VSL Sodba II Cp 303/2020
Sodna praksa višjih sodišč, 2020-05-19

dr. Vesna Bergant Rakočević (preds.), Matjaž Voglar (poroč.), Irena Veter

KORUPCIJA - ODŠKODNINSKO PRAVO - USTAVNO PRAVO - VARSTVO OSEBNIH PODATKOV

pravica do povračila škode - odškodninska odgovornost države - odgovornost za delo državnega organa - podlage odškodninske odgovornosti - protipravnost - kvalificirana protipravnost - varstvo osebnih podatkov - obdelava osebnih podatkov - preprečevanje korupcije - nadzor nad premoženjskim stanjem funkcionarjev - izplačila na podlagi avtorskih pogodb - razpolaganje s proračunskimi sredstvi - javnost podatkov - objava osebnih podatkov - objava na spletni strani - zakonska podlaga - razlaga določb zakona - sporno pravno vprašanje - sodba vrhovnega sodišča

Vsaka zmotna uporaba materialnega prava ali kršitev določb postopka še ne pomeni protipravnega ravnanja, ki bi bilo podlaga za odškodninsko odgovornost. Zgolj drugačna presoja, zaradi katere je izpodbijana odločba lahko spremenjena ali odpravljena v postopku z rednimi ali izrednimi pravnimi sredstvi, še ni podlaga za stališče, da je bilo storjeno protipravno ravnanje, ki utemeljuje pravico do povračila škode po 26. členu URS. Ravnanje nosilcev oblasti je po stališču sodne prakse in teorije protipravno takrat, ko odstopa od običajne metode dela in službene dolžnosti ter potrebne skrbnosti. Pri tem je VSRS večkrat poudarilo, da je treba pri presoji, ali je bilo ravnanje nosilca oblasti protipravno, izhajati iz narave njegovega dela. Po ustaljeni sodni praksi je protipravno ravnanje državnega organa, ki je ena od predpostavk odškodninske odgovornosti države, tista kršitev oziroma napaka organa, ki je namerna, zavestna, kot tudi drugo ravnanje, ki odstopa od običajne metode dela in službene dolžnosti ter potrebne skrbnosti.

Ker je bila dikcija 75. člena ZIntPK pomensko odprta in ker je tudi 13. člen ZIntPk dajal KPK široke možnosti zbiranja osebnih podatkov (ne glede na določbe drugih zakonov), pritožbeno sodišče zaključuje, da je v trenutku objave KPK imela razumno podlago za sklepanje, da je njeno ravnanje v skladu z zakonom. Te zakonske določbe so dajale tudi podlago za sklepanje (ki ni bilo očitno nerazumno, arbitrarno ipd.), da lahko KPK objavi tudi podatke o prejemkih posameznikov za dvanajst let, čeprav so roki hrambe za podatke pri Upravi za javne prihodke minili po desetih letih in čeprav 46. člen ZIntPK določa, da lahko KPK na svoji spletni strani objavi le podatke o dohodkih in premoženju funkcionarja, ki so bili pridobljeni v času opravljanja funkcije in eno leto po prenehanju funkcije. Šele naknadno je VSRS zavzelo stališče, da je tako tolmačenje KPK napačno in da bi za vzpostavitev spletne baze Supervizor morala obstajati jasna zakonska podlaga.

I. Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

II. Tožeča stranka sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Dejansko stanje in odločitev sodišča prve stopnje:

1. Organ tožene stranke (Komisja za preprečevanje korupcije, v nadaljevanju KPK) je v spletni aplikaciji Supervizor 5. 3. 2015 javno objavil podatke o fizičnih osebah, ki so v obdobju od 1. 1. 2003 do 4. 3. 2015 v breme proračunskih uporabnikov po avtorskih in podjemnih pogodbah zaslužile več kot 200.000 EUR. Med njimi je bila tudi tožnica, ki je v času objave opravljala funkcijo ministrice za .., pred tem pa je bila univerzitetna profesorica in dekanja Fakultete ... Te podatke je KPK pridobila od Urada za javna plačila (v nadaljevanju UJP). Ker je bilo podatke mogoče povezati s fizičnimi osebami, je šlo za osebne podatke v smislu Zakona o varstvu osebnih podatkov.

2. Tožnica je zaradi navedene objave vložila tožbo v upravnem postopku zaradi kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin; njen zahtevek je bil s sodbo Upravnega sodišča RS I U 472/2015-17 z dne 8. 10. 2015 zavrnjen, Vrhovno sodišče RS (v nadaljevanju VSRS) pa je s sodbo I Up 310/2015 z dne 24. 5. 2017 sodbo Upravnega sodišča spremenilo tako, da je ugotovilo, da je toženka (KPK) z javno spletno objavo zgoraj navedenih podatkov nezakonito posegla v ustavno pravico tožnice iz 38. člena Ustave Republike Slovenije (varstvo osebnih podatkov) in toženki naložilo, da iz spletne aplikacije Supervizor odstrani sporne podatke. Ugotovilo je, da KPK ni imela zakonske podlage za objavo podatkov o tožničinih prejemkih.

3. Tožnica je od toženke (države) z odškodninsko tožbo zahtevala plačilo odškodnine 30.772,72 EUR za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, objavo sodbe v časnikih A., B. in C. ter javno opravičilo. Toženka (njen organ – KPK) naj bi tožnici škodo povzročila z objavo osebnih podatkov v spletni aplikaciji Supervizor in spremljajočimi javnimi izjavami predstavnikov toženke.

4. Sodišče prve stopnje je zahtevek zavrnilo s stroškovno posledico za tožnico. Zavzelo je stališče, da toženka kljub temu, da je osebne podatke tožnice pridobila na nezakonit način (kar je predhodno potrdilo že VSRS in niti ni sporno), ni ravnala s stopnjo kvalificirane protipravnosti, ki se zahteva za odškodninsko odgovornost države za delo njenih organov, poleg tega pa tudi nista izkazani škoda in vzročna zveza.

5. Zoper sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnica in med drugim navaja, da je pri toženki šlo za postopanje, ki nerazumno odstopa od jasnih določil materialnega prava in uveljavljene prakse, hkrati pa toženka ni spoštovala povsem jasnih in nedvoumnih določil zakona. Ravnanj toženke ne moremo šteti zgolj kot njeno običajno in sprejemljivo strokovno nepravilno ravnanje. Prvostopenjsko sodišče nepravilno tolmači določbe ZVOP-1 in Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije

o obdelavi osebnih podatkov. ZIntPK jasno določa, da mora KPK, kadar se ugotovitve nanašajo na določeno ali določljivo fizično ali pravno osebo, osnutek ugotovitev pred javno objavo poslati osebi, na katero se ugotovitve nanašajo. Iz navedb toženke ni razvidno, zakaj bi svoje naloge bolje opravljala zato, ker so bili osebni podatki tožnice javno objavljeni. Tožnica se ne more strinjati z razlogovanjem, da bi toženka do podatkov lahko prišla tudi po zakoniti poti (preko Zakona o dostopu do informacij javnega značaja

). Nobena določba ZDIJZ toženki ne daje pravne podlage za pridobivanje TRR-jev vseh posameznikov na ugotovljeni način. Res so podatki o javni porabi javnosti dostopni, vendar ZDIJZ določa, da se o tem odloča po posebnem postopku, ki v konkretni zadevi ni bil spoštovan. Če bi bil postopek voden skladno z ZDIJZ, bi tožnica lahko vložila vsa pravna sredstva in bi do eventualnega razkritja podatkov prišlo bistveno kasneje, kot je konkretno prišlo, najverjetneje celo po poteku mandata vlade, v kateri je eno od ministrskih funkcij zasedala tožnica, posledično pa tožnica takrat škode ne bi več utrpela. Ne drži, da naj bi KPK objavila vrednostno nevtralen podatek. Podatek je objavil represivni organ, ki preiskuje koruptivna dejanja, zato je že sama objava podatka s strani KPK negativno vrednostno obarvana. Čeprav osebam, ki jih obravnava, KPK ni pristojna nalagati sankcij (v skladu s prvim odstavkom 13. člena ZIntPK niti ne odloča o odgovornosti udeleženih oseb), imajo njene ugotovitve zaradi njenega položaja uradnega organa za preprečevanje korupcije posebno težo. Državni organ pri izvajanju oblastnih funkcij ni nosilec človekovih pravic in zato tudi ne svobode izražanja. Obrazloženo izpodbija tudi razloge prvostopenjske sodbe o škodi in vzročni zvezi. Preostale navedbe obširne pritožbe bo sodišče druge stopnje povzelo v nadaljevanju, ko bo nanje odgovarjalo.

6. Toženka je na pritožbo obrazloženo odgovorila in predlaga njeno zavrnitev. Stroškov ni priglasila.

8. Tožničin zahtevek temelji na prvem odstavku 26. člena Ustave (URS), ki daje vsakomur pravico do povračila škode, ki mu jo v zvezi z opravljanjem službe ali kakšne druge dejavnosti državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil s svojim protipravnim ravnanjem stori oseba ali organ, ki tako službo ali dejavnost opravlja. Odškodninsko odgovornost iz navedene določbe URS na zakonski ravni podrobneje opredeljujejo splošna pravila odškodninskega prava. V sodni praksi se je uveljavilo stališče, da vsaka zmotna uporaba materialnega prava ali kršitev določb postopka še ne pomeni protipravnega ravnanja, ki bi bilo podlaga za odškodninsko odgovornost. Zgolj drugačna presoja, zaradi katere je izpodbijana odločba lahko spremenjena ali odpravljena v postopku z rednimi ali izrednimi pravnimi sredstvi, še ni podlaga za stališče, da je bilo storjeno protipravno ravnanje, ki utemeljuje pravico do povračila škode po 26. členu URS. Ravnanje nosilcev oblasti je po stališču sodne prakse in teorije protipravno takrat, ko odstopa od običajne metode dela in službene dolžnosti ter potrebne skrbnosti. Pri tem je VSRS večkrat poudarilo, da je treba pri presoji, ali je bilo ravnanje nosilca oblasti protipravno, izhajati iz narave njegovega dela.

Po ustaljeni sodni praksi je protipravno ravnanje državnega organa, ki je ena od predpostavk odškodninske odgovornosti države (26. člen URS), tista kršitev oziroma napaka organa, ki je namerna, zavestna, kot tudi drugo ravnanje, ki odstopa od običajne metode dela in službene dolžnosti ter potrebne skrbnosti.

9. Da je KPK pri objavi osebnih podatkov tožnice ravnala protipravno, je bilo ugotovljeno z že citirano odločbo VSRS, to je ugotovilo in sprejelo kot izhodišče za svojo odločitev sodišče prve stopnje in te protipravnosti toženka sploh ni problematizirala. Vendar pa je sodišče prve stopnje ugotovilo, da te kršitve še ne zadoščajo za zaključek, da je KPK ravnala kvalificirano protipravno. To odločitev je obsežno utemeljilo in sodišče druge stopnje se z obširnimi, sistematičnimi in konciznimi razlogi izpodbijane sodbe glede neobstoja kvalificirane protipravnosti strinja, posledično pa ne sprejema pritožbene teze, da je šlo za postopanje, ki nerazumno odstopa od jasnih določil materialnega prava in uveljavljene prakse ter da toženka ni spoštovala povsem jasnih in nedvoumnih določil zakona.

10. Pritožnica pravilno citira določbe 9. člena ZVOP-1, vendar spregleda, da določbe o obdelavi osebnih podatkov (in torej zakonsko podlago) vsebuje tudi ZIntPK. Poleg 13. člena določbe o tem vsebuje tudi 16. člen ZIntPK (pridobivanje podatkov in dokumentov s strani komisije), ki v prvem odstavku vsebuje generalno klavzulo (poudarki višjega sodišča): Državni organi, organi samoupravnih lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil ter druge pravne osebe javnega in zasebnega prava morajo komisiji na njeno obrazloženo zahtevo, ne glede na določbe drugih zakonov in ne glede na obliko podatkov, v roku, ki ga določi komisija, brezplačno posredovati vse podatke, tudi osebne, in dokumente, ki so potrebni za opravljanje zakonskih nalog komisije [… ]. V 75. členu ZIntPK (uporaba podatkov) je nadalje določeno: Podatki, pridobljeni v skladu s tem zakonom ter podatki, določeni v evidencah v tem zakonu, se smejo obdelovati le za izvajanje ukrepov in metod za krepitev integritete, za zagotavljanje transparentnosti delovanja javnega sektorja, za preprečevanje korupcije in nasprotja interesov, za nadzor nad premoženjem in sprejemanjem daril in za vodenje registra lobistov.

11. V tem primeru je torej šlo za konkurenco dveh leges specialis (ZVOP-1 in ZIntPK), ki oba, deloma nasprotujoče si, urejata pravico do obdelave osebnih podatkov. Da vprašanje ni bilo enoznačno, dokazuje tudi dejstvo, da sta dva visoko kvalificirana državna organa sprva menila, da obstaja zakonska podlaga za objavo spornih podatkov s strani KPK: Upravno sodišče, ki je sprva zavrnilo tožničino tožbo zaradi kršitve ustavnih pravic in Informacijska pooblaščenka, ki je v sporočilu za javnost z dne 9. 3. 2015 (priloga B16) zapisala, da objava največjih prejemnikov avtorskih honorarjev iz javnih sredstev ni v nasprotju z ZVOP-1 in da je KPK pri tej objavi ustrezno ovrednotila javni interes.

12. Tako ni mogoče trditi, da KPK ne bi uporabila povsem jasnega predpisa ali da bi grobo zanemarila svoje dolžnosti, saj sta sporno vprašanje na enak način kot KPK vsaj na začetku enako presojala še dva druga, neodvisna in visoko kvalificirana državna organa. Šele VSRS je ugotovilo, da je tako tolmačenje napačno in da KPK ni imela podlage za objavo tožničinih osebnih podatkov. Ker je (celo primarna in ustavna) naloga VSRS tudi skrb za razvoj prava prek sodne prakse, torej tvorba živega prava,

je mogoče zaključiti, da je šele VSRS s sodbo I Up 310/2015 podalo jasno razlago spornega vprašanja in usmerilo razvoj prava,

kar se tiče konkurence med ZVOP-1 in ZIntPK. To pa pomeni, da ravnanje KPK ni bilo očitno nerazumno, v nasprotju z jasnimi predpisi itd., skratka, kvalificirano protipravno.

13. Četudi je ex post mogoče nedvomno ugotoviti, da je KPK kršila zakon in ustavne pravice tožnice, pa v času sporne objave to stališče ni bilo tako jasno, saj je ZIntPK v 16. členu dajal KPK zelo široka, načelna in vseobsegajoča pooblastila za zbiranje podatkov, »tudi osebnih, […] ne glede na določbe drugih zakonov …,« hkrati pa je 75. člen ZIntPK dajal KPK enako široka, splošna in razlagalno odprta pooblastila za obdelavo osebnih podatkov (za izvajanje ukrepov in metod za krepitev integritete, za zagotavljanje transparentnosti delovanja javnega sektorja …). Zato se pritožbeno sodišče strinja s sodiščem prve stopnje, da je »iz perspektive 2015« KPK imela podlago – sicer ne za uporabo in objavo podatkov, pač pa vsaj za upravičeno (razumno) mnenje, da to lahko stori. Šele VSRS je odločilo, da je šlo za kršitev, torej kršitev ni bila že od vsega začetka očitna, ampak je šlo za sporno in večplastno pravno vprašanje tolmačenja zgoraj navedenih in drugih členov ZIntPK v povezavi z drugimi zakoni.

14. Prvostopenjsko sodišče v 13. točki obrazložitve izpodbijane sodbe zapiše, da je bilo delovanje toženke (ki je obdelala izjemno veliko količino podatkov, konkretno 120 milijonov transakcij) ne le legitimno, ampak tudi izrecno opredeljeno v zakonu. Pritožnica meni, da je tako tolmačenje materialnopravno nepravilno. ZIntPK jasno določa, da mora, kadar se ugotovitve nanašajo na določeno ali določljivo fizično ali pravno osebo, KPK osnutek ugotovitev iz postopka po 13. členu ZIntPK pred javno objavo poslati osebi, na katero se ugotovitve nanašajo, ki se lahko izjasni o navedbah v ugotovitvah. Te navedbe so točne, vendar pritožbeno sodišče ugotavlja, da v obravnavanem primeru ni šlo za situacijo iz 13. člena ZIntPK, saj ni šlo za objavo podatkov o točno določeni osebi z jasno izraženim sumom korupcije, temveč je šlo za objavo podatkov, golih dejstev o prejemnikih izplačil iz javnih sredstev in zneskih prejetih sredstev, brez poimensko izpostavljenih posameznikov (več o objavah in izjavah KPK v nadaljevanju). Ni šlo torej za objavo suma, da je določena oseba zagrešila koruptivno ravnanje, temveč le za razgrnitev podatkov o tem, kdo je prejel denar (veliko denarja) iz javnih sredstev. Odločba SEU, na katero se sklicuje pritožba,

je bila objavljena že po sporni objavi, torej ni mogoče reči, da bi v trenutku objave KPK morala to stališče poznati in se po njem ravnati.

15. Prvostopenjsko sodišče ni zapisalo, da je KPK imela zakonsko podlago za obdelavo osebnih podatkov v 75. členu ZIntPK, temveč le (72. točka obrazložitve), da je »iz perspektive v letu 2015,« torej še pred odločbo VSRS I U 472/2015 z dne 24. 5. 2017, takšna razlaga bila možna. Obrazložitev tako ni sama s seboj v nasprotju (kar bi pomenilo kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku

). Pritožbeno sodišče se strinja s prvostopenjskim, da je v trenutku objave spornih podatkov taka razlaga (širokega in pomensko odprtega) 75. člena ZIntPK bila možna oziroma ni bila očitno napačna, arbitrarna. Kot že rečeno, navedeni člen daje KPK pristojnost za obdelavo osebnih podatkov za izvajanje ukrepov in metod za krepitev integritete, za zagotavljanje transparentnosti delovanja javnega sektorja.

16. Ni se mogoče strinjati s pritožbo, da 75. člen ZIntPK jasno določa, da tožena stranka nima pristojnosti obdelovanja osebnih podatkov za nedoločen, splošen namen transparentnosti delovanja javnega sektorja, temveč samo za izvajanje tistih ukrepov in metod za zagotavljanje transparentnosti, ki so v ZIntPK izrecno določeni in da določba 75. člena ZIntPK celo izrecno poudari, da gre za občutljivo področje, kjer lahko neupravičena uporaba povzroči resne posledice posamezniku in njegovim pravicam do osebnega dostojanstva, zasebnosti in varstva osebnih podatkov, domneve nedolžnosti ipd. To v navedenem členu, ki se vse od sprejema zakona ni spreminjal, preprosto ni zapisano.

Dikcija izvajanje ukrepov in metod za krepitev integritete, za zagotavljanje transparentnosti delovanja javnega sektorja pa je pomensko odprta in jo je mogoče razlagati tudi tako,

kot jo je v spornem času KPK: da je za krepitev integritete in zagotavljanje transparentnosti javnega sektorja možno izvajati različne ukrepe, vključno z objavo osebnih podatkov.

17. Ker je bila dikcija 75. člena ZIntPK pomensko odprta in ker je tudi 13. člen ZIntPk dajal KPK široke možnosti zbiranja osebnih podatkov (ne glede na določbe drugih zakonov), pritožbeno sodišče zaključuje, da je v trenutku objave KPK imela razumno podlago za sklepanje, da je njeno ravnanje v skladu z zakonom. Te zakonske določbe so dajale tudi podlago za sklepanje (ki ni bilo očitno nerazumno, arbitrarno ipd.), da lahko KPk objavi tudi podatke o prejemkih posameznikov za dvanajst let, čeprav so roki hrambe za podatke pri Upravi za javne prihodke minili po desetih letih in čeprav 46. člen ZIntPK določa, da lahko KPK na svoji spletni strani objavi le podatke o dohodkih in premoženju funkcionarja, ki so bili pridobljeni v času opravljanja funkcije in eno leto po prenehanju funkcije. Šele naknadno je VSRS zavzelo stališče, da je tako tolmačenje KPK napačno in da bi za vzpostavitev spletne baze Supervizor morala obstajati jasna zakonska podlaga.

18. Zato so neutemeljene v pritožbi večkrat ponovljene navedbe, da je KPK zavestno kršila zakon oziroma Ustavo, da se je zavedala, da podatkov ne sme obdelovati in objaviti, da je torej ravnala kvalificirano protipravno. Navedbe, da KPK osebnih podatkov od UJP sploh ne bi smela prejeti in da je vedela, da so osebni podatki, ki jih je UJP kljub dogovoru posredoval KPK, posledica slabe tehnične rešitve posredovanja podatkov o plačilih (in druge obširne navedbe o tem, da je KPK podatke pridobila nezakonito), niso relevantne, ker s samo pridobitvijo podatkov tožnici ni nastala nobena škoda. Tožnica sama zatrjuje, da ji je škoda nastala z objavo podatkov, javnimi izjavami in predvsem medijsko kampanjo, ki je sledila tem razkritjem. Pritožba s temi in drugimi obširnimi navedbami o protipravnem pridobivanju in obdelavi tožničinih podatkov zmotno enači pojem protipravnega ravnanja s pravico do odškodnine. Sankcioniranju protipravnih ravnanj so namenjeni drugi postopki (v konkretnem primeru so bili izpeljani prekrškovni postopki in izrečene sankcije), za civilnopravno odškodnino pa je poleg kvalificirane protipravnosti potrebno izkazati tudi škodo in vzročno zvezo. Drugače povedano: če določeno protipravno ravnanje samo po sebi (še) ne povzroči škode (in zgolj pridobitev podatkov s strani KPK tožnici zatrjevane škode ni mogla povzročiti), zaradi takega protipravnega ravnanja oseba, zoper katero je bila protipravnost zagrešena, še ni upravičena do odškodnine.

19. Ni res, da prvostopenjsko sodišče ni pojasnilo, zakaj naj bi toženka osebne podatke sploh zbirala in objavila. Sodišče prve stopnje je obširno pojasnilo (npr. točki 63 in 78 obrazložitve), da je KPK javno izpostavila temo sistemsko neurejenega področja porabe javnega denarja za plačila po avtorskih in podjemnih pogodbah, da je šlo za temo javnega pomena in da so te objave lahko bile v neposredni zvezi s krepitvijo integritete, transparentnosti (porabe javnega denarja), preprečevanja korupcije in nasprotja interesov, kar so vse zakonske naloge in pristojnosti KPK Zakaj tovrstno trošenje (velikih količin

) javnega denarja ne bi bila tema v javnem interesu (in še toliko bolj v konkretnih razmerah, ko je morala vlada sprejeti obsežne varčevalne ukrepe), pritožba ne pojasni. Četudi v konkretnem primeru v zvezi z izplačili tožnici ni bilo ugotovljenih nezakonitosti, to še ne pomeni, da javnost nima pravice izvedeti, kako in za koga se javni denar troši, in o tej temi tudi razpravljati.

20. Ker je VSRS ugotovilo, da KPK ni imela zakonske podlage za objavo spornih podatkov, ni bistveno, ali bi slednja hipotetično do podatkov lahko prišla tudi preko določil ZDIJZ. Prvostopenjsko sodišče z razlogi, ki se tičejo ZDIJZ, ne utemeljuje zakonitosti in dopustnosti obdelave ter objave podatkov, kot zmotno meni pritožba, temveč tudi ti razlogi sodijo v sklop razlogov o tem, da ravnanje KPK ni kvalificirano protipravno: ker ni šlo za podatke, katerih obdelava bi bila absolutno in vsakomur prepovedana, temveč za podatke, ki bi jih načeloma bilo moč pridobiti. V ustreznem postopku, ki pa ni bil izveden, zaradi česar je bilo ravnanje KPK protipravno (vendar ne kvalificirano protipravno).

21. Z nadaljnjimi navedbami v zvezi z ZDIJZ, češ če bi bil postopek voden skladno z ZDIJZ in bi imela tožnica možnost sodelovati, da bi lahko vložila ustrezna pravna sredstva in bi do eventualnega razkritja podatkov prišlo bistveno kasneje, najverjetneje celo po poteku mandata vlade, v kateri je eno od ministrskih funkcij zasedala tožnica (ki posledično takrat škode niti ne bi več utrpela), pa pritožba prihaja sama s seboj v nasprotje, saj se zdi, kot da ne bi bila problematična objava podatkov per se, temveč objava v določenem trenutku, ko je tožnica opravljala ministrsko funkcijo.

22. Neutemeljena so (četudi točna) obširna pritožbena navajanja, da toženka ni imela pravne podlage za pridobitev številke TRR tožnice. KPK ni objavila številk TRR, niti nobenega »seznama« prejemnikov javnih sredstev (kot zatrjuje pritožba), ampak le spletno aplikacijo, kjer je bilo podatke o prejemniku in višini prejetega javnega denarja (ne pa tudi podatkov o številki TRR, zasebnem naslovu ipd.) mogoče dobiti z vnosom ustreznih parametrov v iskalnik. Kot že pojasnjeno, škoda tožnici ni mogla nastati s samo pridobitvijo podatkov, temveč eventuelno šele z objavo. Toženka oziroma KPK. ni objavila številk TRR posameznikov, temveč le imena, priimke, zneske prejetih plačil in plačnike. Neutemeljeno je tudi sklicevanje, da je toženka podatek o TRR uporabila kot »orodje za pripisovanje določenih zneskov tožnici,« saj med samo (neupravičeno) uporabo podatka o TRR in nastalo škodo ni pravno relevantne vzročne zveze; zatrjevana škoda bi tožnici nastala tudi, če bi KPK podatke o plačilih tožnici pridobila kako drugače, brez povezovanja zneskov in TRR, po drugi strani pa zgolj z nezakonito pridobitvijo podatka o TRR (če ne bi bil obelodanjen javnosti) tožnici zatrjevana škoda ne bi mogla nastati.

23. Neutemeljeno je tudi pritožbeno opozarjanje, da so novinarji že dan pred uradno predstavitvijo aplikacije Supervizor pridobili podatke o izplačilih tožnici. Dejstvo je, da so bili sporni podatki že dan po novinarskih vprašanjih novinarke F. F. Ekonomski fakulteti javno objavljeni v Supervizorju in prav ta objava je sprožila medijsko kampanjo, ki je po tožničinih navedbah povzročila škodo. Torej bi tožnici škoda nastala ne glede na to, ali, kdaj in od koga so novinarji te podatke dobili, zato tudi ni bilo potrebno, da bi prvostopenjsko sodišče posebej raziskovalo, od kod novinarjem podatki.

24. Obrazložitev prvostopenjskega sodišča v smeri tehtanja tožničine pravice do zasebnosti in pravice javnosti do transparentne porabe javnih sredstev (točke 31 do 34) je po mnenju pritožbenega sodišča ustrezna in pomembna. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da KPK kot državni organ ni nosilec človekovih pravic, zato ni mogoče opraviti klasičnega tehtanja med dvema konkurirajočima si pravicama (kot je treba storiti v primeru, ko osebne podatke razkrije posameznik ali medij), vendar je treba upoštevati, da gre za organ, ki opravlja svoje funkcije tudi za zagotavljanje pravic javnosti in varovanje ustavnih vrednot (transparentna, smotrna poraba javnih sredstev, integriteta javnih funkcionarjev in preprečevanje navzkrižja interesov so sestavine načel pravne države), zato je treba vrednostno tehtati, ali je v tem primeru pomembnejša pravica tožnice do zasebnosti ali pravica javnosti do obveščenosti o porabi javnega denarja. Pri tem je treba upoštevati, da KPK ni običajen represivni organ (kot npr. policija), ki bi ščitil državo pred »običajnimi« posamezniki, ki kršijo zakone, temveč je to organ, ki nadzoruje državno oblast in posameznike, ki so praviloma na vodilnih položajih in drugih odgovornih funkcijah ali upravljajo z državnim denarjem, saj so predvsem ti potencialno izpostavljeni korupciji. Ravnanje tega organa ni toliko v interesu vladajoče koalicije in politikov (lahko je celo v nasprotju z njihovimi interesi), temveč predvsem v interesu »navadnih« državljanov. Zato je v tem primeru mogoče opraviti tudi tehtanje, ki je podobno, vendar ne enako kot v primeru, ko (v interesu javnosti) podatke o posamezniku razkrije novinar.

25. V zvezi s tem je pomembno, kar je pravilno ugotovilo tudi sodišče prve stopnje, da ni šlo za podatke iz strogo zasebnega, intimnega življenja tožnice, temveč podatke v zvezi z njenim javnim delovanjem in službo v javnem sektorju (kot ministrice, dekanje, profesorice na javni fakulteti). Tudi po mnenju pritožbenega sodišča ima javnost interes izvedeti, koliko in na kakšni podlagi je taka oseba prejela iz javnih sredstev poleg svoje plače (ki je tudi izplačana iz javnih sredstev), pa naj gre za ministrico ali univerzitetno predavateljico. Pritožbeno sodišče se strinja s tožnico, da bi imela KPK podlago le za objavo njenih dohodkov v času ministrovanja (in je bila torej objava spornih podatkov nezakonita), ne strinja pa se, da javnost ni imela interesa, seznaniti se s tožničinimi prejemki pred nastopom funkcije. Kot že povedano, je javnosti vedno treba priznati interes, da se seznani s porabo javnega denarja, vključno s tem, kateri posamezniki in na kakšni podlagi ga prejmejo, saj je to pomembno za transparentno delovanje demokratične družbe. Ta interes javnosti sicer ne izključuje protipravnosti ravnanja KPK (kar je ugotovilo že VSRS), vendar pa – upoštevaje tudi že omenjene funkcije KPK – omogoča ugotovitev, da konkretnega ravnanja KPK ni mogoče označiti kot kvalificirano protipravnega.

26. Tožnica je že pred sodiščem prve stopnje navajala, kar ponovi tudi v pritožbi, da pri prejemkih iz naslova avtorskih in podjemnih pogodb niti ni gotovo, ali gre vselej za porabo javnih sredstev, saj visokošolski zavodi izvajajo tako javno službo kot tudi dejavnosti izobraževanja na trgu in da so v primeru tožnice med objavljenimi prejemki lahko tudi takšni, ki niso bili izplačani v okviru dejavnosti javne službe izplačevalca. V zvezi s tem je sodišče prve stopnje ugotovilo dve pomembni okoliščini (48. točka obrazložitve), ki ju pritožba obrazloženo sploh ne izpodbija: prvič, da so trditve o del(ež)u sredstev, ki naj bi jih tožnica pridobila iz tržnih dejavnosti, nekonkretizirane (tudi v pritožbi tožnica ne pove, kolikšen naj bi bil ta znesek); in drugič, da so vsa sredstva, s katerimi razpolaga oseba javnega prava (javna fakulteta), javna sredstva – torej ne glede na to, ali jih oseba javnega prava pridobi neposredno iz proračuna ali iz t. i. tržnih dejavnosti. Podatki o tožničinih prejemkih, ki jih je objavila KPK, so bili po ugotovitvah sodišča prve stopnje resnični in točni, česar tudi pritožba argumentirano ne izpodbija.

27. Pritožbeno sodišče se tudi strinja s prvostopenjskim (in posledično zavrača tosmerne pritožbene navedbe), da za konkretni primer ni uporabljiva sodba VSRS II Ips 327/2016 z dne 21. 6. 2018. Res iz citirane odločbe izhaja, da je KPK povzročila škodo, ker ni upoštevala postopkovnih pravic posameznika iz 13. člena ZIntPK. Vendar je v citirani zadevi KPK objavila podatke le o enem posamezniku, skupaj s konkretnimi očitki koruptivnih ravnanj (ki nikoli niso bila dokazana), medtem ko je v konkretnem primeru KPK objavila le podatke o več posameznikih, brez poimenskega izpostavljanja kogarkoli in tudi brez konkretnih očitkov o nezakonitem ravnanju kake določene osebe (več o vsebini in pomenu izjav KPK v nadaljevanju), z namenom (kot je bilo že obrazloženo), da se sproži načelna javna razprava o družbeno pomembni temi porabe javnega denarja.

28. Zato ima kršitev, ki jo je ugotovilo VSRS, da namreč KPK ni vodila postopka po 13. členu ZIntPK, v tem primeru manjšo težo kot v zadevi II Ips 327/2016. Ni se mogoče strinjati, da sodna praksa vsako kršitev 13. člena ZIntPK opredeljuje kot kvalificirano protipravno ravnanje; to je VSRS ugotovilo v konkretni zadevi II Ips 327/2016, upoštevaje konkretne okoliščine, zato zaključka, da je ravnanje v konkretni zadevi kvalificirano protipravno, ni mogoče širiti na vse podobne, vendar ne istovrstne primere. Ne drži očitek, da se prvostopenjsko sodišče ni opredelilo do tožničinih navedb, da KPK pred razkritjem osebnih podatkov tožnice ni vodila nobenega postopka iz svoje pristojnosti, saj je v 50. točki obrazložitve zapisalo, da je ta okoliščina nesporna, vendar ni odločilna, ker tožnica ni pojasnila, kaj bi bilo drugače, če bi ji bila pred objavo dana možnost izjave. Tega tudi v pritožbi ne pojasni (le pavšalno navaja, da bi imela možnost povedati svoje mnenje, navajati dejstva, ki bi ji bila v korist in zanje predlagati dokaze – ne pove pa, katera dejstva bi navajala in kakšne dokaze predložila), kot tudi ne pojasni (nekonkretnih) trditev, da naj bi bili objavljeni podatki netočni. Uveljavljana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP torej ni podana. Razlogi sodišča prve stopnje, da bi tožnica mogla in morala računati na tako objavo, so le dodatni in ne odločilni; po oceni pritožbenega sodišča je bistveni razlog za zavrnitev zahtevka ta, da kvalificirana protipravnost ni podana, ker je KPK imela razumne razloge za sklepanje, da njeno ravnanje ni protipravno (četudi se je pozneje izkazalo, da ni tako).

29. Teh ugotovitev ne omajejo niti navedbe, da toženka ni uspela dokazati, da bi se o konkretni objavi predhodno ustrezno pozanimala pri Informacijskem pooblaščencu (v zvezi s čimer se sklicuje na izpovedbi prič G. G. in I. I.). Take »dolžnosti po informiranju« KPK ne predpisuje noben zakon (zato je že pojmovno ni mogoče kršiti), bila pa bi tudi v nasprotju s 5. členom ZIntPK, ki določa, da je KPK samostojen in neodvisen državni organ. Dejstvo, da se je KPK sestala z Informacijsko pooblaščenko, le pritrjuje ugotovitvam prvostopenjskega sodišča, da ni ravnala kvalificirano protipravno, samovoljno, frivolno, temveč je pred objavo tehtala, ali sme podatke objaviti ali ne. Presoja (ne)obstoja kvalificirane protipravnosti bi bila enaka (upoštevaje v uvodnih odstavkih navedene razloge o možnih razlagah ZIntPK, poteku postopka pred Upravnim sodiščem in izjavi za javnost Informacijske pooblaščenke), če tega sestanka sploh ne bi bilo, zato ni pomembno, kaj konkretno se je na njem govorilo.

30. Neutemeljeno je tudi pritožbeno sklicevanje na izjave priče J. J. (ki je prvostopenjsko sodišče ni zanemarilo, saj se je do njene izpovedbe opredelilo v 75. točki obrazložitve), ki je izjavila, da je bila objava po njenem mnenju nezakonita in neupravičena. KPK odloča kot kolektivni organ, vendar ne s soglasjem, temveč z večino vsaj dveh glasov (od treh – primerjaj 11. člen ZIntPK), zato tudi dejstvo, da je J. J. objavi nasprotovala, ne bi moglo spremeniti stvari. Preostala člana komisije nista bila dolžna upoštevati njenega mnenja.

31. Vsaka objava podatkov in vesti o posamezniku, naj bo novinarska ali koga drugega, ne sme pomeniti osebnega napada, žalitve in sramotitve, temveč se mora nanašati na dejstva, ki so za javnost pomembna; javna razprava mora biti torej o stvari (ad rem) in ne o osebi (ad personam). Zato se je sodišče prve stopnje tudi pravilno ukvarjalo z navedbami tožnice, da naj bi sporne objave in spremljajoče izjave KPK za javnost ter poznejše izjave njenih predstavnikov v televizijskih oddajah pomenile osebni napad nanjo.

32. Pritožnica navaja, da je bila izrecno izpostavljena med »zaslužkarji,« kar naj bi izhajalo tudi iz tega, da se je na spletni strani nadgrajene aplikacije Supervizor na desni strani izpisalo tudi ime tožnice, pri čemer se sklicuje na ekransko sliko aplikacije Supervizor z dne 4. 3. 2015 (priloga A3). Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ta posnetek zaslona ne prikazuje osnovne, začetne strani Supervizorja, kot zatrjuje tožnica, temveč rezultat (nekakšnega) iskanja – to jasno izhaja iz zapisov »preveč zadetkov« in »vneseni iskalni pojem ustreza več kot enemu poslovnemu subjektu.« Da tožnica ni bila v ničemer »posebej izpostavljena,« dodatno dokazuje dejstvo, da je iskanje, katerega rezultat prikazuje zaslonska slika, vrglo 12 zadetkov (oseb), ki so razporejene po abecedi, brez kakršnih koli dodatnih navedb (npr. funkcije) in nobena ni posebej izpostavljena.

33. Tožnica se ne strinja z nadaljnjo ugotovitvijo prvostopenjskega sodišča, da naj bi toženka objavila vrednostno nevtralen podatek (49. točka obrazložitve izpodbijane sodbe). KPK je na spletni strani objavila zgolj iskalnik, ki je omogočil pridobitev podatkov o prejemnikih javnih sredstev in zneskih prejetega denarja po avtorskih in podjemnih pogodbah, brez kakršnega koli komentarja. Pritožbene trditve, da je KPK tožnico konkretno izpostavila in objavo pospremila s »številnimi neprimernimi komentarji,« nimajo podlage v ugotovljenem spisovnem gradivu. Šlo je za objavo dejstev, ki so po neizpodbitih ugotovitvah prvostopenjskega sodišča resnična (točna), brez kakršnih koli očitkov o kršitvah zakonov, zato tudi pritožbeno sodišče ugotavlja, da je objava teh dejstev objektivno gledano nevtralna.

34. Četudi je podatek objavila KPK kot represivni organ, ki preiskuje koruptivna dejanja, kar ima lahko določeno vrednostno konotacijo, pa zgolj to dejstvo še ne more dokazovati kvalificirane protipravnosti. V zvezi s tem je bilo že pojasnjeno (10. do 17. točka te obrazložitve), da je KPK imela utemeljen razlog domnevati, da so njene objave dopustne in da s tem zasleduje zakonite ter legitimne cilje v okviru izvrševanja svojih nalog (kar se je sicer naknadno izkazalo za zmotno). Zato ni možen zaključek, da je že sama objava podatka s strani KPK negativno vrednostno obarvana.

35. Prav tako so neutemeljene nadaljnje pritožbene navedbe, da naj bi KPK objavila tožničine podatke namenoma, s ciljem poseči v njeno dostojanstvo, ugled in dobro ime. Ti očitki so tudi v pritožbi ostali na ravni golega zatrjevanja, saj tožnica ne navede nobene konkretne okoliščine, zakaj naj bi KPK oziroma neka oseba v KPK želela škodovati njej osebno (npr. osebne ali strankarske zamere, sovraštvo, maščevanje).

36. Tudi se ni mogoče strinjati s pritožbenim razlogovanjem, da »zgodba« ne bi dosegla takšnih razsežnosti, kot jih je, če bi bil v izjavi za javnost objavljen zgolj vrednostno nevtralen podatek.

Pojem nevtralnosti objave, s katerim operira prvostopenjsko sodišče, je treba razumeti kot objavo, ki je brez moralno, etično ali čustveno obarvanih interpretacij, komentarjev, vrednotenja ali očitkov. V sporni izjavi za javnost ni ničesar takega. Tudi vrednostno nevtralno predstavljen podatek lahko zaradi svoje vsebine povzroči kritične, tudi čustvene in ogorčene odzive javnosti, kar pa še ne pomeni, da ni objava sama po sebi nevtralna. Izjava, ki sporoča gola dejstva, ki ne obsoja in kritizira (torej izjava ad rem in ne ad personam) je vrednostno nevtralna in podajanje takih izjav je načeloma dopustno. Nedopustno (in kvalificirano protipravno) bi bilo izjavljanje KPK v konkretnem primeru le, če bi šlo za negativne, žaljive vrednostne sodbe o tožnici.

37. Dejstvo, da so se mediji osredotočili predvsem na tožnico, je posledica njene funkcije, ki jo je takrat opravljala (ministrica) in ne ravnanj KPK. V zvezi s tem prvostopenjsko sodišče pravilno ugotavlja, da je tožnica bila v času objave absolutno javna oseba in da je kot taka morala biti pripravljena na kritične odzive javnosti. Med največjimi prejemniki javnih sredstev, ki jih je bilo mogoče poimensko najti v Supevizorju, so bili tudi izvedenci, tolmači ipd., glede katerih pa ni bilo nobene posebne medijske gonje, kar dodatno potrjuje ugotovitev, da je bila objava vrednostno nevtralna. Pri tem je treba presojati samo vsebino objav in izjav KPK, ne pa interpretacij tako objavljenih objektivnih dejstev (koliko je tožnica prejela na podlagi avtorskih in podjemnih pogodb iz javnih sredstev) s strani novinarjev, saj, kot pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje, KPK oziroma toženka ne morejo odgovarjati za mnenja in izjave zasebnih subjektov. To v enaki in še večji meri velja za (žaljive in prostaške) »komentarje« bralcev spletnih novic.

38. Tožnica tudi mnogo prevelik pomen pripisuje dejstvu, da je toženka izrecno omenila funkcionarja, kar naj bi bila le tožnica. Pritožnica očitno selektivno bere in razumeva prvostopenjsko sodbo, ko navaja, da »ni pojasnjeno,« na kakšen način je prvostopenjsko sodišče prišlo do drugačnih zaključkov oziroma da iz obrazložitve (59. točka) izhaja, da je sodišče samo ugotovilo, da je bila tožnica edina s to funkcijo izmed dvanajstih imen, ki jih je ponudila aplikacija. Prvič, kot je bilo že pojasnjeno, toženka oziroma KPK ni objavila nobenega »seznama imen« ali »lestvice.« Listina, ki jo v dokaz tega ponuja tožnica (priloga A3) je rezultat iskalnega procesa, torej že uporabe algoritma aplikacije. Kakšne iskalne kriterije je uporabila oseba, ki je napravila ta zaslonski izpis, ni jasno. Drugič, v 59. točki obrazložitve je sodišče prve stopnje jasno zapisalo, da so bili v aplikaciji dostopni podatki za (vsaj) še dva funkcionarja – predsednika vlade K. in nekdanjega ministra L. Tako je razvidno, da se sporna izjava ni mogla nanašati zgolj in samo na tožnico.

39. Tudi izjavi predsednika KPK (in ne predsednika tožene stranke, kot nepravilno navaja pritožba) D. D., ki jo je 10. 3. 2015 podal v oddaji ..., pritožnica pripisuje pomene, ki iz same izjave niso razvidni. Predsednik je izjavil (ta del izjave citira pritožba

), da »se bo morda res pokazalo, da so (izplačila) zakonita«. Kaj naj bi bilo v tem žaljivega ali obtožujočega usmerjenega osebno zoper tožnico, pritožbeno sodišče ne more ugotoviti. Interpretacija pritožbe, da naj bi ta izjava »usmerila javnost v to, da so bila nakazila najverjetneje nezakonita,« je le tožničino subjektivno mnenje. Sodišče prve stopnje je to izjavo tolmačilo v širšem kontekstu in ne le iztrgano (glej točke 58 do 61 izpodbijane sodbe), s temi obširnimi in pravilnimi razlogi pa se pritožba obrazloženo sploh ne sooči, zato te pritožbene navedbe tudi ne terjajo drugega odgovora od tega, da so razlogi sodišča prve stopnje pravilni in popolni.

40. Ni dvoma, da ima komentiranje dogodkov in informacij s strani KPK težo, vendar pa noben zakon KPK ne prepoveduje (vrednostno nevtralnega) komentiranja. Pristojnosti KPK po ZIntPK ne obsegajo zgolj postopka zoper konkretno osebo zaradi suma korupcije (13. člen ZIntPK), temveč tudi (med drugim – primerjaj 12. člen ZIntPK) spremljanje in analizo podatkov o stanju in uresničevanju nalog za preprečevanje korupcije in sodelovanje z znanstvenimi, strokovnimi, medijskimi in neprofitnimi organizacijami zasebnega sektorja s področja preprečevanja korupcije. Ni dvoma, da »spremljanje« in »sodelovanje« vključujeta tudi seznanjanje javnosti z ugotovitvami in delom komisije. To je bil tudi smisel in vsebina objav in izjav, ki jih tožnica označuje za sporne, čeprav so bile zadržane in vrednostno nevtralne. Deplasirano je pritožbeno navajanje, da naj bi se KPK »spustila na nivo nekega pravičniškega komentiranja in podajanja domnev.« K uspehu pritožbe v ničemer ne pripomore sklicevanje na izpovedbo informacijske pooblaščenke na naroku dne 18. 9. 2019, saj ta izpoved odraža le subjektivno mnenje priče o predsedniku KPK

41. Pritožnica (edini konkretno citirani in zato v pritožbenem postopku upoštevni) izjavi predsednika KPK pripisuje pomene, ki jih v zgoraj citiranem besedilu (39. točka te obrazložitve) preprosto ni najti, ko navaja, da naj bi zgoraj citirana izjava predsednika tožene stranke [sic!] »prav gotovo več kot potrdila sum o nezakonitosti.« V tej izjavi ni nobenega konkretnega očitka zoper nobeno konkretno osebo, zato si ni mogoče predstavljati, kako naj bi KPK s to izjavo »jasno (in zavestno) kršila domnevo nedolžnosti.« Te svoje očitke pritožnica v nadaljevanju sama relativizira, ko navaja, da se je predsednik »v izjavah morebiti res držal svojih mnenj (kot je to obrazložilo prvostopenjsko sodišče v točki 58. obrazložitve izpodbijane sodbe), vendarle pa je njegovo mnenje očitno bilo, da je tožeča stranka postopala nezakonito.« Četudi bi to morda bilo njegovo mnenje (subjektivno stališče), pa ga v javno podanih izjavah (vsaj tistih, ki jih konkretizirano izpostavi pritožba) ni javno izrazil. S katerimi konkretnimi izjavami »ni govoril na načelni ravni, temveč je izhajal iz konkretnih primerov in konkretnih osebnih podatkov, med katerimi so bili tudi podatki tožeče stranke,« pritožba konkretizirano ne pojasni, zato na te pavšalne očitke tudi pritožbeno sodišče ne more odgovarjati.

42. Glede na vse povedano pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni izkazana (kvalificirana) protipravnost ravnanj oziroma opustitev KPK kot eden od elementov t. i. splošnega civilnega delikta. Že ta ugotovitev zadošča za zavrnitev zahtevka in potrditev pravilnosti odločitve sodišča prve stopnje, zato se pritožbeno sodišče s pritožbenimi razlogi glede škode in vzročne zveze ni ukvarjalo. Slednje razloge je prvostopenjsko sodišče napisalo kot dodatni, rezervni argument za zavrnitev zahtevka, ki glede na odsotnost (kvalificirane) protipravnosti niso odločilni.

43. Pritožbeno sodišče tako ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo dejansko stanje, pravilno uporabilo materialno pravo in ni zagrešilo kršitev določb postopka. Ker niso podani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je sodišče druge stopnje zavrnilo pritožbo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

44. Ker je tožnica s pritožbo propadla, mora sama nositi svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP).

Uradni list RS, št. 94/2007 – uradno prečiščeno besedilo, v nadaljevanju ZVOP-1.

Uradni list RS, št. 69/2011 – UPB-2, v nadaljevanju ZIntPK.

Uradni list RS, št. 51/2006 – uradno prečiščeno besedilo in nadaljnji, v nadaljevanju ZDIJZ.

Sklep VSRS II Ips 35/2015 z dne 8. 9. 2016.

Primerjaj odločbe VSRS II Ips 35/2015 z dne 8. 9. 2016, II Ips 49/2017 z dne 6. 9. 2018, II Ips 645/2009 z dne 17. 5. 2012, III Ips 114/2009 z dne 17. 12. 2012, II Ips 49/2009 z dne 19. 5. 2011 in številne druge. Glej tudi D. Možina, Odškodninska odgovornost države, GV Založba, Ljubljana 2015, str. 30-32.

Primerjaj sodbo VSRS II Ips 73/2017 z dne 11. 10. 2018 in številne druge.

Pred sporno objavo (5. 3. 2015) VSRS ali Upravno sodišče še ni obravnavalo takega vprašanja. Vse pred tem objavljene odločitve v zvezi z ZIntPK se nanašajo na drugačne primere, ko je šlo za objavo podatkov o (le enem) točno določenem posamezniku z jasno izraženim sumom korupcije (npr. zadeve I Up 256/2014, I Up 223/2013 in I Up 227/2011). Tudi odločbe VSRS, Ustavnega sodišča in SEU, ki jih citira pritožba, so bile izdane že po sporni objavi podatkov, zato KPK teh stališč ni mogla poznati in upoštevati.

Sodba SEU, Bara proti CNAS in drugim, št. C-201/14 z dne 1. 10. 2015.

Uradni list RS, št. 73/2007 – UPB-3 in nadaljnji, v nadaljevanju ZPP.

75. člen ZIntPK se v celoti glasi: Podatki, pridobljeni v skladu s tem zakonom ter podatki, določeni v evidencah v tem zakonu, se smejo obdelovati le za izvajanje ukrepov in metod za krepitev integritete, za zagotavljanje transparentnosti delovanja javnega sektorja, za preprečevanje korupcije in nasprotja interesov, za nadzor nad premoženjem in sprejemanjem daril in za vodenje registra lobistov.

Kot že povedano, je VSRS šele ex post sprejelo razlago (sodba I U 472/2015) navedenega člena, ki omejuje obseg pristojnosti KPK in določa način uresničevanja v navedenem členu zapisanih splošnih ciljev (krepitev integritete, zagotavljanje transparentnosti javnega sektorja).

Po ugotovitvah KPK naj bi bilo v dvanajstih letih iz javnih sredstev po avtorskih in podjemnih pogodbah izplačanih več kot milijardo evrov (izjava za javnost z dne 5. 3. 2015, priloga A2).

Izjava za javnost, s katero pritožba obsežno polemizira, se (citirano po tožnici) glasi: »Ker komisija ugotavlja, da obstaja možnost, da je pri posameznih primerih prišlo do kršitev dolžnosti izogibanja nasprotja interesov, da je prišlo do kršitev obveznosti v zvezi s prepovedjo opravljanja poklicne in druge dejavnosti ...«

Ker je pritožba samostojno pravno sredstvo, v katerem morajo biti kršitve glede ugotovitve dejanskega stanja konkretizirano zatrjevane, se pritožbeno sodišče ni spuščalo v analizo drugih D. D. izjav, s katerimi pritožba obrazloženo ne polemizira.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 26

Zakon o integriteti in preprečevanju korupcije (2010) - ZIntPK  - člen 13, 16, 46, 75

Zakon o varstvu osebnih podatkov (2004) - ZVOP-1  - člen 9

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.