VSL Sodba II Cp 1790/2018
Sodna praksa višjih sodišč, 2019-03-13

mag. Nataša Ložina (preds.), Barbara Žužek Javornik (poroč.), Karmen Ceranja

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - OSEBNOSTNE PRAVICE - USTAVNO PRAVO

odškodninska odgovornost - protipravnost - odškodnina - nepremoženjska škoda - človekove pravice - osebnostne pravice - pravica do zasebnosti - pravica do nedotakljivosti v zasebnem življenju - pravica do osebnega življenja - pravica do časti in dobrega imena - zahteva za prenehanje s kršitvami osebnostnih pravic - poseg v osebnostne pravice posameznika - poseg v pravico do zasebnosti - razžalitev dobrega imena in časti - pravica do svobode izražanja - svoboda govora - kolizija ustavnih pravic - merila za razreševanje kolizije med temeljnimi človekovimi pravicami - javna izjava - izjava politika - novinar - prepovedni zahtevek - javna oseba - relativno javna oseba - sodni penali - novinarsko poročanje - interes javnosti - vrednostna sodba - izjava novinarja - komentar načina dela novinarja - duševne bolečine - pravica dostopa do sodišča - stroški postopka - končni uspeh

Posameznikova intima je najstrožje varovana, je načelno nedotakljiva, za poseg vanjo pa mora obstajati tako močan javni interes, da prepričljivo prevlada v razmerju s sfero posameznikove intime.

Izražanje mnenja politika o objektivnosti in korektnosti poročanja novinarja, v okoliščinah konkretnega primera, ko ni bilo pospremljeno z žaljivkami ali kategoričnimi trditvami o korupciji in neobjektivnem poročanju, pač pa je šlo za spraševanje toženca o navedenem, pri čemer gre za njegovo reakcijo na novinarska vprašanja, ni nedopusten poseg v osebnostne pravice tožnice. Izjave toženca o navedenem glede na družbeno vlogo pravdnih strank ni mogoče generalno prepovedati za v bodoče.

Tožnica je kot novinarka t. i. relativna javna oseba in mora do neke razumne stopnje trpeti tudi posege v svojo osebnost. Pri zanimanju za osebo, ki s svojim poklicnim delom pripomore k ustvarjanju javnega mnenja, ne gre zgolj za zvedavost javnosti, pač pa za pristen javni interes, zato mora tožnica računati s tem, da je podvržena očem javnosti in lahko deležna tudi kritike in njeni družbeni vlogi sorazmernih posegov v zasebnost. O zadevah, ki so v interesu javnosti, lahko vsakdo razpravlja in širi mnenja.

I. Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se izpodbijana sodba v točki 2. izreka spremeni tako, da se zavrne tožbeni zahtevek za plačilo za vsako naslednjo kršitev prepovedi iz 1. točke izreka, v ostalem pa se pritožba tožene stranke in v celoti pritožba tožeče stranke zavrneta in se v nespremenjenem delu izpodbijana sodba potrdi.

II. Pravdni stranki nosita vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Tožnica je zahtevala, naj sodišče tožencu naloži, da preneha s kršitvami njenih osebnostnih pravic in ji plača 7.000,00 EUR odškodnine zaradi njegovih izjav z dne 9. 10. 2013: "Moja žena vas je pohvalila, vaše prsi so perfektne, moja žena vas je pohvalila. Ko vas je videla, da imate neke nove prsi, pa je rekla, da bi bilo fajn, da bi tudi ona."; z dne 6. 11. 2013: "Niti slučajno jaz ne govorim okrog in ne primerjam A. A. s Pamelo Anderson ... mi vemo, da pač je A. A., kakšne barve lase ima, medtem pa, ko je Pamela Anderson je bjonda in meni niti slučajno na pamet pride, da bi jaz kaj takega primerjal" ter "in potem tudi, če naredite kakšen poseg npr. kot te umetne prsi ali kaj podobnega, v redu, ampak je treba odgovorit, kako ste naredila, zakaj ste naredila, kdo je plačal in tako naprej ... če pač je nekdo investiral, ne vem, koliko to stane, pač izdelava novih, povečanih novih jošk, ne, da ne govorimo pač o prsih in podobno, pač, ker tudi joške je slovenska beseda, če to stane 5.000,00 EUR, 4.000,00 EUR, 8.000,00 EUR, ne vem kaj, je treba pač to povedat, od kje ste dobili. In zdaj če ena A. A. ali kdorkoli od novinarjev, če pač ne odgovorite, je pač tukaj nekaj narobe, je to tukaj sum korupcije in je treba temu priti do dna ..., zakaj ste pa novinarji tako zaščiteni, povejte zakaj ščitite drug drugega, zakaj, a mogoče se bojite, da bo kakšen drugi novinar na vas, če boste vi napisali nekaj proti A. A., bo A. A. mogoče na vas skočila" ter "In če to, zdaj to o temu kar se govori, če je temu to res, da recimo te umetne joške A. A. pač plačalo neko podjetje v državni lasti, eh, to je pa katastrofa. Je treba to razčistiti. Pač tak sum je. Ona mora to jasno povedat od kje denar, kdo je naredil, koliko je plačala, od kje je plačala, je vzela kredit" in še "To je dejstvo in če potem ta isti, ta ista firma, ki naj bi bila v povezavi s to A. A., tako ali drugače, to je treba razčistit, ali je res ali ni res, kupi še zraven, kar ni dovolj, kupi še B., zdaj mi pa vi povejte, kaj imajo veze B. s C. s B., kaj, mi lahko poveste in kdaj ste videli, da so B., odkar so bile kupljene s strani C., pisali proti C., njenemu direktorju ali pa nemškemu tajkunu. Ravno tako povejte mi za A. A., da je A. A. govorila proti C. ali proti njenemu kot vsi vemo, to je pač jasno znano, njenemu bivšemu ali sedanjemu ljubimcu, ta, ki pač naj bi bil povezan z njo, zdaj pa vi povejte ali je to v redu. Ne samo to, ni bilo dovolj, da na osnovi tega, tega suma pač, da je nekdo nekoga koruptivno tako ali drugače podkupil ali plačal ali pa mu nekaj nudil, neke usluge ali je nekaj investiral v njo ali v njega. Ne samo, da ne govori slabo o njemu, ampak da hvali njegovo firmo, zraven še govori slabo o vseh konkurentih. In kar je še hujše, še o konkurentkah, se pravi, če slučajno ta isti človek bi si zamislil še kakšno drugo ljubico, ta ista novinarka napade še njo"; in izjavo z dne 13. 12. 2013: "Še zdaj nimamo računov za njene umetne joške".

2. Sodišče prve stopnje je presodilo, da izjave toženca o tožničinem telesu in posegih na njem kršijo nedotakljivost tožničine zasebnosti, zato je tožencu prepovedalo poseganje v osebnostne pravice tožnice s podajanjem izjav o njej kot so: "Moja žena vas je pohvalila, vaše prsi so perfektne, moja žena vas je pohvalila, ko vas je videla, da imate neke nove prsi, pa je rekla, da bi bilo fajn, da bi tudi ona" ter podobnih izjav o tožničinem telesu, oprsju in o posegih na tožničinem telesu (točka 1. izpodbijane sodbe), za primer, da toženec prekrši prepoved iz 1. točke sodbe določilo, da bo moral plačati 2.000,00 EUR za vsako kršitev (točka 2. izreka izpodbijane sodbe) ter tožencu naložilo plačilo 3.500,00 EUR odškodnine za nepremoženjsko škodo, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 12. 2013 dalje do plačila (točka 3. izreka izpodbijane sodbe). Kolikor se izjave toženca ne nanašajo na tožničino telo, oprsje in posege na njenem telesu, je ugotovilo, da ni uporabil žaljivih besed in ne gre za razžalitev časti in dobrega imena, zato je tožbeni zahtevek v ostalem delu zavrnilo (točka 4. izreka izpodbijane sodbe). Glede stroškov postopka je odločilo, da nosi vsaka stranka svoje (točka 6. izreka izpodbijane sodbe).

3. Tožnica navaja, da se pritožuje iz vseh razlogov po Zakonu o pravdnem postopku (ZPP). Glede zavrnitve zahtevka je stališče sodišča prve stopnje materialnopravno zmotno. Žaljive so besedne zveze in njihov kontekst, čeprav toženec ni direktno uporabil žaljivih besed in je tudi z izjavama 6. 11. 2013 in 13. 12. 2013 razžalil njeno čast in dobro ime ter nedopustno posegel v njene osebnostne pravice. Šele celota izjav daje pravo sliko posameznega dela izjave toženca in je treba obravnavati izjave toženca kot celote in vse tri izjave toženca skupaj. Toženec je v kontekst svojih izjav vpel žaljivo vsebino. Ne drži, da so bile izjave, ki se ne nanašajo na njeno telo, oprsje in posege, izrečene v smislu kritične presoje spraševanja o njenem delu kot novinarke. Pa tudi če bi šlo za to, je način kritike toženca pod vsako mejo dopustnosti v civilizirani družbi, in to tudi, če bi šteli, da je prag presoje novinarskega dela višji kot sicer. Način, ki si ga je v konkretnem primeru izbral toženec, je nedopusten, nesprejemljiv. Tudi ni jasno, zakaj je sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek v delu, kolikor se je nanašal na prepoved poseganja v osebnostne pravice tožnice s podajanjem izjave z dne 6. 11. 2013 in z dne 13. 12. 2013 glede prepovednega zahtevka. Tudi v teh dveh izjavah namreč toženec omenja telo, oprsje in posege. Tudi če bi obveljalo sicer zmotno stališče sodišča prve stopnje, da v delu, ko toženec ne omenja tožničinega telesa, oprsja in posegov, ne posega v njene osebnostne pravice, to ne more biti utemeljen razlog za prepolovitev zahtevane odškodnine, saj so bile njene duševne bolečine enotne. Duševnih bolečin ni mogoče manjšati zaradi presoje, da manjši pasusi v izjavah toženca niso posegli v tožničine osebnostne pravice. Sicer pa je dosojena odškodnina bistveno nižja od dosojenih odškodnin v primerljivih primerih: VSL I Cp 851/2011, VSL II Cp 1666/2014, VSL I Cp 2301/2014, pa tudi VSL I Cp 3037/2011, VSL II Cp 767/2010, VSL II Cp 2082/2011. Pritožbeno sodišče pa naj upošteva tudi, da je toženec našel način, kako s poseganji v osebnostne pravice tožnice ni prenehal, saj za svoje izživljanje uporablja spletno stran Občine. To dokazuje tudi, da je zagrožena kazen za ponoven poseg v osebnostne pravice prenizka. Tudi po prejemu sodbe je toženec v twitih omenjal tožnico, njeno oprsje in telo, zato naj višje sodišče določi višjo sankcijo za primer ponovnega posega v njene pravice. Navedeno pa tudi utemeljuje, da je prisojena odškodnina prenizka. Obsežno tožnica graja tudi odločitev o stroških postopka. Sodišče bi moralo upoštevati, da njeni stroški in stroški toženca niso primerljivi, saj je izvedenca plačala ona. Uspeh v pravdi bi moralo sodišče računati posebej glede temelja in glede višine ter glede postopka izdaje začasne odredbe. Obrazlaga zakaj meni, da je po temelju uspela 100%. Po višini je uspela s 50%, z začasno odredbo in v postopku izreka denarne kazni pa 100%. Torej je njen uspeh v pravdi 87,50%. S porazdelitvijo pravdnih stroškov, kakršno je naredilo sodišče prve stopnje, je kršilo ustavno in konvencijsko pravico do pravnega sredstva, saj mora nositi nesorazmerno visoke stroške glede na uspeh.

4. Toženčeve pritožbene navedbe so zelo obsežne, saj so vsi trije njegovi pooblaščenci vložili vsak svojo pritožbo. Uveljavlja vse pritožbene razloge po 338. členu ZPP in predlaga, naj višje sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podredno pa naj razveljavi prvostopenjsko sodbo in zadevo vrne v novo sojenje. Uveljavlja kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ker da je obrazložitev o pravno pomembnih dejstvih tako skopa in pomanjkljiva, da se je ne da preizkusiti. Tudi dokazne ocene sodišče ni opravilo v smislu 8. člena ZPP. Sodba je nejasna, nerazumljiva in sama s seboj v nasprotju. Ker tožnica tožencu ni očitala, da je z izjavami, ki se nanašajo na njene prsi, raznašal karkoli iz njenega osebnega ali družinskega življenja in da ji je zaradi tega nastala škoda, je kršeno razpravno načelo in toženčeva pravica do enakega varstva pravic. Opozarja, da je tožnica medijsko prepoznavna osebnost in je bila izbrana tudi za ... Njena zunanja podoba je torej širši javnosti znana in vidna, tako da ni govoril o njenem intimnem življenju. Ni izrekel ničesar, kar bi bilo objektivno žaljivo in o tožnici ni raznašal nič žaljivega. V zvezi z izjavami 6. 11. 2013 in 13. 12. 2013 sodišče ni obrazložilo konkretno kateri del teh izjav šteje za žaljiv in zakaj. Ni presojalo okoliščin in konteksta, v katerem so bile izjave dane. Tudi sam izrek sodbe je nerazumljiv, nejasen in nedoločen. Denarna kazen po drugem odstavku 134. člena Obligacijskega zakonika (OZ) se lahko uporabi le v primeru opustitvenega zahtevka, ne pa pri prepovednem zahtevku. Višina zagrožene denarne kazni je glede na okoliščine konkretne zadeve previsoka. Toženec s spornimi izjavami ni posegel v tožničino zasebnost ne v čast in dobro ime, zato odškodninska odgovornost ni podana. Pa tudi zato ne, ker zaradi izjav o oprsju tožnici ni nastala nikakršna škoda. Iz navedb in izpovedbe tožnice namreč izhaja, da jo je prizadelo to, ker naj bi toženec namigoval na neko koruptivnost, ter to, da so bile izjave javno objavljene. Za slednje ni odgovoren toženec. Odločitve o obsegu škode sodišče ne bi smelo opreti na izvedensko mnenje D. D., ker temelji na dejstvih in dokazih, ki v spisovnem gradivu niso bili navedeni oziroma predloženi. Tožnica ni nikoli trdila, da je zaradi toženčevih izjav imela glavobole, motnje srčnega ritma, občutek dušenja ter da se je zaradi spornih izjav pojavila hitrejša miselna in telesna utrudljivost. Ni vtoževala škode zaradi izjave z dne 24. 9. 2015. Ker ni vtoževala škode iz naslova telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem, hospitalizacija zaradi težav v križu pri odmeri odškodnine ni relevantna. Izvedenec psihiater za presojo bolečin v križu ni strokovno usposobljen, edini relevanten dokaz bi bil izvedenec travmatolog, ki ga je sodišče neutemeljeno zavrnilo, saj izvedba dokaza ni bila predlagana prepozno. Sodišče bi moralo presojati tudi vpliv ravnanja E. E. na tožničine duševne bolečine. Prisojena odškodnina je glede na obseg izkazane škode previsoka. Spregledano je, da tožnica zaradi duševnih bolečin ni poiskala zdravniške pomoči in ni potrebovala medikamentozne terapije. Utemeljen je bil predlog za prekinitev postopka do pravnomočne odločitve sodišča v kazenskem postopku, ki teče v zvezi z istim historičnim dogodkom. Ker ni zaslišalo F. F., je podana kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in ustavne pravice iz 22. člena Ustave RS (URS). Toženec je namreč tožnici le prenesel pohvalo njegove žene, v kateri ni bilo nič posmehljivega, še manj žaljivega. Ker protipravno stanje ne traja več, zahtevek po 134. členu OZ ni utemeljen, ni nevarnosti ponovne kršitve. Izjava je bila namenjena samo tožnici, ne javnosti. Izpisi iz spleta, ki jih je v spis vložila tožnica, se ne nanašajo na sporno izjavo, za katero niti ni jasno, kdaj jo je toženec podal. Z izpodbijano sodbo je sodišče nesorazmerno in nedopustno poseglo v toženčevo pravico do svobode govora, ni opravilo testa sorazmernosti. Tožnica je kot novinarka, ki o tožencu neprestano poroča, lahko deležna njegove kritike. Z izdelavo umetnih prsi se je kot televizijska novinarka morala zavedati, da bo to opaženo in se, ko jo kdo pohvali, ne more sklicevati na svojo intimno sfero. Ker 9. 10. 2013 ni izrekel besed, ki so predmet 1. točke izreka sodbe, ni jasno posledica katere izjave je hospitalizacija tožnice. Izpovedala pa je o posledicah vseh izjav, ki so bile predmet tožbe, sodišče pa ni ugotovilo, katero domnevno škodo je mogoče pripisati samo izjavam, za katere je ugotovilo, da so nedopustne. Mnenje izvedenca D. D. v bistvu ni izvedensko mnenje, pač pa zapis tega, kar mu je povedala tožnica, brez objektivizacije z medicinsko dokumentacijo. Pravica do zasebnosti ter pravica do nedotakljivosti dobrega imena in časti nista isti pravici, sodišče bi moralo uporabiti različne dejavnike, glede katerih se mora opredeliti in morajo biti podani, da se ravnanje lahko subsumira pod kršitev ene izmed pravic. Napačno je uporabilo kriterije za presojo posega v pravico do zasebnosti oziroma jih sploh ni uporabilo. Za vsako od treh izjav bi se moralo opredeliti in navesti dejstva in razloge, ki so pri presojanju pravice do svobode izražanja nasproti pravici do zasebnosti tehtnico nagnili v smeri tožnice. S tem, ko je tožnica sliko svojih prsi objavila na družabnem omrežju, je ta "vsebina postala javna". Tožnica je zato lahko pričakovala, da se bo o njenem zasebnem življenju govorilo in razpravljalo več kot o zasebnem življenju osebe, ki se na družabnih omrežjih ne izpostavlja. Treba je upoštevati, da toženec ni nikoli objavil članka o tožnici, ni podal izjav pred kamerami in v mikrofon, posnetek ni nikoli dosegel javnosti.

5. Toženec je na pritožbo tožnice odgovoril. Zavrača vse navedbe iz tožničine pritožbe in predlaga, naj jo višje sodišče kot neutemeljeno zavrne.

6. Pritožba tožnice ni utemeljena, pritožba toženca pa je delno utemeljena.

7. Nesporno je, da je toženec vse, kar navaja tožnica v tožbi, izjavil, in sicer ob priliki podajanja izjav pred ali po obravnavah na sodišču. V zvezi s pritožbenimi navedbami toženca, da ni dokazano, kdaj je bila podana prva izjava, višje sodišče pojasnjuje, da točno kdaj (datum in ura) je bila izjava podana, ni odločilno. Iz izpodbijane sodbe jasno izhaja zaporedje podanih izjav in dovolj je ugotovitev o okoliščinah in posledicah podanih izjav, da je mogoče pravilno uporabiti materialno pravo. Več o tem bo obrazloženo v nadaljevanju.

8. Za utemeljenost zahtevka za prenehanje s kršitvami osebnostnih pravic po 134. členu OZ mora tožeča stranka dokazati, da je tožena stranka nedopustno posegla v eno od osebnostnih pravic. Za dosojo odškodnine zaradi kršitve osebnostnih pravic pa mora razen tega dokazati še obstoj pravno priznane škode in vzročno zvezo med posegom in škodo; tožena stranka pa se lahko razbremeni odgovornosti, če dokaže, da ni kriva (prvi odstavek 131. člena OZ). Osebnostne pravice so pravice, ki človeku zagotavljajo nemoteno uresničevanje njegovega bistva. Vanje se lahko poseže s privolitvijo v poseg, omejene pa so tudi s pravicami drugih in v primerih, ki jih določa ustava (tretji odstavek 15. člena URS). URS v prvem odstavku 39. člena vsakomur zagotavlja svobodo izražanja misli, govora in javnega nastopanja, tiska in drugih oblik javnega obveščanja in izražanja ter svobodo izbire, sprejemanja in širjenaja vesti in mnenj. Tudi po 10. členu Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) ima vsakdo pravico do svobodnega izražanja, ki obsega svobodo mišljenja ter sprejemanja in sporočanja obvestil in idej; izvrševanje teh svoboščin pa vključuje tudi dolžnosti in je zato lahko podvrženo omejitvam, ki jih določa zakon in ki so nujne v demokratični družbi za zavarovanje pravic drugih ljudi.

9. O razreševanju konflikta med nasprotujočimi si temeljnimi človekovimi pravici do zasebnosti, časti in dobrega imena ter pravico do svobode izražanja obstaja bogata sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP), ki ji sledi Ustavno sodišče RS. Svobodo izražanja je dopustno omejiti le, če se zasledujejo legitimni cilji, npr. osebnostne pravice drugih. Po praksi ESČP in Ustavnega sodišča je treba omejitve svobode izražanja razlagati ozko in mora biti kriterij nujnosti za omejitev prepričljivo izkazan. Pri presoji dopustnosti posega v pravico do zasebnosti je treba upoštevati, ali gre za področje intimnega in družinskega življenja posameznika ali pa za zasebno življenje, ki ne poteka v javnosti, ali za področje življenja posameznika v javnosti. Čim manj intimno je področje zasebnega življenja posameznika, tem manjše pravno varstvo uživa, kadar pride v kolizijo z interesi in pravicami drugih posameznikov. Brez privolitve prizadetega je dovoljeno govoriti o dejanjih in mišljenju t.i. javnih oseb glede na njihovo javno udejstvovanje, ni pa dovoljeno objavljati stvari iz njihovega intimnega življenja.

Vrhovno sodišče RS je pred kratkim, v odločbi II Ips 120/2017 z dne 14. 2. 2019, strnilo stališča ESČP in Ustavnega sodišča RS: pojasnjuje, da je treba za razreševanje navedene kolizije upoštevati naslednja merila: 1. prispevek k razpravi v splošnem interesu; 2. položaj osebe, na katero se objava nanaša, in kaj je predmet objave; 3. predhodno ravnanje osebe, na katero se nanaša objava; 4. metoda pridobivanja informacij in njihova resničnost; 5. vsebina, oblika in posledica objave; 6. teža naloženih sankcij. Obrazložilo je tudi, da je izjavam politikov priznana enaka stopnja varstva kot izjavam novinarjev.

10. Glede na tožbene trditve je sodišče prve stopnje pravilo presojalo, ali je toženec z na začetku te obrazložitve zapisanimi izjavami nedopustno posegel v tožničino pravico do zasebnosti in v njeno pravico do časti in dobrega imena. Očitki toženca, da sodišče prve stopnje ni uporabilo kriterijev za presojo kršitve teh pravic in da ni opravilo tehtanja glede sorazmernosti posega v pravico do zasebnosti s toženčevo pravico do svobodnega izražanja, niso utemeljeni. Čeprav ni izrecno zapisalo, kaj so kriteriji, je iz celotnega konteksta obrazložitve mogoče razbrati vsa pravno odločilna dejstva in materialnopravna stališča. Presojanje protipravnosti po kazenskopravnih kriterijih je preseženo

in se pritožba nanje neutemeljeno sklicuje. Tudi prekinitev postopka do pravnomočnega zaključka kazenskega postopka zato ni bila potrebna. Pravdno sodišče je moralo ob upoštevanju prej navedenih kriterijev pretehtati, ali je toženec nedopustno posegel v tožničine osebnostne pravice.

Glede odločitve o kršitvi tožničine pravice do zasebnosti

11. Vsakdo ima pravico do osebnega življenja in zasebnosti, to je pravico imeti v mejah mogočega in dovoljenega svoje osebno življenje v svoji "oblasti" in ga živeti brez samovoljnega uvida in vpletanja vanj, skladno s svojimi željami, čustvi, svetovnim nazorom, moralnimi, verskimi in drugimi opredelitvami, zato sme vsakogar izključiti od kakršnegakoli nepooblaščenega vdora v zasebno sfero svojega življenja.

Izjave o intimnih delih telesa, med katere ženske prsi vsekakor sodijo, so poseg v posameznikovo zasebnost tudi, če gre za navajanje resničnih dejstev.

Posebna obrazložitev, zakaj sodišče šteje, da so ženske prsi intimni del telesa, ni potrebna, saj gre za splošno sprejeto pojmovanje. Tudi morebitna odločitev za operacijo prsi (in drugih delov telesa) je intimna stvar vsakega posameznika. Pravilna je ugotovitev izpodbijane sodbe, da tožnica ni na spletu objavila slike, ki bi potrjevala operacijo prsi, in se s tem izpostavila javnosti. Posameznikova intima pa je najstrožje varovana, je načelno nedotakljiva, za poseg v njo mora obstajati tako močan javni interes, da prepričljivo prevlada v razmerju s sfero posameznikove intime.

Izjavljanje o delih telesa, posebno intimnih, ter posegih na telesu ni v javnem interesu. Že zato se pri tehtanju sorazmernosti posegov v ustavno varovani pravici pravdnih strank tehtnica prevesi v tem delu na stran tožnice. Razen tega je treba upoštevati tudi način, na katerega je po pravilnih ugotovitvah prvostopenjskega sodišča, izjave podal toženec: posmehljivo. Višje sodišče je pogledalo posnetke izjav in pritrjuje tožnici, da je toženčeva izjava, da je njegova žena pohvalila njene nove prsi, cinična. Iz posnetkov v spisu izhaja, da so bile sporne izjave podane v prisotnosti novinarjev. Čeprav so bili mikrofoni novinarjev morda že ugasnjeni, ostaja dejstvo, da je bila izjava podana v prisotnosti več ljudi, torej v javnosti. Tudi če prisotni novinarji izjave ne bi objavili, kar pa toženec niti ni mogel realno pričakovati, je o tožničinih prsih in domnevnem posegu na njih govoril v javnosti, ne le tožnici osebno. Gre za neokusno navajanje mnenja o prsih tožnice. Ali je to prenos mnenja toženčeve žene ali toženčevo lastno mnenje, za presojo ni relevantno. Dejstvo je, da je besede v javnosti, pred novinarji, izrekel toženec. Tudi 6. 11. 2013 in 13. 12. 2013 je v izjavah za novinarje omenjal operacijo prsi. Namigovanja o operaciji tožničinih prsi je tako večkrat ponovil v javnosti, kar kaže na njegov namen sprožiti zanimanje drugih za to. Takega ravnanja toženca pravica do svobode govora ne zajema. Za presojo glede kršitve v pravico do zasebnosti ni pomembno, da je tožnica kot novinarka znana oseba. Pravico do nedotakljivosti zasebnosti imajo tudi t. i. javne osebe, razen v redkih primerih tudi t. i. absolutne javne osebe.

12. Pretežni del izjav toženca, ki so predmet tega postopka, predstavlja nedopusten poseg v tožničino zasebnost. To so vse izjave, ki se nanašajo na tožničine prsi in operacijo, vključno z ugibanji koliko to stane in kdo je plačal za poseg ter s tem povezan očitek o sumu korupcije.

13. Konkretna nevarnost, ki je potrebna za izrek prepovednega zahtevka po 134. členu OZ, je v obravnavanem primeru podana, saj je toženec izjave glede tožničinih prsi novinarjem oziroma v prisotnosti novinarjev podal najmanj trikrat, za obstoj ponovitvene nevarnosti pa zadostuje že enkratna kršitev.

14. Ker gre za nedopusten poseg je utemeljena tožničina zahteva za prenehanje s kršitvami njenih osebnostnih pravic po 134. členu OZ. Ta zahtevek ni odvisen ne od nastanka škode ne krivde kršitelja.

Tudi dokaz resničnosti izjave oziroma utemeljenih razlogov za vero v resničnost izjave o zasebnosti ne izključuje protipravnosti. Sodišče prve stopnje je zato ravnalo pravilno, ko ni ugodilo predlogu za zaslišanje toženčeve žene.

15. Izrek sodbe je jasen in razumljiv. Ker je z izjavami o tožničinih prsih posegal v njeno zasebnost, mu je sodišče prepovedalo, da še kdaj v izjavah o tožnici pred komerkoli v javnosti omenja tožničino oprsje in posege na njem in drugih delih telesa. Informacije o tožničinem telesu niso povezane z njenim delom, njenim javnim nastopanjem, so stvar njene intime, zato se jih ne sme izpostavljati. Gre torej za splošno prepoved tožniku v javnosti govoriti o tožničinem telesu. Ali bo v bodoče to prepoved kršil, bo v primeru predloga tožnice ugotavljalo sodišče v izvršilnem postopku.

16. Nobene kršitve ni storilo sodišče prve stopnje s tem, ko v izrek sodbe ni zapisalo vseh izjav toženca. Smisel prepovednega zahtevka po 134. členu OZ je v preprečitvi nadaljnih posegov v osebnostne pravice. S 1. točko izreka izpodbijane sodbe je sodišče prve stopnje to storilo na primeren način. Odveč bi bilo obremenjevati izrek sodbe s prepisom celotnega teksta, kot želi tožnica. Sodišče prve stopnje je ravnalo ustrezno, ko je tožencu prepovedalo poseganje v osebnostne pravice tožnice z izjavami o njenem telesu, oprsju in posegih na telesu, pri čemer je najprej primeroma navedlo izjavo "Moja žena vas je pohvalila, vaše prsi so perfektne ..., ko je videla, da imate neke nove prsi ...". S tem je zajelo vse toženčeve izjave, katerih prepoved utemeljeno vtožuje tožnica.

17. Zmotno pa je sodišče prve stopnje uporabilo materialno pravo s tem, ko je delno ugodilo zahtevku za plačilo v primeru kršitve prepovedi iz 1. točke izreka izpodbijane sodbe. V drugem odstavku 134. člena OZ predpisane sodne penale se lahko določi le pri opustitvenem zahtevku po 134. členu OZ

, v obravnavani zadevi pa gre za prepovedni zahtevek po 134. členu OZ.

18. Tožnica je zahtevala tudi, da se tožencu prepove podajanje izjav, da ni poštena, da je koruptivna, da laže, da napada druge osebe, da je od pravne osebe v državni lasti prejela premoženjsko korist (za poseg na telesu) v zameno za to, da bo o tej pravni osebi in z njo povezanimi osebami kot novinarka poročala zgolj pozitivno in ne negativno, o drugih osebah pa negativno. Temu delu tožbenega zahtevka sodišče prve stopnje pravilno ni ugodilo. Nekateri deli izjave toženca z dne 6. 11. 2013 namreč ne predstavljajo posega v tožničino zasebnost niti ne v njeno čast in dobro ime, in sicer v delih, ko se toženec sprašuje, zakaj novinarji ščitijo eden drugega, izjavo v zvezi z nakupom B. in spraševanjem zakaj se o B. ne piše, o konkurentih tega podjetja pa slabo.

19. V tem delu izjava toženca ne vsebuje besed ali stavčnih zvez, ki bi bile po pojmovanju povprečnega posameznika objektivno žaljive. Navedbam tožnice, da je treba gledati izjavo kot celoto in v kontekstu, sodišče pritrjuje. Prav zato meni, da so tudi deli izjave, ki se nanašajo na očitke o plačilu za operacijo prsi, nedopustne. Če bi šlo za očitke o plačilu npr. tožničinega avtomobila ali kakšne druge stvari iz denarja državnega podjetja, ne bi šlo za poseg v zasebnost.

Izražanje mnenja politika o objektivnosti in korektnosti poročanja novinarja pa, vsaj v okoliščinah konkretnega primera, ko ni bilo pospremljeno z žaljivkami ali kategoričnimi trditvami o korupciji in neobjektivnem poročanju, pač pa je šlo za spraševanje toženca o navedenem, pri čemer gre za njegovo reakcijo na novinarska vprašanja, ni nedopusten poseg v osebnostne pravice tožnice. Izjave toženca o navedenem po mnenju višjega sodišča glede na družbeno vlogo pravdnih strank ni mogoče generalno prepovedati za v bodoče.

20. Tožnica je slovenski javnosti znana (preiskovalna) novinarka, velikokrat nastopa v medijih, bila je ... Njeno poročanje ima vpliv na ustvarjanje javnega mnenja, zato je to, o čem in kako piše, v interesu javnosti. Kar se tiče njenega dela kot novinarke, je tožnica t. i. relativna javna oseba in mora do neke razumne stopnje trpeti tudi posege v svojo osebnost.

Pri zanimanju za osebo, ki s svojim poklicnim delom pripomore k ustvarjanju javnega mnenja, ne gre zgolj za zvedavost javnosti, pač pa za pristen javni interes, zato mora tožnica računati s tem, da je podvržena očem javnosti in lahko deležna tudi kritike in njeni družbeni vlogi sorazmernih posegov v zasebnost (npr. s kom živi, kakšno je njeno premoženjsko stanje, s katerimi vplivnimi ljudmi je povezana, ipd.). O zadevah, ki so v interesu javnosti, lahko vsakdo razpravlja in širi mnenja. Za toženca, ki je (bil) župan ene večjih slovenskih občin, torej politik, to velja še toliko bolj. Izjavam politikov je namreč v praksi ESČP priznana visoka stopnja varstva.

21. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da izjave toženca, ki se ne nanašajo na tožničino telo, niso vrednostne sodbe, zato "resničnosti podanih izjav ni posebej ugotavljalo". Vendar pa tudi mnenj in stališč po presoji višjega sodišča ni dopustno izražati brez vsakršne podlage. Ocenjuje pa, da toženčeve izjave glede medsebojnega ščitenja novinarjev in (ne)poročanju o C. niso bile izrečene brez vsakršne podlage. Tožnica priznava, da je živela z direktorjem C., ki je, kot je splošno znano, državno podjetje. Uporaba sredstev takega podjetja je lahko podvržena javni presoji. Trditvi toženca, da je C. kupila B., tožnica ne oporeka. Kot je razvidno iz posnetka v spisu, je toženec ta del izjave podal v odgovor na vprašanje ene izmed prisotnih novinark, ki je bilo izrečeno v kontekstu očitka, da s svojimi izjavami vpliva na poročanje novinarjev. Iz posnetka je tudi razvidno, da tožnica v tožbenih navedbah in zahtevku ni zajela celotne izjave toženca, in sicer manjka del izjave, ko toženec utemeljuje, zakaj se mu vzpostavljajo sumi. V takih okoliščinah primera ima toženec dejansko podlago za spraševanje, ali B. pišejo o C. in direktorju ter ali o tem piše tožnica ter če je to v redu. Za zanikanje objavljenih dejstev ima tožnica na voljo ustrezne institute po Zakonu o medijih. Prepoved vsakršnega izražanja dvoma v korektnost novinarskega poročanja, to je prepovedni zahtevek po 134. členu OZ, pa ni ustrezna pravna sankcija.

22. Ker gre v delih toženčeve izjave dne 6. 11. 2013, kot pravilno ugotavlja prvostopenjsko sodišče, dejansko za kritično presojo dela tožnice kot novinarke, teh izjav pravilno ni obravnavalo skupaj z izjavami o tožničinem telesu in posegih vanj. Če bi sodišče tožencu prepovedalo govoriti o sumu korupcije in izražati svoja stališča in mnenja o poročanju toženke in ostalih novinarjev, bi prekomerno poseglo v njegovo pravico do svobode izražanja. Zato v tem delu prepovedni zahtevek po 134. členu OZ ne more biti utemeljen.

23. Pritožbeno sodišče ocenjuje, da je sodišče prve stopnje z dosojo 3.500,00 EUR odškodnine pravilno uporabilo 179. člen OZ, ki je materialnopravna podlaga za presojo višine odškodnine. Temeljni načeli za odmero odškodnine za nepremoženjsko škodo sta načelo individualizacije in načelo objektivne pogojenosti višine odškodnine. V skladu s prvim je treba upoštevati konkretne okoliščine posameznega oškodovanca in mu glede na intenzivnost in trajanje bolečin, ki so v vzročni zvezi v obravnavanem primeru s posegom v zasebnost tožnice, nameniti pravično zadoščenje, ki naj omili njene duševne bolečine. Treba pa je upoštevati tudi objektivno merilo, ki odraža ustavni jamstvi o enakosti pred zakonom in o enakem varstvu pravic (14. in 22. člen URS), saj je namenjeno vzpostavljanju sorazmerne enakosti med več osebami glede na težo primera.

24. Sodišče druge stopnje v celoti pritrjuje razlogom prvostopenjskega sodišča, ki se nanašajo na odmero višine odškodnine za poseg v tožničino zasebnost (točke 24 do 30 izpodbijane sodbe), zato se sklicuje nanje in bo le kratko odgovorilo na posamezne pritožbene navedbe obeh strank glede višine odškodnine (prvi odstavek 360. člena ZPP).

25. V okviru individualizacije je sodišče prve stopnje na podlagi tožničinega zaslišanja, zaslišanja dveh prič - tožničinega osebnega zdravnika in nadrejene, predvsem pa na podlagi mnenja izvedenca psihiatrične stroke pravilno ugotovilo, da je tožnica po vsaki toženčevi izjavi približno štirinajst dni trpela hude duševne bolečine, ki so nato prešle v zmerno obliko intenzitete, ob ponovnem dogodku pa se obnovile. Zaradi toženčevih izjav je bila prizadeta, ranjen je bil njen ponos. Trpela je hude psihosomatske reakcije: glavobole, motnje srčnega ritma, občutek dušenja, psihogeno povzročene bolečine v križu. Prisotni so bili depersonalizacijski fenomeni. Štirinajst dni je bila v bolniškem staležu.

26. V zvezi s pritožbenimi navedbami tožnice o enotnosti duševnih bolečin je treba pojasniti, da se lahko denarna odškodnina dosodi kot satisfakcija le glede protipravnih ravnanj. Zato tudi če je tožnica trpela duševne bolečine, ker je menila, da je toženec tudi z izjavami, ki se ne tičejo njenega telesa, posegel v njene osebnostne pravice (čast in dobro ime), za te duševne bolečine ni upravičena do odškodnine. Pritrditi je treba pritožbi toženca, da je treba pri dosoji primerne satisfakcije upoštevati, da se je tožnica v precejšnji meri počutila razžaljeno in ponižano zaradi izjav toženca, ki ob pravilni uporabi materialnega prava ne predstavljajo nedopustnega posega v njene osebnostne pravice. Iz izpovedbe tožnice izhaja, da ni bila prizadeta le zaradi izjav toženca o njenem telesu, pač pa tudi zaradi svojega dojemanja, da je toženec z izjavami o njeni povezanosti z direktorjem C., kar vzpostavlja dvom v objektivnost novinarskega poročanja, neupravičeno posegel v njeno čast in dobro ime. Po drugi strani pa je treba upoštevati, da se je toženec moral, ko je z izjavami posegel v tožničino zasebnost, glede na to, da je to storil v prisotnosti več novinarjev, zavedati, da bo lahko prišlo do objave njegovih izjav v medijih. Ali so bili mikrofoni že ugasnjeni ali ne, ni pomembno.

27. Sodišče je ravnalo pravilno, ko je v celoti sledilo mnenju izvedenca psihiatra. Pisno mnenje je strokovno obrazloženo, vse nejasnosti pa so se razčistile z zaslišanjem izvedenca. Očitki, da je izvedenec ugotavljal nezatrjevana dejstva in se opiral na listine, ki jih ni v procesnem gradivu, ne vzdržijo. Stranka mora zatrjevati konstitutivna dejstva, ne pa tudi vseh posameznih okoliščin primera, ki predstavljajo le konkretizacijo pravotvornih dejstev. Tožnica je zatrjevala, da je imela zaradi toženčevih izjav zdravstvene težave, vključno z bolečinami v križu, katerih posledica je bila hospitalizacija. Zatrjevala in tudi izpovedovala je o slabem počutju, stiski, strahu, nespečnosti, ipd. ter v dokaz predlagala tudi izvedbo dokaza z izvedencem psihiatrične stroke. Izvedenec pa je kot strokovni pomočnik sodišča natančneje ugotovil in strokovno pojasnil tožničine težave, ki so posledica toženčevih izjav. Pri tem si je lahko pomagal z zdravstveno dokumentacijo, ki se nanaša na konkretno hospitalizacijo tožnice in s katero je bil toženec nato tudi seznanjen. Tožnici ni prisojena odškodnina zaradi telesnih bolečin in nevšečnosti, pač pa zaradi posega v njene osebnostne pravice, katerega posledice so bile po ugotovitvah izvedenca tudi bolečine v križu. Da so te bolečine posledica toženčevih izjav, je tožnica trdila že v tožbi in predlagala za ugotavljanje tega dejstva izvedenca psihiatra. Toženec vse do prejema izvedenskega mnenja psihiatra ni ugovarjal, da psihiater za ugotavljanje tega dejstva ni usposobljen in ni predlagal izvedenca travmatologa, zato je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je toženčev predlog za angažiranje travmatologa kot prepoznega zavrnilo. Enako velja za dokazni predlog z vpogledom v zdravstveni karton tožnice. Tako je tožnica vzročno zvezo med izjavami toženca in bolečinami v križu dokazala z mnenjem izvedenca D. D., saj v mnenju ni upošteval ničesar, kar ne bi smel.

28. Pritožbene navedbe toženca, da tožnica ni poiskala zdravniške pomoči in ni potrebovala nobene medikamentozne terapije, so protispisne. Tožničin osebni zdravnik je potrdil, da je prišla k njemu in ga prosila, naj ji predpiše zdravila, on pa jo je poslal v bolnišnico. Dejstvo je, da je toženec izrekel besede, ki so v 1. točki izreka izpodbijane sodbe, iz prepričljive izpovedbe tožnice in celotnega konteksta te zadeve pa izhaja, da je bilo to pred tožničino hospitalizacijo zaradi bolečin v križu.

29. Sodišče je ugotavljalo škodo, ki je posledica izjav toženca, podanih v zadnji tretjini leta 2013. Glede na ugotovitve prvostopenjskega sodišča o trajanju duševnih bolečin twit E. E. v letu 2016 na obseg ugotovljene škode in s tem višino odškodnine ne more vplivati. Zato je vse dokazne predloge v zvezi s twitom E. E. sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo.

30. Res so bile v zadevah, na katere se v pritožbi sklicuje tožnica, dosojene za kršitve osebnostnih pravic višje odškodnine kot njej, vendar pa večinoma ne bistveno, saj je bilo največ odškodnin dosojenih v znesku 4.000,00 EUR. Spregledala pa je pritožnica primerljive primere, kjer so bile dosojene nižje odškodnine od 3.500,00 EUR, npr. v zadevah: II DOR 401/2014, VSL II Cp 701/2015, VSL II Cp 2066/2012, I Cp 1722/2017. Zelo podobnega primera, kot je obravnavani, višje sodišče v sodni praksi ni našlo. Primeri, na katere opozarja tožnica, so hujši ali glede trajanja duševnih bolečin ali pa gre za direktni objavi v medijih namenjene zapise, medtem ko je toženec le podal izjavo. V zadevi VSL II Cp 701/2015, kjer je bilo dosojenih 2.000,00 EUR odškodnine, je toženec v spletnem komentarju tožnika primerjal s Hitlerjem ter navedel, da bo položnice "požrl v svojem smrdljivem gobcu" ter podal označbo "banda pokvarjena", kar je po oceni pritožbenega sodišča huje kot so toženčeve izjave. V zadevi VSL II Cp 2066/2012 je bilo dosojenih 900,00 EUR odškodnine, ker so bila na objavljenih fotografijah prikazana tožnikova ravnanja, ki razkrivajo notranje družinsko dogajanje oziroma se nanašajo na družinski spor. V zadevi VSL I Cp 1722/2017 je bilo poseženo tako v tožnikovo čast in dobro ime kot tudi v njegovo pravico do družinskega življenja, šlo je za objavo fotografije tožnikove družine in njeno primerjavo z družino nacističnega ministra za propagando, pa je bilo dosojenih 3.000 EUR. Odškodnina 4.000,00 EUR je bila dosojena za direktno obtožbo, da tožnik goljufa (VSL I Cp 851/2011) in npr. za neresnične trditve, da je tožnik podkupil profesorja in na ta način dobil doktorat, da sta gostilničarja morala prinesti na zahtevo tožnika odojka in vino za tožnikov rojstni dan, pri čemer je imel tožnik zelo intenzivne duševne bolečine, saj je imel tri leta psihične težave, vendar ne vse zaradi tožnikovega ravnanja (VSL II Cp 2082/2011). Ta pregled prakse pokaže, da je tožnici dosojena odškodnina znotraj okvirjev, ki jih dosojajo sodišča za primerljive primere.

31. Trditve tožnice, da toženec s kršitvami njenih osebnostnih pravic ni prenehal, niso relevantne za odločitev o višini odškodnine, saj se ta prisoja za duševne bolečine, povzročene z v tožbi vtoževanimi ravnanji.

32. Po obrazloženem višje sodišče ocenjuje, da je na 3.500,00 EUR odmerjena odškodnina primerno individualizirana in ustrezno umeščena glede na podobne primere.

33. Kot je bilo že obrazloženo v okviru materialnopravne podlage za razsojo, izpodbijana sodba vsebuje dovolj razlogov, da je mogoč preizkus tehtanja med tožničino pravico do prepovedi posegov v njene osebnostne pravice in toženčevo pravico do svobode izražanja. Tudi vsa druga, za razsojo relevantna dejstva, so ugotovljena, in nobenih protislovij ali drugih nerazumljivosti, ki bi onemogočala preizkus izpodbijane odločitve, ni. Kršitve po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP tako višje sodišče ni zaznalo. Enako velja za kršitve ustavnih in konvencijskih pravic, ki jih pritožbi utemeljujeta z nezadostno in nejasno obrazložitvijo.

34. O dejstvih, ki so pomembna za odločitev glede temelja zahtevka, med strankama niti ni spora (kaj in ob kakšnih prilikah je toženec rekel o tožnici), izpovedbo tožnice in izvedensko mnenje dr. D. D., ki sta pomembna za odločitev o višini odškodnine, pa je sodišče prve stopnje dokazno ocenilo, in sicer 8. členu ZPP skladno - celostno in življenjsko logično. Tudi razpravnega načela (7. in 212. člen ZPP) sodišče ni prekršilo, saj dolžnost zatrjevanja zajema le konstitutivna dejstva. Pravilno je prvo sodišče ravnalo, ko ni izvajalo vseh predlaganih dokazov (zaslišanje toženčeve žene, izvedenec travmatolog, dokazi v zvezi z twitom E. E.); zakaj pa je višje sodišče pojasnilo že zgoraj. Torej tudi kršitve po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP in kršite po prvem odstavku 339. člena ZPP v zvezi z 286. členom ZPP ni.

Odločitev pritožbenega sodišča o glavni stvari

35. Ker je pri odločitvi, da je toženec dolžan tožnici v primeru kršitve prepovednega dela izreka sodbe plačati 2.000 EUR (točka 2. izreka izpodbijane sodbe), prvo sodišče zmotno uporabilo materialno pravo - drugi odstavek 134. člena OZ, je pritožbeno sodišče na podlagi pete alineje 358. člena ZPP delno ugodilo toženčevi pritožbi in ta del tožbenega zahtevka zavrnilo tudi v še ne zavrnjenem delu. V preostalem pa niso podani ne v pritožbah uveljavljani razlogi ne uradoma upoštevne kršitve iz drugega odstavka 350. člena ZPP, zato je glede ostalega pritožbo toženca, pritožbo tožnice pa v celoti zavrnilo in izpodbijano sodbo v nespremenjenem delu potrdilo (353. člen ZPP).

36. Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo drugi odstavek 154. člena ZPP. Odločilen je končni uspeh strank v postopku ne pa uspešnost posameznih pravdnih dejanj. Po temelju in višini se končni uspeh računa le, če je glede temelja potrebno izpeljati obsežen dokazni postopek npr. z več izvedenci, pri čemer pa izvedba teh dokazov ni relevantna za odločanje o višini sami. V obravnavani zadevi ni tako, saj se dejstva, ki so relevantna za presojo o temelju zahtevka, in tista, ki so relevantna za odmero višine denarne satisfakcije, prepletajo. S prepovednim zahtevkom po 134. členu OZ tožnica ni v celoti uspela, delno je bil zavrnjen že zahtevek za prepoved podajanja izjav, v celoti pa je sedaj zavrnjen del tega zahtevka, ki se nanaša na plačilo. Z odškodninskim zahtevkom je uspela 50%. Tožničin uspeh je, gledano v celoti, približno polovičen in je razumna ter življenjsko sprejemljiva odločitev, da nosita pravdnih stranki vsaka svoje stroške postopka. Tožničino stališče, da ji mora toženec povrniti del stroškov, ker je ona v postopku imela višje stroške, ne more obveljati. Če bi bilo tako, bi morala stranka, ki je v postopku ne zastopa odvetnik, ne glede na uspeh v postopku povrniti del stroškov stranki, ki jo zastopa odvetnik, in ker stroške sodne takse za tožbo vedno nosi tožeča stranka, bi ji morala tožena stranka vedno povrniti del takse.

37. Tožnica sicer v pritožbi navaja, da uveljavlja kršitev pravice do pravnega sredstva, dejansko pa smiselno zatrjuje kršitev pravice dostopa do sodišča, vendar neuspešno. Sodni postopki so pač povezani s stroški, ki so predvidljivi, saj so zakonsko določeni in skladno z zakonsko ureditvijo bremenijo stranke glede na njihov uspeh v postopku.

38. Pritožbene stroške nosita pravdni stranki vsaka svoje. Tožnica s pritožbo ni uspela (prvi odstavek 154. člena ZPP), toženec pa le v manjšem delu, glede katerega posebni stroški niso nastali (tretji odstavek 154. člena ZPP). Odgovor toženca na pritožbo tožnice pa ni dovolj konkretiziran in obrazložen, da bi pripomogel k odločitvi pritožbenega sodišča (155. člen ZPP).

Gl. komentar D. Jadek Pensa k 134. členu v: Obligacijski Zakonik s komentarjem (splošni del), 1. Knjiga, izdala GV Založba v Ljubljani leta 2003, stran 783

Prim. A. Teršek, Svoboda medijev in varstvo zasebnosti: Kritika dveh predsedensov, predlog razvrstitve "javnih oseb" in predlog ustavno pravnih standardov, objavljeno v Dnevi civilnega prava, Portorož, Zbornik, IPP pri PF Ljubljani 2006, stran 21 in 22, dostopno na spletu.

Gl. že navedeni komentar D. Jadek Pensa, stran 790.

Gl. prej navedeni komentar D. Jadek Pensa, stran 780 in 781.

Gl. prej navedeni komentar D. Jadek Pensa, str. 790.

Lahko bi šlo le za nedopustne vrednostne sodbe, če ne bi očitki imeli nobene dejanske podlage.

Več o tem v že navedenem delu A. Terška, predvsem stran 24 in 25 in v A. Teršek: Doktrinarno o svobodi izražanja in pravici do zasebnosti, Razmerje med svobodo izražanja in varstvom zasebnosti, objavljeno v: Svoboda izražanja, mediji in demokracija v postfaktični družbi, GV Založba, Ljubljana 2018, stran 186 in 187.

Gl. 13. točko obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča Up 515/14 in tam citirane zadeve ESČP.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131, 131/1, 134, 134/2, 179

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 14, 15, 15/3, 22, 39, 39/1

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 7, 8, 212

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP)  - člen 10

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.