VSL Sklep III Cp 733/2020
Sodna praksa višjih sodišč, 2020-10-05

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - VARSTVO POTROŠNIKOV

spor majhne vrednosti - kreditna pogodba - potrošniški kredit - dovoljenje za opravljanje storitev potrošniškega kreditiranja - odstop terjatve (cesija) - pogodba o prenosu terjatve - prevzemnik terjatve - ničnost pogodbe - ugotavljanje ničnosti po uradni dolžnosti - ius cogens - trditvena podlaga

Ker toženec ni ugovarjal veljavnosti odstopa terjatve oziroma ni podal ugovora ničnosti pogodbe o prenosu terjatve, tožnici kot prevzemnici terjatve za utemeljitev svojega zahtevka ni bilo treba navesti, da je dajalka kredita, ki izpolnjuje pogoje iz 29. člena ZPotK-1 oziroma razpolaga z dovoljenjem za opravljanje bančnih storitev na podlagi zakona, ki ureja bančništvo.

Pritožbi se ugodi, sodba sodišča prve stopnje se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, po katerem bi bila tožena stranka dolžna tožeči stranki v roku 8 dni po prejemu sodbe plačati 1.686,02 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 13. 6. 2019 (I. točka izreka). Odločilo je še, da tožeča stranka sama krije svoje izvršilne in pravdne stroške (II. točka izreka).

2. Zoper takšno sodbo se iz pritožbenih razlogov po 1. in 3. točki 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) pritožuje tožeča stranka. Predlaga spremembo sodbe tako, da pritožbeno sodišče ugodi njenemu tožbenemu zahtevku, podrejeno njeno razveljavitev. Sodišču prve stopnje očita kršitev določb pravdnega postopka, ker ni razpisalo glavne obravnave, kljub temu da je bilo to potrebno, saj dejansko stanje ni bilo nesporno ugotovljeno, kar je predstavljalo oviro za izdajo pravilne in zakonite odločbe.

Sodišče je, ne da bi preverilo dejstva in dokaze, pogodbo o prenosu terjatev določilo za nično. Poudarja, da je 18. 11. 2016 pridobila dovoljenje za opravljanje storitev potrošniškega kreditiranja, kar pomeni, da je razpolagala z njim v času sklenitve pogodbe o prenosu terjatev z odstopnikom terjatve. Meni, da je dejstvo, da ima dovoljenje za opravljanje storitev potrošniškega kreditiranja, splošno znano dejstvo, ki ga ni treba dokazovati. Sodišču očita, da je pavšalno odločilo, da tožeča stranka ne razpolaga z dovoljenjem, ne da bi vpogledalo v javno dostopen register kreditodajalcev na strani Direktorata za notranji trg.

3. Pritožba je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

5. Ker vrednost spornega predmeta v obravnavani zadevi ne presega 2.000 EUR (gre torej za spor majhne vrednosti, v katerem se uporabljajo pravila 30. poglavja ZPP), se sme sodba izpodbijati samo zaradi (absolutne) bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 2. odstavka 339. člena ZPP in zaradi zmotne uporabe materialnega prava (1. odstavek 458. člena ZPP). Pritožnica kljub temu, da uvodoma navaja, da izpodbija sodbo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava, dejansko uveljavlja le absolutne in relativne kršitve določb pravdnega postopka, delno izpodbija domnevno ugotovljeno dejstvo, da tožnica ne razpolaga z dovoljenjem za opravljanje storitev potrošniškega kreditiranja, in dokazuje nasprotno, zmotne uporabe materialnega prava pa ne uveljavlja.

6. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je podlaga za nastanek denarne terjatve potrošniška kreditna pogodba med E., d. o. o. (kot dajalko kredita) in tožencem - potrošnikom (kot kreditojemalcem), ter da je dajalka kredita odstopila tožnici terjatev do toženca s pogodbo z 19. 9. 2018.

7. Sodišče prve stopnje je povzelo vsebino določb 3. in 4. odstavka 20. člena Zakona o potrošniških kreditih (ZPotK-1), da dajalec kredita ne sme odstopiti terjatve tretji osebi, prevzemniku, razen če je prevzemnik dajalec kreditov in izpolnjuje vse pogoje po navedenem zakonu ter da prepoved ne velja za dajalce kreditov, ki pridobijo dovoljenje za opravljanje bančnih storitev na podlagi zakona, ki ureja bančništvo. Zaključilo je, da tožnica ni zatrjevala, da bi te pogoje izpolnjevala ali da bi imela dovoljenje za opravljanje bančnih storitev na podlagi zakona, ki ureja bančništvo, torej da bi bil odstop terjatve veljaven, zato je zavrnilo tožbeni zahtevek (zaradi pomanjkanja aktivne legitimacije). Glede na tak zaključek je bila odločitev sodišča prve stopnje, da izda sodbo brez razpisa naroka, pravilna. V pritožbi smiselno uveljavljana absolutna bistvena kršitev iz 13. točke 2. odstavka 339. člena ZPP torej ni podana.

8. Potem ko je sodišče prve stopnje navedena določila ZPotK-1 štelo za kogentna, je le na načelni ravni zavzelo stališče, da je pogodba o odstopu terjatve, ki je v nasprotju z njimi, nična. Zato je zmotno pritožbeno izhodišče, da je sodišče ugotavljalo ničnost konkretne pogodbe o odstopu terjatve in v zvezi s tem dejstvo, ali tožnica razpolaga z dovoljenjem za opravljanje storitev potrošniškega kreditiranja. Pritožbeni očitki, ki gradijo na tem izhodišču, so neutemeljeni. Med njimi očitek, da je sodišče pavšalno odločilo, da tožnica ne razpolaga z navedenim dovoljenjem in da tožnica ni imela možnosti, da se izreče zoper domnevano ničnost pogodbe o odstopu terjatve.

9. Po ugotoviti, da nobeden od uveljavljanih pritožbenih razlogov ni podan, je višje sodišče opravilo uradni preizkus sodbe (2. odstavek 350. člena ZPP). V tem okviru ugotavlja, da je sodišče prve stopnje napačno razporedilo trditveno breme med strankama, torej napačno uporabilo materialno pravo. Ker toženec ni ugovarjal veljavnosti odstopa terjatve oziroma ni podal ugovora ničnosti pogodbe o prenosu terjatve, tožnici kot prevzemnici terjatve za utemeljitev svojega zahtevka ni bilo treba navesti, da je dajalka kredita, ki izpolnjuje pogoje iz 29. člena ZPotK-1 oziroma razpolaga z dovoljenjem za opravljanje bančnih storitev na podlagi zakona, ki ureja bančništvo. Tega ne spremeni dejstvo, da gre za kogentne določbe in sodišče pazi na ničnost po uradni dolžnosti (92. člen Obligacijskega zakonika; OZ). Zadnje pomeni (le), da lahko ugotavlja ničnost pogodbe kot predhodno vprašanje, četudi ni tožbenega zahtevka (nasprotne tožbe) za ugotovitev ničnosti, a vselej v okviru trditev strank.

10. Položaj v odločbi Višjega sodišča v Ljubljani I Cp 3089/2015, na katero se sklicuje sodišče prve stopnje, ni primerljiv s položajem v obravnavani zadevi. V obeh zadevah je sicer uporabljena ista materialnopravna podlaga (3. odstavek 20. člena ZPotK-1), a se navedena zadeva od obravnavane razlikuje po tem, da je tožnik (kreditojemalec) zoper prevzemnika terjatve vložil (med drugim) tožbo za ugotovitev ničnosti odstopne izjave in upravno izplačilne prepovedi na plačo zaradi tega, ker naj prevzemnik terjatve ob podpisu odstopne izjave ne bi imel dovoljenja za opravljanje storitev potrošniškega kreditiranja. V tem primeru (drugače kot v obravnavani zadevi) je bilo od samega začetka trditveno (in dokazno) breme glede obstoja ničnostnega razloga – pomanjkanja dovoljenja za opravljanje storitev potrošniškega kreditiranja na tožniku.

11. Zaradi opisane zmotne uporabe materialnega prava je sodišče prve stopnje nepopolno ugotovilo dejansko stanje, zato je višje sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (2. odstavek 458. člena ZPP). V ponovljenem postopku naj glede na povedano sodišče prve stopnje zanemari dejstvo, ali je tožnica razpolagala z dovoljenjem, in naj se opredeli do trditev strank glede obstoja in višine terjatve. Če bi o tem prvič odločalo pritožbeno sodišče, bi poseglo v ustavno varovano bistvo pravice do pritožbe.

12. Odločitev o stroških pritožbenega postopka je v skladu s 3. odstavkom 165. člena ZPP pridržana za končno odločbo.

Zoper sklep (o razveljavitvi) je dovoljena pritožba. Vloži se pri sodišču prve stopnje, v 8 dneh od prejema pisnega odpravka te odločbe, v zadostnem številu izvodov za sodišče in nasprotno stranko. Obsegati mora navedbo sklepa, zoper katerega se vlaga, izjavo, da se izpodbija v celoti ali v določenem delu, pritožbene razloge in podpis pritožnika. Če pritožba ni razumljiva ali ne vsebuje vsega, kar je treba, da bi se lahko obravnavala, jo sodišče zavrže, ne da bi pozivalo vložnika, naj jo popravi ali dopolni. Ob vložitvi pritožbe mora biti plačana sodna taksa. Če ta ni plačana niti v roku, ki ga določi sodišče v nalogu za njeno plačilo in tudi niso podani pogoji za oprostitev, odlog ali obročno plačilo sodnih taks, se šteje, da je pritožba umaknjena. Če se vloži pritožba po pooblaščencu, je ta lahko samo odvetnik ali druga oseba, ki je opravila pravniški državni izpit.

Sklep se sme izpodbijati samo iz razloga, da je sodišče druge stopnje razveljavilo sklep sodišča prve stopnje in zadevo vrnilo v nov postopek, čeprav bi kršitve postopka glede na naravo lahko samo odpravilo ali bi glede na naravo stvari in okoliščine primera lahko samo dopolnilo postopek oziroma odpravilo pomanjkljivosti ali če bi moralo samo opraviti nov postopek.

O pritožbi bo odločalo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.

Prim. J. Zobec, v: L. Ude, A. Galič (ur.), Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, Uradni list, GV Založba, Ljubljana 2006, stran 345.

Zakon o potrošniških kreditih (2010) - ZPotK-1  - člen 20, 20/3, 20/4, 29

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 458, 458/1

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 92

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.