VSL Sodba I Cp 1632/2019
Sodna praksa višjih sodišč, 2020-01-08

GOSPODARSKE JAVNE SLUŽBE - OBLIGACIJSKO PRAVO

komunalne storitve - plačevanje komunalnih odpadkov - plačilo obveznosti - izvajanje gospodarske javne službe - odvoz komunalnih odpadkov - pristojnosti občine - določitev cene - cena komunalnih storitev - materialnopravna podlaga terjatve - uredba - splošni akt občine - občinski odlok o ravnanju s komunalnimi odpadki - zabojnik - ugovor zastaranja terjatve - enoletni zastaralni rok

Po 355. členu OZ terjatve, kamor sodi tudi konkretna, zastarajo v enem letu, zastaralni rok pa začne teči po preteku leta, v katerem je terjatev dospela v plačilo. Ob upoštevanju te določbe je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da terjatve po računih, ki so bili izdani od decembra 2016 dalje, niso zastarale. Ker so vse navedene terjatve zapadle v plačilo šele v letu 2017 in kasneje, je zastaralni rok za terjatev po prvem od navedenih računov, začel teči šele 1. 1. 2018 in se do vložitve izvršilnega predloga še ni iztekel.

Stališče toženca, da tožnikovih storitev zbiranja, obdelave in odlaganja komunalnih odpadkov ni dolžan (v celoti) plačati, je zmotno. Kot je (pravilno) pojasnilo že sodišče prve stopnje, dejstvo, da je količina odpadkov, ki jih toženec odda, manjša kot obračunana količina, ni relevantno. Tožnik namreč to storitev obračunava skladno z Odlokom in sicer glede na prostornino zabojnika in število odvozov. Zabojnik, ki je upoštevan pri konkretnem obračunu, je najmanjši možen in ustreza številu oseb, ki živijo skupaj s tožencem. Tudi dejstvo, da toženec zabojnika ne poseduje, na presojo utemeljenosti zahtevka ne vpliva. Zabojnik si je namreč toženec dolžan sam priskrbeti, na to njegovo obveznost pa zamenjava skupinskih z individualnimi zabojniki nima nobenega vpliva.

I. Pritožbi tožeče stranke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v točki III izreka spremeni tako, da se glasi: „ Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 8 dni od prejema te odločbe povrniti 185,89 EUR stroškov postopka, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila.“

V ostalem se pritožba tožeče stranke in v celoti pritožba tožene stranke zavrneta in v izpodbijanem, a nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 8 dni od prejema te odločbe povrniti 47,10 EUR pritožbenih stroškov, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano odločbo: I. dovolilo spremembo tožbe; II. tožencu naložilo, da tožniku v roku osmih dni plača 453,32 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 422,38 EUR od 14. 12. 2018 do plačila in od zneska 30,94 EUR od 18. 12. 2018 dalje do plačila, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo; III. odločilo, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka; IV. odločilo, da je obračun zakonskih zamudnih obresti sestavni del odločbe.

2. Zoper takšno odločitev se pritožujeta obe pravdni stranki.

3. Tožnik izpodbija stroškovno odločitev. Sodišču očita kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), saj si razlogi v 43. in 44. točki nasprotujejo. V nadaljevanju opozarja, da je sodišče pri odločitvi prezrlo, da toženec stroškov v postopku ni priglasil. Poleg tega je tožniku nastalo več stroškov, saj ga je zastopal odvetnik, njegov zahtevek pa je bil v utemeljen v celoti, saj je bil del zavrnjen zaradi zastaranja. Toženec bi mu moral zato povrniti vsaj polovico stroškov. Zahteva tudi povračilo pritožbenih stroškov.

4. Toženec nasprotuje odločitvi s katero je bilo zahtevku delno ugodeno in stroškovni odločitvi.

Navaja, da se terjatev nanaša na račune za neopravljene storitve ali storitve, ki so bile opravljene v bistveno manjšem obsegu. Njegovih dokazov o tem sodišče ni upoštevalo in je zato stranki neenako obravnavalo. Toženec je vršil tehtanje odpadkov in le ti v povprečju tehtajo 6,5 kg mesečno, tožnik pa mu obračunava 48,6 kg. Sodišču očita, da je spregledalo presek obsega vseh odpadkov, ki nastajajo pri tožencu in način ravnanja z njimi. Tožnik upošteva le teoretično število oseb in volumen zabojnika v litrih. Sam je dokazal tudi to, da zabojnika za preostanek odpadkov ne poseduje. Ker je tožnik samovoljno odtujil skupinske zabojnike, ki so bili last uporabnikov, tožnik za neposedovanje individualnega zabojnika ne more biti odgovoren.

V zvezi z zahtevkom za plačilo storitev povezanih z greznico in komunalnimi čistilnimi napravami (v nadaljevanju MKČN) navaja, da je lastnik individualne greznice in tožnik ni nikoli opravil nobene s tem povezane storitve. Toženec je storitve potreboval vsako leto in ne le na tri leta in jih je opravil na svoje stroške. Tožnik je prvo namero o posegu izrazil šele po 11 letih obratovanja, ko storitev ni bila potrebna in je bila zato zavrnjena. Pri izračunu stroškov povezanih z MKČN je sporna poraba pitne vode. Oskrba se izvaja iz lokalnega vodovoda, ki spada med javne vodovodne sisteme, od priključitve pa imajo uporabniki nameščene vodomere. Na ta vodovod ima Občina brez soglasja lastnika in upravljalca priključeno celo podružnično osnovno šolo. Podatki o porabi vode so zato dostopni. Tožnik uporablja neresnične podatke o porabi vode in samovoljno določa nazivne podatke o priključku. Koncesija Občine za upravljanje lastnega vodovoda se ni nikoli podelila in je zato vztrajanje pri tem nedopustno. Podatki o upravljalcu, ki ni pravna oseba, so javno dostopni na straneh upravljalcev, ki jih registrira Nacionalni inštitut za javno zdravje. Sporna je tudi omrežnina, saj je konkretna MKČN samostojna enota in ni povezana v sistem. V celoti je vzdrževana s strani toženca. Zaključek, da je omrežnina pravilno obračunana, je zato nepravilen.

Zastarane niso le terjatve, ki so dospele v plačilo do vključno 31. 12. 2016, ampak vse, ki so dospele v plačilo pred 18. 12. 2017.

5. Toženec je na pritožbo tožnika odgovoril. Meni, da je neutemeljena in predlaga njeno zavrnitev. V sporu majhne vrednosti zastopanje po odvetniku ni potrebno, sam pa stroškov ni priglasil, ker postopek še ni končan.

6. Tožnik je na prejeti odgovor vložil repliko, ki pa je neupoštevna, saj ZPP vlaganja take vloge ne predvideva.

7. Pritožba tožnika je delno utemeljena, pritožba toženca pa je neutemeljena.

8. V tej pravdni zadevi gre za spor majhne vrednosti (prvi odstavek 443. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP), saj vtoževani znesek ne presega 2.000 EUR. Po 1. odstavku 458. člena ZPP je mogoče sodbo sodišča prve stopnje v sporih majhne vrednosti izpodbijati le zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 2. odst. 339. člena ZPP in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1. odst. 339. člena ZPP in zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja torej niso dovoljeni pritožbeni razlogi.

9. Toženec sodišču prve stopnje neutemeljeno očita neenako obravnavanje. Tako ne drži, da je njegove trditve (in dokaze) spregledalo. Do vseh navedb, ki jih izpostavlja v pritožbi, se je opredelilo in pojasnilo, da so glede na materialnopravno podlago za odločitev, ki jo je podrobno povzelo, nerelevantne. Posledično se sodišču prve stopnje ni bilo treba podrobneje opredeljevati niti do njegovih (sicer izvedenih) dokazov.

10. Po 355. členu Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) terjatve, kamor sodi tudi konkretna, zastarajo v enem letu, zastaralni rok pa začne teči po preteku leta, v katerem je terjatev dospela v plačilo. Ob upoštevanju te določbe je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da terjatve po računih, ki so bili izdani od decembra 2016 dalje, niso zastarale. Ker so vse navedene terjatve zapadle v plačilo šele v letu 2017 in kasneje, je zastaralni rok za terjatev po prvem od navedenih računov

, ob upoštevanju drugega odstavka 355. člena OZ, začel teči šele 1. 1. 2018 in se do vložitve izvršilnega predloga še ni iztekel. Vsi ostali računi so v plačilo zapadli še kasneje in zato tudi terjatve po teh računih niso zastarale.

11. Kot je podrobno pojasnilo že sodišče prve stopnje, Zakon o varstvu okolja (v nadaljevanju ZVO-1) v prvem odstavku 149. člena predpisuje obvezne občinske gospodarske javne službe varstva okolja, med katere spadajo tudi obdelava določenih vrst komunalnih odpadkov in odlaganje ostankov predelave ali odstranjevanja komunalnih odpadkov, kakor tudi odvajanje in čiščenje komunalne in padavinske odpadne vode. Vlada je na podlagi tretjega odstavka 149. člena ZVO-1 izdala Uredbo o metodologiji za oblikovanje cen storitev obveznih občinskih gospodarskih javnih služb varstva okolja (Uradni list RS, št. 87/12, v nadaljevanju Uredba), ki je podrobneje predpisala vrste dejavnosti, komunalnih odpadkov in nalog, ki se izvajajo v okviru javnih služb in metodologijo za oblikovanje cen, oskrbovalne standarde in tehnične, vzdrževalne, organizacijske ter druge ukrepe in normative za opravljanje javnih služb. Sprejela je tudi Uredbo o odvajanju in čiščenju komunalne odpadne vode (UL RS 59/2015), ki med drugim določa obvezne storitve za objekte, ki niso priključeni na javno kanalizacijo in Uredbo o okoljski dajatvi za onesnaževanje okolja zaradi odvajanja odpadnih voda (UL RS 80/2012), ki določa zavezance za to dajatev. Ker izvajanje javnih služb zagotovijo občine, je Občina Ribnica. na podlagi zgoraj navedenih Uredb sprejela ustrezne odloke, elaborate in sklepe o določitvi cen, kot je vse razvidno iz 19. do 26. točke izpodbijane sodbe. Povzeto materialnopravno podlago je bilo sodišče prve stopnje dolžno upoštevati, pri presoji pravilnosti izpodbijane odločitve pa jo je dolžno upoštevati tudi pritožbeno sodišče.

12. Stališče toženca, da tožnikovih storitev zbiranja, obdelave in odlaganja komunalnih odpadkov ni dolžan (v celoti) plačati, je zmotno. Kot je (pravilno) pojasnilo že sodišče prve stopnje, dejstvo, da je količina odpadkov, ki jih toženec odda, manjša kot obračunana količina, ni relevantno. Tožnik namreč to storitev obračunava skladno z Odlokom o ravnanju s komunalnimi odpadki ter drugimi vrstami odpadkov iz gospodinjstev v Občini Ribnica (UL RS 81/2016) in sicer glede na prostornino zabojnika in število odvozov. Zabojnik, ki je upoštevan pri konkretnem obračunu, je po zgoraj navedenem Odloku (12. člen) najmanjši možen in ustreza številu oseb, ki živijo skupaj s tožencem. Tudi dejstvo, da toženec zabojnika ne poseduje, na presojo utemeljenosti zahtevka ne vpliva. Zabojnik si je namreč toženec dolžan sam priskrbeti (glej 46. in 14. člen Odloka), na to njegovo obveznost pa zamenjava skupinskih z individualnimi zabojniki nima nobenega vpliva.

13. Prav tako niso upoštevne toženčeve trditve glede greznice in MKČN - da tožnik zanj ni opravil nobene storitve povezane z MKČN; da je storitve potreboval pogosteje; da je poskus praznjenja greznice upravičeno zavrnil; da bi moral tožnik pri obračunu upoštevati podatke o dejanski porabi vode in da tudi ni upravičen do zaračunavanja omrežnine. Ker gre v tem delu le za ponavljanje navedb do katerih se je izčrpno in pravilno opredelilo že sodišče prve stopnje v točkah 22 do 34 izpodbijane sodbe, pritožbeno sodišče razlogov, ki jim nima kaj dodati, ne ponavlja, ampak se nanje le sklicuje.

14. Ne glede na to, da je sodišče prve stopnje v izreku pod točko III odločilo, da stranki nosita vsaka svoje stroške postopka, v točki 44 razlogov pa omenja zamudne obresti od nadaljnjih pravdnih stroškov, to pritožbenega preizkusa odločitve ne onemogoča. Razlogi, zakaj je o stroških odločilo tako kot izhaja iz izreka, so namreč navedeni v točki 43. Kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP zato ni bila storjena.

15. Se pa pritožbeno sodišče strinja, da odločitev, da vsaka stranka nosi svoje stroške, v konkretnem primeru ni pravilna. Ne sicer zato, ker bi tožnik z zahtevkom v celoti uspel (tudi zavrnitev zahtevka zaradi zastaranja pomeni neuspeh), ampak zato, ker je stroške priglasil zgolj on. Drži sicer, da odločitev, naj vsaka stranka krije svoje stroške postopka, ni vedno posledica polovičnega uspeha in vsaj približno enako visokih stroškov ene in druge stranke, a v konkretnem primeru ni nobenih drugih okoliščin, ki bi nudile podlago za odločitev, da tožnik ob dejstvu, da toženec stroškov ni priglasil, ni upravičen do njihovega vsaj delnega (to je 50%) povračila. Pritožbeno sodišče je zato tožniku ob upoštevanju vrednosti predmeta spora, Odvetniške tarife (v nadaljevanju OT) ter Zakona o sodnih taksah (v nadaljevanju ZST-1), priznalo: izvršilne stroške v višini 44,98 EUR

, nagrado za vlogo, s katero je bila dopolnjena tožba v višini 200 točk (tar. št. 18 OT), nagrado za prvo pripravljalno vlogo 200 točk (tar. št. 19/1 OT), materialne stroške v višini 8 točk (tretji odstavek 11. člena OT) ter dodatno plačano takso v višini 82 EUR. To ob upoštevanju vrednosti točke v višini 0,60 EUR znaša 371,78 EUR. Glede na tožnikov polovični uspeh v postopku, mu je toženec dolžan povrniti 185,89 EUR.

16. Pritožba tožnika je glede na obrazloženo delno utemeljena. Pritožbeno sodišče ji je zato v zgoraj navedenem obsegu ugodilo in odločitev sodišča prve stopnje v stroškovnem delu na podlagi pete alineje 358. člena ZPP spremenilo tako, da je tožencu naložilo, da tožniku povrne 185,89 EUR stroškov postopka s pripadki. Pritožbo toženca pa je kot neutemeljeno zavrnilo in na podlagi 353. člena ZPP sodbo v izpodbijanem delu potrdilo.

17. Tožnik je, glede na približno polovičen uspeh s pritožbo, upravičen tudi do povračila dela pritožbenih stroškov. Pritožbeno sodišče mu je (ob upoštevanju vrednosti izpodbijanega dela odločitve) za sestavo pritožbe priznalo 100 točk (tar. št. 21/2 OT) ter materialne stroške v višini 2 točk, skupaj torej 102 točki ter plačano takso v višini 33 EUR, kar ob upoštevanju vrednosti točke v višini 0,60 EUR znaša 94,20 EUR. Toženec mu je dolžan povrniti polovico, to je 47,10 EUR.

Gre za račun B-S2-6056368 z dne 31. 12. 2016, ki je zapadel v plačilo 12. 1. 2017.

Ker je bil sklep o izvršbi VL .../2018 z dne 31. 12. 2018 razveljavljen tudi v stroškovnem delu (glej sklep na list. št. 43), je pritožbeno sodišče ta strošek ponovno priznalo.

Zakon o varstvu okolja (2004) - ZVO-1  - člen 149, 149/1, 149/3

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 355

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.