VSM Sodba IV Kp 43384/2017
Sodna praksa višjih sodišč, 2019-04-02

Leonida Jerman (preds.), mag. Aleksander Karakaš (poroč.), Melita Puhr

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

protispisnost - dokazna ocena - zakonski znaki kaznivega dejanja - poškodovanje tuje stvari - pravica do zasebne lastnine

Pritožnica tako imenovano protispisnost, pri kateri gre le za razhajanje med vsebino listin ali zapisnikov o izpovedbah v postopkih, kot je povzeto v razlogih sodbe, in njihovo dejansko vsebino, zamenjuje z dokazno oceno sodišča prve stopnje, ki je predmet posebej uveljavljanega izpodbojnega razloga zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. To ni isto, kajti v prvem primeru je dokazna ocena zaradi neavtentične vsebine dokazov sploh onemogočena, v drugem je mogoča, vendar je logično in izkustveno zmotna ali vsaj dvomljiva. Z vidika uresničenosti znakov obravnavanega kaznivega dejanja, višina škode ni odločilna, je pa odločilna z vidika teže dejanja, ki določa izbor in odmero kazenske sankcije. Če je torej zatrjevana, mora biti tudi dokazana.

I. Pritožba zagovornice obdolženega D.F. se zavrne kot neutemeljena in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Obdolženega se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrajno sodišče v Mariboru je kot sodišče prve stopnje 9. 11. 2018 obdolženega D.F. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja poškodovanja tuje stvari po prvem odstavku 220. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) ter mu po 57. in 58. členu KZ-1 izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo kazen 10 mesecev zapora, ki ne bo izrečena, če obdolženi v preizkusni dobi dveh let ne bo storil novega kaznivega dejanja in pod posebnim pogojem, po katerem mora oškodovanemu M.K. v roku šestih mesecev od pravnomočnosti sodbe vrniti škodo v višini 7.650,20 EUR, sicer tudi v tem primeru utegne biti pogojna obsodba preklicana in določena kazen zapora izrečena. Po prvem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) mora obdolženi vrniti stroške tega postopka iz drugega odstavka 92. člena ZKP, oškodovancu je bil po drugem odstavku 105. člena ZKP prisojen premoženjskopravni zahtevek v višini 7.650,20 EUR, v presežku pa je bil s tem zahtevkom napoten na pravdo. Vse navedeno je vsebina izreka, izdanega v sodbi II K 43384/2017.

2. Zoper sodbo se je pritožila obdolženčeva zagovornica zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo spremeni tako, da obdolženega obtožbe oprosti ali da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

4. Pritožnica uveljavlja bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ter iz drugega odstavka tega člena. Prva kršitev je po pritožbeni obrazložitvi podana zato, ker so ugotovitve sodišča prve stopnje o obdolženčevem naklepu v nasprotju z dokazi v spisu. Zlasti z vlogo z dne 18. 10. 2016 v zadevi VL 110307/2010, s katero je obdolženi obvestil sodišče v izvršilnem postopku o odločbi Inšpektorata RS za okolje in prostor o zavezi rušitve predmetne zgradbe na parc. št. .../13 k.o. ... Š. ter je potemtakem oškodovancu ni mogel zamolčati in ne na takšen način vzpodbujati rušenja navedene zgradbe. Druga kršitev pa je po pritožbeni obrazložitvi podana zato, ker obdolženi ni mogel sodelovati pri izvedenčevem ogledu zgradbe ter v posledici vplivati na njegove ugotovitve. S tem je bil prikrajšan v pravici do obrambe, kar je imelo za posledico, da odločilna dejstva niso bila popolno in pravilno ugotovljena. Izvedenec je namreč pri ogledu ravnal zgolj po oškodovančevih navedbah, medtem ko je obdolženi predložil fotografije, iz katerih je razvidno, da dejansko niso bile poškodovane vse stvari, kot so bile v izreku sodbe opisane.

5. Kršitev ni. Pritožnica tako imenovano protispisnost, pri kateri gre le za razhajanje med vsebino listin ali zapisnikov o izpovedbah v postopkih, kot je povzeto v razlogih sodbe, in njihovo dejansko vsebino, zamenjuje z dokazno oceno sodišča prve stopnje, ki je predmet posebej uveljavljanega izpodbojnega razloga zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. To ni isto, kajti v prvem primeru je dokazna ocena zaradi neavtentične vsebine dokazov sploh onemogočena, v drugem je mogoča, vendar je logično in izkustveno zmotna ali vsaj dvomljiva. Pomeni, da je bilo treba povzeta prizadevanja preizkusiti znotraj navedenega drugega izpodbojnega razloga, medtem ko je v zvezi z obdolženčevo možnostjo vpliva na ugotovitve izvedenca gradbene stroke, kot delom ustavnopravnih jamstev iz 29. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava), opozoriti, da izvedenec izdelanega mnenja ni temeljil zgolj na podlagi ogleda oškodovančeve hiše, v katero ta obdolženemu ni dovolil vstopiti, ampak še na podlagi podatkov v spisu. Razen tega je bilo izvedensko mnenje med dokaznim postopkom nekajkrat dopolnjevano, pri čemer so bile predmet dopolnitev v delu prav posebej pritožničina posredovanja v zvezi s stanjem v hiši (l. št. 174) na dan dejanja, ki pa niti v času izvedenčevega ogleda ni bilo enako kot tedaj, ko je bilo dejanje storjeno. Pomembno je še, da je bil obdolženi z izvedenskim mnenjem in dopolnitvami neposredno seznanjen, da jih je preizkušal s pripombami (denimo l. št. 205), da je bil pri dveh izvedenčevih zaslišanjih neposredno navzoč ter da mu je vsakokrat postavljal vprašanja. V takšnem položaju bi moralo zatrjevano obdolženčevo prikrajšanje presegati načelno raven, še zlasti, ker so bile njegove pripombe, kot vprašanja usmerjena v obseg poškodovanja, kar je izvedenec po že obrazloženem v pisno izdelanem mnenju ugotavljal po pregledu spisa in z neposrednim ogledom stvari (zgradbe) ter nato še v višino povzročene škode, ki ji je obdolženi v zagovoru prav tako nasprotoval. Pomeni, da je počel tisto, kar po pritožbeni obrazložitvi naj ne bi mogel, pozitivnega učinka v smislu ugotovljenih odločilnih dejstev, ki bi mu koristila, pa navedeno ustavnopravno jamstvo nobenemu obdolžencu ne zagotavlja. To je stvar sodišča, ki po prvem odstavku 17. člena ZKP pri presoji dejstev ni vezano na nobena formalna dokazna pravila in ne z njimi omejena.

6. V graji ugotovljenega dejanskega stanja pritožnica po že omenjenem nasprotovanju v zvezi z obdolženčevim naklepom, temu odločilnemu dejstvu dodatno nasprotuje z obrazložitvijo, po kateri so bila obdolženčeva ravnanja v upravnem postopku pristna in ne motivirana z rezultati izvršilnega postopka, ki bi jim naj obdolženi na ta način nasprotoval. Ugotovitve sodišča prve stopnje glede obdolženčeve seznanjenosti z navedenimi rezultati temelje zgolj na domnevah, izvršilno sodišče je o sproženem upravnem postopku obvestil, za rušenje hiše pa se je z izvajalcem dogovarjal teden dni pred izdajo sklepa v izvršilnem postopku. Razen tega je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo višino povzročene škode, saj je v to vštelo 2.000,00 EUR, ki jih je oškodovanec plačal izvajalcu. Obdolženi česa podobnega ni zahteval in tudi za takšen dogovor ni vedel.

7. Oškodovančev naknadni odkup štirinajstih radiatorjev, sedmih strešnih oken in peči za ogrevanje za ceno 2.000,00 EUR od izvajalca rušitve, obdolženčevega izvršitvenega ravnanja ne izključuje in ne izključuje škodljive spremembe na samih stvareh kot prepovedane posledice. Z vidika uresničenosti znakov obravnavanega kaznivega dejanja, višina škode ni odločilna, je pa odločilna z vidika teže dejanja, ki določa izbor in odmero kazenske sankcije. Če je torej zatrjevana, mora biti tudi dokazana.

8. Po razumljivem opisu dejanja so bile stvari poškodovane v posledici odstranitve drugih stvari, ki jih je oškodovanec kasneje odkupil od izvajalca rušitve. Kot lastniku stvari, ki mu je po 33. členu Ustave zagotovljena pravica do zasebne lastnine, se oškodovancu ne eno in ne drugo ne bi smelo zgoditi. V prvem primeru ima oškodovančeva škoda neposredni izvor v poškodovanih špaletah, strehi, okoli oken itd., v drugem je škoda posredna, saj je odkupil in po pravilnih ugotovitvah sodišča prve stopnje v 14. točki obrazložitve sodbe v utesnjujočih okoliščinah dosegel vrnitev tistega, kar je bilo tako ali tako njegovo. Obseg oškodovanosti je bil zato skozi višino škode pravilno ugotovljen, medtem ko ta zaradi obdolženčeve seznanjenosti z odkupom stvari, morebitnih drugačnih zahtev ali morebitnega protipravnega zadržanja stvari s strani izvajalca rušitve, ne bi bil nič manjši.

9. Pritožbeno sodišče pritrjuje še dokazni ocena sodišča prve stopnje z jedrom, da po obdolžencu naročeno rušenje objekta ni naključno sovpadlo z rezultati izvršilnega postopka oziroma, da je izključno posledica rezultatov v upravnem postopku, kot je to v zagovoru poskušal prepričati. Ne gre le za to, ali je obdolženi za sklep Višjega sodišča z dne 5. 10. 2016 izvedel posredno pred dejanjem ali neposredno po dejanju, ampak še za druga dejstva, ki jih pritožnica v pritožbeni obrazložitvi ne omenja. Zlasti dolžine izvršilnega postopka in obdolženčevega obnašanja v postopku, ki jasno kaže, da se je prodaji nepremičnine intenzivno upiral. Do tega je bil sicer upravičen, vendar je po drugi strani po pravilnih ugotovitvah sodišča prve stopnje oškodovancu pretil, da še 3 leta ne bo prevzel posesti nepremičnine in da bo izgubil varščino, ter ko mu je na javni dražbi celo grozil. Povsem drugače torej, kot v upravnem postopku, ki se ga glede na predmet nihče ne veseli, obdolženi pa je bil kooperativen in brez da bi povedal za izvršilni postopek, želel, da ga inšpektor čim prej konča. Ugotovljeni kontrast je tako tudi po presoji pritožbenega sodišča prevelik, da bi pritožničina ocena o pristnosti obdolženčevega ravnanja v upravnem postopku kot podlaga za nadaljnjo oceno o dejanski zmoti med storjenim kaznivim dejanjem, izkustveno vzdržala. Končno, čeprav se je ugotovitev sodišča prve stopnje, da obdolženi ni obvestil sodišča, ki je vodilo izvršilni postopek, po pregledu predložene "Dopolnitve zadeve" z dne 18. 10. 2016 izkazala za netočno, to na pravilnost odločilnih dejstev ob vseh ostalih dokazih iz razumljivih razlogov sodbe ni imelo nobenega vpliva. Še zlasti glede na bolj pomembno ne obveščanje inšpektorja, ki je vodil upravni postopek, in ki po takšnem obvestilu odločbe, o kateri je obdolženi z navedeno vlogo obveščal sodišče v izvršilnem postopku, po jasni izpovedbi ne bi izdal.

10. Pritožnica se zoper odločbo o kazenski sankciji ni pritožila, vendar jo je pritožbeno sodišče, glede na uveljavljani izpodbojni razlog zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, samo preizkusilo (386. člen ZKP). Pri tem je ugotovilo, da je bila obdolžencu izrečena zgolj kazenska sankcija opozorilne narave, z določeno kaznijo ter preizkusno dobo in posebnim pogojem, ki po dolžini in vsebini nista pretirana. Glede na to, in ker obenem niso bile ugotovljene druge okoliščine, ki jih pri odmeri ne bi upoštevalo že sodišče prve stopnje, pritožbeno sodišče v zgornjo odločbo ni posegalo.

11. Pritožbeno sodišče je samo preizkusilo še morebitne kršitve iz 1. in 2. točke prvega odstavka 383. člena ZKP, ki jih ni zasledilo ter je o pritožbi zagovornice obdolženega D.F. odločilo tako kot izhaja iz izreka te sodbe (391. člen ZKP).

12. Ker mora obdolženi že vrniti in plačati stroške kazenskega postopka pred sodiščem prve stopnje, ga je pritožbeno sodišče glede na ugotovljene premoženjske razmere in dolžnost preživljanja mladoletnega otroka, plačila sodne takse oprostilo (prvi odstavek 98. člena in četrti odstavek 95. člena ZKP.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 29, 33

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 57, 58, 220, 220/1

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 17, 17/1, 386

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.