VSM Sodba II Kp 11870/2017
Sodna praksa višjih sodišč, 2019-02-07

Boris Štampar (preds.), Breda Cerjak Firbas (poroč.), Barbara Debevec

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

konkretizacija pritožbenih očitkov - nepopolna in zmotna ugotovitev dejanskega stanja - celovita dokazna ocena - razlogi o odločilnih dejstvih - načelo vzročnosti - kaznivo dejanje povzročitve prometne nesreče iz malomarnosti vzročna zveza - krivda - odločba o kazenski sankciji - obteževalne in olajševalne okoliščine - odmera kazni

Pritožbeno sodišče soglaša z oceno prvostopnega sodišča, da je vzrok za nastanek prometne nesreče v pravno nevzdržnem ravnanju obdolženca, ko je pri svoji vožnji kršil 44. člen Zakona o pravilih cestnega prometa, ki določa varnostno razdaljo med vozili. Po načelu vzročnosti je namreč obdolženca zaradi nezadostne varnostne razdalje pred spredaj vozečim vozilom ob močnem zaviranju z vozilom zaneslo na odstavni pas, kjer je trčil v voznika tovornega vozila, ki se je tam nahajal zaradi okvare na tovornem vozilu in je v posledici poškodb na kraju prometne nesreče umrl.

I. Pritožba zagovornika obdolženega G. O. se zavrne kot neutemeljena in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Obdolženega G. O. se oprosti plačila stroškov pritožbenega postopka, in sicer sodne takse.

1. Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obdolženega G. O. pod točko I: spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja povzročitve prometne nesreče iz malomarnosti po drugem v zvezi s prvim odstavkom 323. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1), za kar mu je bila izrečena kazen eno leto in sedem mesecev zapora, v katero mu je bil po prvem odstavku 56. člena KZ-1 vštet odvzem prostosti od 14. 3. 2017 od 20.55 ure do dne 15. 3. 2017 do 01.25 ure. V skladu z drugim odstavkom 48. člena KZ-1 je bila obdolžencu izrečena tudi stranska kazen, in sicer prepoved vožnje motornega vozila B kategorije v trajanju enega leta, računajoč od dneva pravnomočnosti sodbe, pri čemer se čas prestan v zaporu ne všteva v čas trajanja kazni. V skladu s četrtim odstavkom 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je bil obdolženec oproščen plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, pri čemer nagrada in potrebni izdatki zagovornika za ta del bremenijo zastopanega. Pod točko II. izreka izpodbijane sodbe pa je bil obdolženi G. O. v skladu s 3. točko 358. člena ZKP oproščen obtožbe, da bi naj storil kaznivo dejanje zapustitve poškodovanca v prometni nesreči brez pomoči po prvem odstavku 328. člena KZ-1. Stroški tega dela kazenskega postopka v skladu s prvim odstavkom 96. člena ZKP, vključno s potrebnimi izdatki obdolženca ter potrebnimi izdatki in nagrado njegovega zagovornika, pa obremenjujejo proračun.

2. Zoper obsodilni del izpodbijane sodbe se je pritožil zagovornik obdolženega G. O. iz vseh zakonsko dovoljenih pritožbenih razlogov, razen zoper odločbo o stroških kazenskega postopka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo v izpodbijanem delu spremeni in obdolženca oprosti obtožbe oziroma mu izreče pogojno obsodbo, podrejeno pa, da odloči o nadomestni izvršitvi kazni zapora z delom v splošno korist ali vikend zaporom, oziroma podrejeno, da sodbo razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

4. Pritožbenih razlogov bistvene kršitve določb kazenskega postopka in kršitve kazenskega zakona pritožba ne obrazloži, niti ne pojasni, katera kršitev iz 371. oziroma 372. člena ZKP naj bi bila podana, tovrstnih kršitev pa pritožbeno sodišče ni ugotovilo niti, ko je prvostopno sodbo preizkusilo po uradni dolžnosti (2. točka prvega odstavka 383. člena ZKP). Iz vsebine pritožbenih navedb, ko zagovornik graja zaključke prvostopnega sodišča glede ugotovljene vzročne zveze, časa smrti oškodovanca ter podaja lastno oceno izpovedb posameznih prič, ki nasprotuje tej, ki jo je sprejelo prvostopno sodišče, pa izhaja, da s tem uveljavlja pritožbeni razlog zmotno ugotovljenega dejanskega stanja.

5. Pritožbeno sodišče pa nima prav nobenih pomislekov o pravilnosti in popolnosti na prvi stopnji ugotovljenega dejanskega stanja. Le-to je sodišče prve stopnje ugotovilo pravilno in tudi popolno. Razjasnilo je vsa odločilna dejstva, zbrane dokaze in zagovor obdolženca je pravilno ocenilo, na tej podlagi pa je tudi zanesljivo zaključilo, da je obdolženec storil v izreku izpodbijane sodbe pod točko I opisano kaznivo dejanje. Pritožbeno sodišče zato v celoti soglaša z dejanskimi ugotovitvami in s pravnimi zaključki napadene sodbe, na katere se v izogib ponavljanju tudi sklicuje, zato le še v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki se nanašajo na odločilna dejstva, dodaja naslednje:

6. Bistvo pritožbe je v ponavljanju zagovora obdolženca v smeri, da je imel pred spredaj vozečim osebnim avtomobilom dovolj varnostne razdalje, v kritični situaciji je močno zavrl, nakar je začelo vozilo samo od sebe zanašati na desno, ob nadaljnjem gibanju pa je vozilo, ki ga ni imel več v oblasti, zadelo oškodovanca. Takšen zagovor obdolženca je utemeljeno zavrnilo že sodišče prve stopnje, ki je v razlogih svoje sodbe tudi obširno, tehtno in prepričljivo pojasnilo, zakaj zagovoru obdolženca v tej smeri ni mogoče verjeti. Pritožbeno sodišče soglaša z oceno prvostopnega sodišča, da je vzrok za nastanek prometne nesreče v pravno nevzdržnem ravnanju obdolženca, ko je pri svoji vožnji kršil 44. člen Zakona o pravilih cestnega prometa, ki določa varnostno razdaljo med vozili. Po načelu vzročnosti je namreč obdolženca zaradi nezadostne varnostne razdalje pred spredaj vozečim vozilom ob močnem zaviranju z vozilom zaneslo na odstavni pas, kjer je trčil v voznika tovornega vozila, ki se je tam nahajal zaradi okvare na tovornem vozilu in je v posledici poškodb na kraju prometne nesreče umrl.

7. Podlago za takšne zaključke je prvostopno sodišče imelo v ugotovitvah sodnega izvedenca cestno prometne stroke za področje raziskav prometnih nesreč Ž. L., ki je jasno ocenil, da bi se obdolženi nezgodi izognil v primeru vožnje na zadostni varnostni razdalji za pred njim vozečim vozilom in ob natančnem spremljanju načina vožnje spredaj vozečega vozila, saj bi v tem primeru lahko pravočasno zaznal, da spredaj vozeče vozilo zmanjšuje hitrost in bi tudi sam lahko ob vožnji po prehitevalnem pasu pravočasno pričel zmanjševati hitrost na enak način kot ga je zmanjševalo spredaj vozeče vozilo. Ob tem je še zaključil, da je obdolženec neposredno pred mestom trčenja (z vidljivostjo do mesta nezgode vsaj 400 m) vozil po srednjem delu prehitevalnega pasu in je na zaznavo nevarne situacije reagiral z zasukom krmila v desno in z močnim zaviranjem, zaradi česar se je vozilo usmerilo proti desni, ob tem pa je pričelo nekoliko bočno drseti s sprednjim ter delno levim bočnim delom naprej. V verodostojnost ugotovitev sodnega izvedenca Ž. L. sodišče prve stopnje utemeljeno ni podvomilo, razen tega pa njegove ugotovitve sovpadajo z ugotovitvami sodnega izvedenca in cenilca avtomobilske stroke F. B. ter sodnega izvedenca za analizo prometnih nezgod J. K. o tehnično brezhibnem stanju vozila. Ker ni bilo najti ničesar, kar bi vplivalo na ugotovljeno vzročno zvezo, se kot neutemeljene izkažejo pritožbene navedbe, ki le to napadajo.

8. Zmotno pritožba napada tudi zaključek prvostopnega sodišča o času smrti oškodovanca, saj slednje ob dejstvu, da je oškodovanec umrl v kratkem času po trčenju, še na kraju samem, ne predstavlja odločilnega dejstva. Tudi sicer pa iz 14. točke obrazložitve izpodbijane sodbe jasno izhaja, da je (dejanska) smrt oškodovanca nastopila v kratkem času po trčenju, uradno pa ob 19.17 uri.

9. Pritožba nadalje nima prav, ko navaja, da sodišče prve stopnje pričam K. H., T. H. ter pričam zaposlenim na Ministrstvu za obrambo Republike Slovenije – MORS (M. P., S. J. in T. K.) neupravičeno očita pristranskost, na drugi strani pa favorizira izpovedbi prič - policistov R. B. in M. V. Kaj želi pritožba s tovrstnimi navedbami dokazati ni jasno, sodišče prve stopnje pa je navedene priče, ki ob samem dogodku niso bile neposredno navzoče, zaslišalo predvsem v okviru ukvarjanja z vprašanjem obdolženčevega dojemanja doživete prometne nesreče in nastalimi posledicami. Zaradi ugotavljanja psihičnega stanja obdolženca v času neposredno po trčenju pa je v postopek pritegnilo tudi sodno izvedenko medicinske stroke M. Ž. in na podlagi njenega izvedenskega mnenja utemeljeno zaključilo, da je imel obdolženec po doživeti prometni nesreči zmanjšane sposobnosti za razumevanje pomena svojega dejanja in obvladovanje svojega ravnanja, vendar ne v bistveni meri.

10. Na podlagi takih ugotovitev je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo izpovedbe zgoraj navedenih prič, pri čemer utemeljeno ni prezrlo njihovega prijateljskega razmerja do obdolženca oziroma dejstva, da gre za obdolženčeve sodelavce pri MORS. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi izpodbijane sodbe navedlo tehtne razloge, na osnovi katerih ocenjuje njihove izpovedbe (točke 23-36 obrazložitve izpodbijane sodbe), pritožbeno sodišče pa z razlogi prvostopne sodbe v celoti soglaša ter jim nima ničesar za dodati.

11. Glede na vse navedeno, in ker pritožba tudi v ostalem, glede odločilnih dejstev ne navaja ničesar, kar bi lahko vzbudilo dvom v pravilnost zaključkov prvostopnega sodišča, je bilo potrebno pritožbo, vloženo zoper prvostopni krivdni izrek, zavrniti kot neutemeljeno.

12. Odločbo o kazenski sankciji pritožnik graja z navedbami, da je izrečena zaporna kazen previsoka in bi bil ob vseh olajševalnih okoliščinah primernejši izrek pogojne obsodbe. Po preizkusu in oceni razlogov izpodbijane sodbe pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni nobenih razlogov za spremembo obdolžencu na prvi stopnji izrečene kazenske sankcije v njegovo korist. Prvostopno sodišče je namreč pravilno ugotovilo in ustrezno ocenilo težo obravnavanih kaznivih dejanj, stopnjo obdolženčeve krivde, okoliščine v katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, kakor tudi osebnost obdolženca, njegovo prejšnje življenje ter vse tiste okoliščine, ki vplivajo na izbiro in odmero kazenske sankcije in je obdolžencu izreklo po vrsti in višini povsem ustrezno glavno in stransko kazensko sankcijo, pri odmeri katerih so v zadostni meri prišle do izraza tudi olajševalne okoliščine, ki jih v pritožbi izpostavlja obdolženčev zagovornik. Prvostopno sodišče pa utemeljeno ni moglo prezreti obteževalnih okoliščin, ki jih izpostavlja v izpodbijani sodbi, upoštevaje le te in dejstvo, da je obdolženec kršilec cestnoprometnih predpisov, o čemer pričajo v preteklosti že odvzeto vozniško dovoljenje in pravnomočne odločbe o preteklih prekrških, s svojim tokrat obravnavanih ravnanjem, pa je prizadel najpomembnejšo zavarovano pravno vrednoto (življenje tretjega), obdolžencu ni bilo mogoče izreči pogojne obsodbe, za katero se zavzema pritožba.

13. S tem ko je prvostopno sodišče pod točko I izreka izpodbijane sodbe za kaznivo dejanje povzročitve prometne nesreče iz malomarnosti po drugem v zvezi s prvim odstavkom 323. člena KZ-1 obdolžencu izreklo kazen eno leto in sedem mesecev zapora ter stransko kazen prepoved vožnje motornega vozila B kategorije v trajanju enega leta, pri čemer je svojo odločitev za tako izrečeni kazni v razlogih izpodbijane sodbe (od 41. do 46. točke) obširno, tehtno in prepričljivo utemeljilo, se kakršnokoli nadaljnjo odločanje o zagovornikovem predlogu za nadomestno izvršitev kazni zapora z delom v splošno korist ali z vikend zaporom v izpodbijani sodbi izkaže za povsem nepotrebno, saj se za tovrstno izvršitev kazni zapora, ob upoštevanju vseh že opisanih okoliščin konkretnega primera, prvostopno sodišče več kot očitno ni odločilo. Zato so neutemeljene pritožbene navedbe v smeri, da sodišče o navedenem predlogu zagovornika ni odločilo.

14. Iz navedenih razlogov, in ker pritožbeno sodišče ob preizkusu napadene sodbe ni ugotovilo kršitev zakona, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti (prvi odstavek 383. člena ZKP), je o pritožbi zagovornika obdolženca odločilo tako, kot izhaja iz izreka te sodbe (391. člen ZKP).

15. Iz istih razlogov kot prvostopno sodišče, je tudi pritožbeno sodišče obdolženca, ki bo moral na prestajanje zaporne kazni, v skladu s četrtim odstavkom 95. člena ZKP, oprostilo stroškov pritožbenega postopka, in sicer plačila sodne takse.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 49, 49/2, 323, 323/1, 323/2,

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 373

Zakon o pravilih cestnega prometa (2010) - ZPrCP  - člen 44

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.