VSL Sklep II Cp 1934/2018
Sodna praksa višjih sodišč, 2019-05-16

dr. Peter Rudolf (preds.), Mojca Hribernik (poroč.), Majda Irt

izpodbijanje pravnih dejanj dolžnika - darilna pogodba - pravna narava sklenjene pogodbe - kavza pogodbe - ustni dogovor - pogodbeni namen - ustanovitev hipoteke - pogodbena obveznost - izpolnitev obveznosti - rok za vložitev tožbe - prekluzivni rok za izpodbijanje pogodbe

Med pogodbenima strankama je bil (ustno) sklenjen dogovor, da v zameno za podarjeno nepremičnino obdarjenka (toženka) dopusti vzpostavitev in vpis dveh hipotek na tej nepremičnini in se tudi zaveže odplačevati dolgove iz naslova posojil, ki jih je najela dolžnica, in ki jih tudi plačuje, pravni posel pa tudi sicer ni bil sklenjen z namenom oškodovanja upnice (tožnice).

V konkretnem primeru je šlo pri t. im. darilni pogodbi za odplačen pravni posel, kar v posledici pomeni, da je tožnica zamudila materialni prekluzivni rok za vložitev tožbe (257. člen OZ).Tako ni več bistveno, da je bilo pravno dejanje nedvomno storjeno v škodo upnice, da je dolžnica to vedela, toženki pa je bilo to prav tako znano ali pa bi ji moralo biti znano. Gre za materialni prekluzivni rok in po poteku takšnega roka tožba (po materialnem pravu) ni več dopustna. Sodišče prve stopnje bi moralo tožbeni zahtevek zavrniti in ne tožbe zavreči, kar pa ne gre v škodo tožnice.

I. Pritožba se zavrne in sklep v izpodbijanem delu potrdi.

II. Pravdni stranki sami nosita svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje dovolilo spremembo tožbe (I. točka izreka); ustavilo postopek v delu primarnega in podrednega zahtevka, ki se nanaša na znesek 109.747,70 EUR in zakonske zamudne obresti od tega zneska od 1. 4. 2007 dalje, ter zakonske zamudne obresti od 1. 4. 2007 do 29. 5. 2009 (II. točka izreka); zavrglo tožbo, kolikor se nanaša na primarni tožbeni zahtevek, da darilna pogodba sklenjena med K. K. kot darovalko in toženko kot obdarjenko, o neodplačnem prenosu lastninske pravice na nepremičnini parc. št. 1836/18 k. o. X, ki v naravi predstavlja stanovanjsko stavbo v izmeri 96 m2, dvorišče v izmeri 65 m2 in dvorišče v izmeri 41 m2, ne učinkuje v višini terjatve tožnice v znesku 44.650,30 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 29. 5. 2009 dalje do plačila ter je toženka dolžna v tem delu prejeto korist vrniti, da je toženka dolžna za izterjavo tožničine terjatve dopustiti izvršbo na svoje navedeno nepremično premoženje; zavrglo tožbo tudi kolikor se nanaša na podredni tožbeni zahtevek, da navedena darilna pogodba ne učinkuje v višini terjatve tožnice ter je toženka dolžna v tem delu prejeto korist vrniti

, ter je toženka dolžna tožnici plačati 44.650,30 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 29. 5. 2009 dalje do plačila (III. točka izreka); odločilo, da je tožnica dolžna v roku 15 dni povrniti toženki stroške postopka v višini 3.599,87 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (IV. točka izreka).

2. Zoper odločitev o zavrženju tožbe in o povrnitvi pravdnih stroškov (III. in IV. točka izreka) je tožnica vložila pravočasno pritožbo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava in predlagala, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in s sodbo tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podredno pa sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je podala obširne in natančne navedbe o namenu sklenitve darilne pogodbe, do katerih pa se sodišče ni opredelilo. Gre za navedbe, da je dolžnica nepremičnino prenesla na toženko prav z namenom oškodovanja upnikov, pri čemer sta bili obe seznanjeni, da je tožnica prezadolžena, pa tudi z obstojem terjatve dolžnice, katere uveljavitev sta s prenosom lastninske pravice želeli preprečiti. Za presojo namena pogodbe, sodišče v ničemer ne upošteva izpovedbe toženke o tem, da je mati želela nepremičnino dati njej, saj je starejši sestri (S. S.) že omogočila študij v Ameriki, ji kupili avto in ji plačevali potovanja. Iz navedenega je jasno razvidno, da je dolžnica nepremičnino prepisala ob zavedanju svoje prezadolženosti, pri čemer je bilo dogovorjeno, da toženka odplačuje obveznosti do hipotekarnih upnikov šele po smrti matere. Lastninska pravica na nepremičnini je bila prenesena neodplačno, saj je bilo vsem jasno, da bo obveznosti iz naslova kasneje prejetega kredita do A. banke d. d. poplačevala dolžnica, kakor tudi obveznosti do upnika G. G. Dolžnica je bila tista, ki se je dogovorila, da bo posojilo G. G. vrnila do 31. 12. 2009. Tudi sicer iz potrdil jasno izhaja, da je obveznosti do banke d. d. prevzela in plačevala toženka šele od materine smrti dalje. Ni jasno, kako naj bi šlo za odplačen pravni posel, če pa je dolžnica rekla, da bo toženki (svoji hčeri) dala nepremičnino zaradi tega, ker ni še ničesar prejela. Ob daritvi toženka ni prevzela nobenih obveznosti, saj je dolžnica predvidela, da jih bo lahko plačala sama, in je tudi vsebina darilne pogodbe povsem jasna in ne vsebuje nobenih obveznosti. Sodišče se zmotno sklicuje na odločbi VSM I Cp 207/2011 in VSL I Cp 1255/2015, katerih vsebina s konkretnim postopkom ni primerljiva. Obe odločbi temeljita na dejstvih in okoliščinah, ki so obstajale v trenutku, ko se je pravni posel sklepal ter so zanje stranke vedele, v konkretnem primeru pa iz izpovedi toženke jasno izhaja, da sta se z mamo dogovorili samo to, da bo mamine obveznosti toženka prevzela šele po njeni smrti, kar kaže na namen pogodbenic, da se onemogoči uveljavljanje pravice tožnice, saj bi se sicer identičen namen lahko dosegel v okviru zapuščinskega postopka in sklenitev darilne pogodbe ni bila potrebna. Upoštevati je potrebno tudi, da sta tako toženka kot S. S. izpovedali, da je mati pričakovala, da bo po pokojnem možu podedovala sredstva, ki jih bo za poplačilo G. G. tudi lahko uporabila. Morebitna dejstva, da je dolžnica šele po zaključku zapuščinskega postopka ugotovila, da iz tega naslova sredstev za poplačilo obeh upnikov ne bo, ne spremeni dejstva, da je v času sklenitve darilne pogodbe bil dogovor med podpisniki drugačen. Gre za dejstva in dogovore, ki so se zgodili kasneje, toženka pa zaradi tega postopka zatrjuje, da naj bi obstajali že v času sklenitve darilne pogodbe. Teh dogovorov v darilni pogodbi ni iz razloga, ker jih v času sklepanja pogodbe ni bilo. Do vseh navedenih okoliščin se sodišče prve stopnje v ničemer ni opredelilo, s čimer je zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Posli v zvezi z nepremičninami so obvezno pisni. Njihova odplačna ali neodplačna narava lahko izhaja izključno iz vsebine teh pravnih poslov v točno takšni obliki, kot se zahteva za njihovo veljavnost. Morebitno drugačno stališče bi pomenilo, da lahko dolžniki pisne listine naknadno dopolnjujejo in prilagajajo potrebam, kot se te pojavijo tudi v primerih postopkov po členih 255 do 260 Obligacijskega zakonika (OZ), kar bi izničilo vrednost instituta izpodbijanja dolžnikovih pravnih dejanj izven stečaja. To bi predstavljalo tudi kršitev pravice do sodnega varstva, ki jo je država dolžna zagotoviti. V konkretni zadevi gre za dejstva in okoliščine, ki so nastale po sklenitvi darilne pogodbe z neustavno restriktivno razlago navedenih določb OZ, ki dolžnikom omogoča manipulacije in prilagajanje navedb ter dokazov potrebam postopka. Tudi iz določbe 56. člena OZ izhaja, da če je pogodba sestavljena v posebni obliki, velja samo tisto, kar je v tej obliki izraženo. Veljavni so sočasni ustni dogovori o stranskih točkah, če niso v nasprotju z njeno vsebino ali z namenom, zaradi katerega je oblika predpisana oziroma s katerimi se zmanjšujejo ali olajšujejo obveznosti ene ali druge stranke, vendar izključno v primeru, da je predpisana oblika samo v interesu pogodbenih strank. Za to pa v konkretnem primeru ne gre. Gre za darilno pogodbo, pri čemer je morebitna odplačnost v nasprotju z njeno vsebino, kar povzroči neveljavnost vseh morebitnih sočasnih ustnih dogovorov. Pri tem se tožnica sklicuje na sklep VSRS III Ips 93/2011, ki opozarja na pomembnost narave bistvenih sestavin posamezne pogodbe in iz katerega vsebine izhaja zaključek, da tudi v konkretnem primeru kakršnihkoli dogovorov dolžnice in toženke ni mogoče šteti za veljavne, tudi če bi dejansko obstajali že v času sklepanja darilne pogodbe.

3. Toženka je na pritožbo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev.

5. Na podlagi sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani P .../2009 z dne 29. 3. 2016 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani I Cp 2690/2016 z dne 7. 2. 2017, je dolžna dolžnica K. K. (mati toženke, umrla 22. 1. 2017) tožnici J. J. plačati 44.650,30 EUR v roku 15 dni, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 29. 5. 2009 do plačila (priloga B12). Tožnica zneska ni dobila povrnjenega, poplačati pa se ne bo mogla niti iz zapuščine po pokojni dolžnici, saj je ta z darilno pogodbo z dne 11. 3. 2009 (priloga A5) toženki podarila edino nepremičnino, ki jo je imela. S tem je tožnico oškodovala, saj ni drugega premoženja, s katerim bi se lahko poplačala. Pri neodplačnih razpolaganjih se šteje, da je dolžnik vedel, da s takim razpolaganjem škoduje upnikom in se za njihovo izpodbijanje ne zahteva, da je bilo tretjemu to znano ali bi mu moralo biti znano (tretji odstavek 256. člena OZ). Tožnica (upnica) tako trdi, da je izkazala vse pogoje za vložitev paulijanske tožbe (255. do 260. člen OZ).

Tudi sicer pa je po trditvah tožnice dolžnica pogodbo sklenila z izključnim namenom tožnici preprečiti izterjavo njene terjatve, toženka pa je za to vedela.

6. Toženka se je branila z ugovorom, da je šlo za odplačni pravni posel – med pogodbenima strankama je bil (ustno) sklenjen dogovor, da v zameno za podarjeno nepremičnino obdarjenka dopusti vzpostavitev in vpis dveh hipotek na tej nepremičnini in se tudi zaveže odplačevati dolgove iz naslova posojil, ki jih je najela dolžnica, in ki jih tudi plačuje, pravni posel pa tudi sicer ni bil sklenjen z namenom oškodovanja upnice.

7. Sodišče prve stopnje je po izpeljanem dokaznem postopku zaključilo, da je šlo pri pogodbi, sicer imenovani darilna pogodba, za odplačni pravni posel in ker je bilo izpodbijano pravno dejanje storjeno 11. 3. 2009 (z vpisom lastninske pravice v korist toženke v zemljiško knjigo), tožba pa vložena 30. 9. 2010, tožbo (kot prepozno) zavrglo (prvi odstavek 257. člena OZ).

8. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotavljalo ali gre v konkretnem primeru za odplačni ali neodplačni pravni posel in s tem v zvezi tudi obstoj zatrjevanega dogovora (in njegovo realizacijo). Drži, da iz darilne pogodbe izhaja le to, da je dolžnica toženki podarila nepremičnino, ki jo je toženka kot obdarjenka sprejela v last in posest, vendar je sodišče prve stopnje glede na ugovor toženke, pravilno iskalo tudi skupni namen pogodbenic, ali je šlo za namen drugi stranki nekaj dati brezplačno ali pa je obstajala kakšna njena (iztožljiva) obveznost v zvezi z naklonitvijo. Poslovni namen (kavza) darilne pogodbe je namen, drugi stranki nekaj dati brezplačno. Če obstoji kakšna obveznost nasprotne stranke v zvezi z naklonitvijo, takšno naklonilo ni darilo.

9. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem ugotovilo naslednje dejansko stanje:

- da je bila nepremičnina obremenjena s hipoteko v zavarovanje terjatve upnika Š. Š. v višini 400.000,00 EUR,

- da je dolžnica pred sklenitvijo darilne pogodbe upniku poplačala še preostalo terjatev v približni višini 200.000,00 EUR (na način, da je pri A. banki in pri G. G. najela posojili za poplačilo terjatve upnika Š. Š.),

- da je dne 10. 3. 2009 upnik Š. izdal izbrisno pobotnico,

- da je bila dne 11. 3. 2009 sklenjena darilna pogodba za sporno nepremičnino, prosto bremen,

- da je bila dne 12. 3. 2009 med A. banko kot kreditodajalko in dolžnico kot kreditojemalko sklenjena kreditna pogodba, h kateri je toženka pristopila kot zastaviteljica in solidarni porok (priloga A6),

- da je bila dne 13. 3. 2009 v zemljiški knjigi na sporni nepremičnini vknjižena hipoteka z zaznambo neposredne izvršljivosti v korist A. banke za zavarovanje terjatve v višini 46.000,00 EUR,

- da je dne 6. 3. 2009 dolžnica kot posojilojemalka sklenila posojilno pogodbo s G. G., s katero je bilo dogovorjeno, da se v primeru zamude s plačilom, na sporni nepremičnini ustanovi hipoteka,

- da je bila dne 18. 3. 2010 na predmetni nepremičnini vknjižena hipoteka za zavarovanje terjatve upnika G. G. v višini 120.000,00 EUR (prilogi B7 in B9),

- da se je terjatev A. banki plačevala v obrokih iz pokojnine dolžnice, po materini smrti (22. 1. 2017) pa obroke posojila A. banki v celoti redno plačuje toženka,

- da je terjatev G. G. v višini 120.000,00 EUR še nepoplačana in ki, v izogib poplačilu iz nepremičnine, prav tako bremeni toženko.

10. Pravilno je ravnalo sodišče prve stopnje, ko je darilno pogodbo z dne 11. 3. 2009 presojalo tudi v povezavi z zgoraj navedenimi listinami. Katera dejstva je štelo za dokazana, je odločilo na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka (8. člen ZPP), dokazna ocena pa je tudi logična in življenjsko prepričljiva, tudi o obstoju s strani toženke zatrjevanega dogovora, obstoječega že ob sklepanju darilne pogodbe. Dolžnica je že dne 6. 3. 2009 sklenila posojilno pogodbo s G. G., z A. banko pa dan po sklenitvi pogodbe, pri čemer je bila hipoteka v korist banke vknjižena dva dni po sklenitvi darilne pogodbe, kar vse potrjuje toženkine trditve in izpovedbo, da je bilo že ob sklepanju pogodbe med strankama pogodbe dogovorjeno, da v zameno za odsvojeno nepremičnino toženka dopusti njeno obremenitev z vknjižbo hipotek in tudi prevzame poplačilo obeh posojil (najetih sicer s strani dolžnice), vsaj od materine smrti dalje. Dogovor je bil tudi realiziran – hipoteki vknjiženi, po materini smrti toženka posojilo do A. banke plačuje

, pritožbeno sodišče pa sprejema dokazno oceno sodišča prve stopnje tudi v delu, da je posojilo pomagala odplačevati tudi že prej, s tem, da je s svojimi prihodki, ki jih je prispevala v skupno gospodinjstvo z materjo

, le-tej pomagala, da je posojilo sploh lahko odplačevala.

11. Tudi po mnenju pritožbenega sodišča glede na povedano ni dvoma, da toženka nepremičnine ni pridobila neodplačno. Šlo je za obojestransko obveznostno razmerje, v zvezi z naklonitvijo je obstajala opisana toženkina obveznost, ki je bila tudi realizirana. Takšnega naklonila zato ni mogoče šteti kot darilo. Podana pa je tudi protivrednost dajatev. Ugotovljena vrednost nepremičnine je 170.610,00 EUR, toženka pa je dopustila vknjižbo hipotek v zavarovanje terjatev v skupni vrednosti 166.000,00 EUR.

12. Navedenega zaključka ne morejo izpodbiti pritožbene navedbe o nujnosti pisnosti dogovora. Gre za to, da je sodišče pravilno ugotavljalo skupni namen pogodbenic, upoštevajoč vse okoliščine primera, ki so pripeljale do pravilnega zaključka, da je že ob sklepanju darilne pogodbe bila dogovorjena tudi obveznost toženke, ki je bila tudi izpolnjena, za takšen dogovor pa ni nujno, da je pismen.

13. Pravilen je tako zaključek sodišča prve stopnje, da je šlo v konkretnem primeru za odplačen pravni posel, kar v posledici pomeni, da je tožnica zamudila materialni prekluzivni rok za vložitev tožbe (257. člen OZ).Tako ni več bistveno, da je bilo pravno dejanje nedvomno storjeno v škodo upnice, da je dolžnica to vedela, toženki pa je bilo to prav tako znano ali pa bi ji moralo biti znano.

Gre za materialni prekluzivni rok in po poteku takšnega roka tožba (po materialnem pravu) ni več dopustna. Sodišče prve stopnje bi moralo tožbeni zahtevek zavrniti in ne tožbe zavreči, kar pa ne gre v škodo tožnice.

14. Glede na vse povedano je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in sklep potrdilo (2. točka 365. člena ZPP).

15. Pravdni stranki sami nosita svoje stroške pritožbenega postopka. Odločitev za tožnico temelji na določbi prvega odstavka 154. člena ZPP, za toženko pa na podlagi prvega odstavka 155. člena ZPP.

Zahtevek sicer identičen prvemu delu zahtevka iz primarnega tožbenega zahtevka

Kot je razvidno iz trditvene podlage tožnice, gre pri obeh tožbenih zahtevkih za navedeno dejansko in pravno podlago.

Do upnika G. G. pa ga bo pričela izplačevati, ko bo to zmogla.

Sicer pa je namen obličnostnih zahtev pri darilni pogodbi v obvarovanju darovalca pred lahkomiselnostjo gole obljube in je oblika določena v interesu strank in le posredno tudi v javnem interesu.

Če pa bi dolžnica in toženka sporni pravni posel sklenili z glavnim in izključnim namenom preprečiti poplačilo terjatve tožnice iz dolžničinega nepremičnega premoženja, bi to vodilo v sklep o zavržnosti ravnanja in s tem nedopustnosti kavze, kar bi utemeljevalo primernost ničnostne sankcije na podlagi četrtega odstavka 39. člena OZ (primerjaj VSRS II Ips 297/2010, II Ips 259/2013).

Pritožbeno sodišče še pripominja, da pri pravici izpodbijanja dolžnikovih pravnih dejanj tožba nima za posledico absolutne, retroaktivne razveljavitve pogodbe, ampak ima le relativne učinke – pravno dejanje izgubi učinek le proti upnikuu in le v višini njegove terjatve (260. člen OZ). Zato mora biti zahtevek identificiran tudi subjektivno (da pravno dejanje izgubi učinek (le) napram tožniku) in je konkretni tožbeni zahtevek v tem pogledu tudi sicer (kljub opozorilom) pomanjkljiv. Učinek oblikovalne sodbe na podlagi 260. člena OZ je v tem, da je s tem upniku omogočena izvršba na premoženje pridobljeno na podlagi pogodbe, ki je izgubila učinek proti upniku, zato je tudi drugi del podrednega tožbenega zahtevka (prvi del je identičen z oblikovalnim delom primarnega tožbenega zahtevka) na plačilo, materialnopravno napačno oblikovan, tožba pa v tem obsegu nesklepčna.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 256, 256/1, 256/3, 257, 533

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.