot nejasne in jih je upoštevalo v korist toženk po 83. členu OZ in ni upoštevalo Dogovora pogodbenih strank iz točke 6. 2. Splošnih pogojev kot izjeme po 112. členu ZASP.

18. Dejansko stanje je ostalo neugotovljeno do te mere, da ga ne more sodišče druge stopnje dopolniti na pritožbeni stopnji. Zato je pritožbi ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (prvi odstavek 355. člena ZPP). Sodišče druge stopnje je namreč ocenilo, da z vrnitvijo zadeve sodišču prve stopnje ne bo povzročilo hujše kršitve strankine pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (argumentum a contrario drugega odstavka 355. člena ZPP). Pri tehtanju pravic strank do pravnega sredstva do česar bi bili stranki upravičeni v novem sojenju in pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, se je sodišče druge stopnje odločilo za pravico strank do pravnega sredstva.

19. V nasprotnem primeru pa bi moralo sodišče druge stopnje ugotavljati vsa pravno relevantna dejstva in prvič odgovoriti na naslednja vprašanja:

- o ugovarjani pasivni legitimaciji pravnih naslednic naročnice, pogodbenice tožnice, računalniškega Programa;

- o stališču strank v postopku, med drugim tudi na izčrpanje pravice distribuiranja iz 43. člena ZASP in upoštevanja Odločbe Evropske unije v zadevi UsedSoft št. C-128/11 po Direktivi 2009/24 o pravnem varstvu računalniških programov (člen 4/2);

- kakšno vrsto Programa uporablja toženka in, če ta temelji na izvorni kodi, ki ji jo je izročila tožnica (trditve tožnice v četrtem odstavku točke V., l. št. 34);

- znanja računalniške stroke pa sodišče nima in bi moralo na drugi stopnji določiti izvedenca računalniške stroke, glede na toženkine trditve (primerjaj odgovor na tožbo, list. št. 23), da za svoje poslovanje uporablja programski sistem Y proizvajalca H., ki nima ničesar skupnega s spornim tožničinim računalniškim programom in ki ga že več let uporabljajo različne družbe v lekarniški, gradbeni in proizvodni dejavnosti.

- toženka je navajala, kako je bil razvit sistem Y in, da program upravlja s poslovnimi podatki podjetja iz lastne podatkovne zbirke.

- z upoštevanjem pravice strank do pripomb na izdelano izvedeniško mnenje, in praviloma zaslišanja izvedenca na obravnavi, bi bilo treba opraviti tudi več obravnav na drugi stopnji, kar bi lahko že presegalo pomen sojenja na drugi stopnji.

20. Sodišče druge stopnje je na podlagi 356. člena ZPP odločilo, naj se obravnava opravi pred drugim sodnikom. Razlog za takšno odločitev sodišča druge stopnje je, ker je sodnik, ki je prvič odločal o zadevi materialnopravno stališče za svojo odločitev utemeljil do potankosti. Zato je sodišče druge stopnje ocenilo, da bo drug sodnik s svojim pogledom na spor med strankama, najprej lahko pretehtal še argumente sodišča druge stopnje o materialnem pravu, ki ga je treba po oceni sodišča druge stopnje uporabiti v novem postopku in nato ponovno odločil o zadevi. Navodila za novo sojenje so razvidna iz prejšnjih točk te obrazložitve.

21. Na ostale pritožbene razloge, ki se tičejo vsebine spora, sodišče druge stopnje ni odgovarjalo, ker bo o tožničinem tožbenem zahtevku ponovno odločalo sodišče prve stopnje.

22. Izrek o pritožbenih stroških vsega postopka temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP. O vseh stroških postopka bo odločilo sodišče prve stopnje v končni odločbi.

Zoper ta sklep je dovoljena pritožba. Vloži se pri sodišču prve stopnje, v 15 dneh od prejema pisnega odpravka te odločbe, v zadostnem številu izvodov za sodišče in nasprotno stranko. Obsegati mora navedbo sklepa, zoper katero se vlaga, izjavo, da se izpodbija, pritožbene razloge in podpis pritožnika. Če pritožba ni razumljiva ali ne vsebuje vsega kar je treba, da bi se lahko obravnavala, jo sodišče zavrže, ne da bi pozivalo vložnika, naj jo popravi ali dopolni. Ob vložitvi pritožbe mora biti plačana sodna taksa. Če ta ni plačana niti v roku, ki ga določi sodišče v nalogu za njeno plačilo in tudi niso podani pogoji za oprostitev, odlog ali obročno plačilo sodnih taks, se šteje, da je pritožba umaknjena. Če pritožbo vloži pooblaščenec, je ta lahko samo odvetnik ali druga oseba, ki je opravila pravniški državni izpit.

Sklep se sme izpodbijati samo iz razloga, da je sodišče druge stopnje razveljavilo odločbo sodišča prve stopnje in zadevo vrnilo v novo sojenje, čeprav bi kršitve postopka glede na njeno naravo lahko samo odpravilo ali bi glede na naravo stvari ali okoliščine primera lahko samo dopolnilo postopek oziroma odpravilo pomanjkljivosti ali če bi moralo samo opraviti novo sojenje.

O pritožbi bo odločalo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.

Glej Jože Juhart, Civilno procesno pravo FLRJ Jugoslavije, Univerzitetna založba Ljubljana, str. 256.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 83, 113, 125, 125/2, 612, 632, 632/1, 632/4

Zakon o avtorski in sorodnih pravicah (1995) - ZASP  - člen 43, 53, 53-1, 112, 168

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.