VSL sklep IV Cp 3378/2016
Sodna praksa višjih sodišč, 2017-01-19

Zvone Strajnar (preds.), mag. Matej Čujovič (poroč.), dr. Vesna Bergant Rakočević

CIVILNO PROCESNO PRAVO - DRUŽINSKO PRAVO - ZAVAROVANJE TERJATEV

začasna odredba - ureditvena začasna odredba - stiki med starši in otroki - pravica do družinskega življenja - začasna prepoved stikov - sum spolne zlorabe - obseg stikov - spremenjene okoliščine - mnenje otroka - dokazovanje z izvedencem - strokovno mnenje - predodelitev zadeve drugemu sodniku - očitek storitve kaznivega dejanja - način izvajanja stikov - izvrševanje stikov pod nadzorom CSD

Izvedenca sta opravila osebne preglede preiskovancev (pravdnih strank in njunega otroka), medtem ko je D. D. črpal zgolj iz pisne dokumentacije. Da bi zapiski sodnih izvedencev lahko nadomestili osebni stik ter bi bil D. D. v enakem spoznavnem položaju kot izvedenca, ker je prebral njune zapiske o razgovorih s preiskovanci, enostavno ne drži, saj je splošno znano, da pisno gradivo ne more nadomestiti osebnega stika. Če bi ne bilo takó, izvedenci (psihologi in psihiatri) pregledov in razgovorov ne bi opravljali, pa to storijo vedno, razen v res posebnih okoliščinah.

Ob tehtanju primerne oblike izvajanja stika in zaščite otrokove koristi pritožbeno sodišče zaključuje, da bistveno večja škoda grozi, če bi se stik še nadalje izvajal pod nadzorom CSD, od tiste, ki lahko nastane A., če se stik izvaja (v enakem obsegu – več v nadaljevanju) brez nadzora.

Izvajanje stikov pod nadzorom CSD je lahko primerna oblika izvajanja stikov v različnih situacijah. Tako bo npr. taka oblika na mestu v primerih konkretne ogroženosti ali (verjetno izkazanega ali celo že dokazanega) psiho-fizičnega nasilja (sum spolne zlorabe, pretepanje, alkoholizem in druge odvisnosti …). V smislu pomoči staršem pri izvajanju stika je nadzor CSD dobrodošla oblika izvajanja stika tudi tedaj, kadar je roditelj nesposoben ali manj zmožen samostojno izvajati stik (npr. v primeru duševnih bolezni, duševne motnje ali duševne manj razvitosti roditelja …). Prav tako se stiki pod nadzorom CSD lahko izvajajo kot prehodno obdobje, kadar gre npr. za ponovno vzpostavitev stikov po daljši prekinitvi, kar služi temu, da otrok in roditelj skrhano/pretrgano vez ponovno vzpostavita do te mere, da lahko potem stik samostojno izvajata. Pritožbeno sodišče z naštetimi primeri ni nujno izčrpalo vseh situacij, ko je stik pod nadzorom CSD možen/dopusten, je pa nujno, da ima nadzor nek smisel oziroma cilj.

I. Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani sklep v II. točki delno tako spremeni, da se toženčevemu ugovoru po izteku roka proti začasni odredbi s 1. 9. 2015 delno ugodi in se začasna odredba delno tako spremeni, da stik med tožencem in mlad. A. A. poteka ob sredah od 16.00 do 17.00 brez nadzora CSD (tožnica pripelje mlad. A. pred stavbo CSD, kjer ga ob 16.00 prevzame toženec, ta pa ga ob 17.00 pripelje nazaj pred stavbo CSD, kjer ga prevzame tožnica).

II. V preostalem se pritožba zavrne in se sklep sodišča prve stopnje v nespremenjenem, a izpodbijanem delu potrdi.

III. Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Pravdni stranki sta starša mladoletnega A., rojenega ... 2010. Tožnica je 15. 10. 2014 vložila tožbo, s katero je zahtevala dodelitev sina v vzgojo in varstvo in predlagala določitev preživnine in ureditev stikov.

2. CSD je v svojem prvem mnenju (red. št. 9) podprl mamin predlog, da se sin dodeli v vzgojo in varstvo njej, a obenem naj bi imel otrok obširne stike z očetom (izmenično naj bi pri vsakem od staršev preživel po teden dni – list. št. 22 v spisu).

3. Tožnica je 28. 8. 2015 sodišču predlagala, naj izda začasno odredbo, s katerim se tožencu prepovedujejo stiki z otrokom, in sicer zaradi suma spolne zlorabe.

4. Sodišče prve stopnje je tožničinemu predlogu delno ugodilo in stike med tožencem in otrokom omejilo tako, da ti potekajo enkrat tedensko (ob sredah med 16.00 in 17.00 uro) pod nadzorom CSD, v preostalem (popolna prekinitev stikov) pa je predlog zavrnilo (sklep na red. št. 20 v spisu).

5. Toženec je 10. 9. 2015 ugovarjal zoper ugodilni del izdane začasne odredbe in predlagal, naj sodišče tožnici omeji stike z otrokom zaradi lažne naznanitve suma spolne zlorabe.

6. Nato je toženec 23. 9. 2015 vložil odgovor na tožbo tožnice in obenem tudi vložil nasprotno tožbo, s katero je predlagal, da se A. dodeli njemu, obenem pa se odloči o preživnini, ki naj jo plačuje mati, in stikih med njo in otrokom.

7. Sodišče je opravilo dva naroka, na katerem je obravnavalo toženčev ugovor zoper izdano začasno odredbo, in ga s sklepom z 2. 10. 2015 zavrnilo, zavrnilo pa je tudi toženčev predlog za izdajo začasne odredbe (red. št. 45 v spisu).

8. Višje sodišče v Ljubljani je 24. 11. 2015 zavrnilo toženčevo pritožbo in sklep prvostopenjskega sodišča potrdilo. Odločitev o začasni odredbi, da toženčevi stiki potekajo pod nadzorom CSD, je tako postala pravnomočna. Nosilni razlogi sodišč so v tem, da je dovolj izkazana verjetnost, da je oče do (takrat štiriletnega sina) izkazal neprimerno vedenje, in v tem, da je toženec zagledan vase, narcisoiden in daje prednost lastnim potrebam pred otrokovimi in materinimi.

9. Sodišče prve stopnje je 20. 1. 2016 (red. št. 81) po uradni dolžnosti dopolnilo svojo začasno odredbo tako, da je tožencu prepovedalo kakor koli drugače, kot je določeno in odločeno s sklepom sodišča (torej eno uro tedensko pod nadzorom CSD), izvajati stike. Toženec je zoper ta sklep ugovarjal, sodišče prve stopnje pa je njegov ugovor s sklepom s 30. 3. 2016 (red. št. 133 a) zavrnilo.

10. Sodišče je 21. 3. 2016 (red. št. 127) zavrnilo tožencev predlog za razveljavitev prvotne in pravnomočne začasne odredbe ter predlog za drugačno ureditev stikov (A. bi bil z mamo od ponedeljka do srede, z očetom od srede do petka ter vsak drug vikend in polovico praznikov).

11. Toženec se je zoper oba sklepa (glej 9. in 10. točko zgoraj) pritožil in uspel (sklep Višjega sodišča v Ljubljani IV Cp 1715/2016 s 13. julija 2016 (red. št. 180).

12. Tožnica je 4. 7. 2014 predlagala izdajo začasne odredbe, po kateri naj se A. do pravnomočne odločitve v tej zadevi dodeli v vzgojo in varstvo njej.

Predmet tokratnega odločanja pritožbenega sodišča

13. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugovoru toženca zoper sklep o dopolnitvi začasne odredbe z 20. 1. 2016 po uradni dolžnosti delno ugodilo in ga v delu, s katerim je tožencu prepovedano kakršen koli drugačen stik z A., kot je določen z začasno odredbo, tako po obliki kot časovno, razveljavilo in postopek zavarovanja v tem delu ustavilo, sicer je ugovor toženca zoper sklep z 20. 1. 2015 zavrnilo (I. točka izreka). Nadalje je zavrnilo ugovor toženca po izteku roka zoper sklep o začasni odredbi s 1. 9. 2015 (II. točka izreka) in njegov predlog za začasno odredbo z 10. 3. 2016 (III. točka izreka). Ugodilo je tožničinemu predlogu in ji A. začasno zaupalo v vzgojo in varstvo (IV. točka izreka).

14. Pritožbeno sodišče uvodoma izpostavlja, da je pravno sredstvo zoper IV. točko izpodbijanega sklepa ugovor, kot je toženca pravilno poučilo sodišče prve stopnje. Tega je toženec tudi vložil (v isti vlogi kot pritožbo – str. 15 do 19 njegove vloge), toda o njem je pristojno odločati sodišče prve stopnje.

15. Predmet pritožbenega odločanja je torej odločitev prvostopenjskega sodišča, zajeta v I. do III. točki izpodbijanega sklepa, ki pomenijo, da začasna odredba z 20. 1. 2015 ostaja v veljavi in se stiki med tožencem in A. izvajajo enkrat tedensko v trajanju ene ure in pod nadzorom CSD.

16. Toženec je proti tej odločitvi vložil pravočasno in obsežno pritožbo, ki jo bo pritožbeno sodišče po sklopih (oziroma s sklicevanjem na točke, s katerimi je toženec razdelil svojo pritožbo) in jo bo le v bistvenem povzelo na tem mestu, podrobno pa bo nanjo odgovorilo v ožjem delu svoje obrazložitve.

Toženec najprej uveljavlja bistvene kršitve postopka. V točki 2 očita, da ni razvidno, katere dokaze je sodišče izvedlo, ter se je oprlo samo na izvedenski mnenji B. B. in C. C., kar onemogoča preizkus. V 3. točki očita neobrazloženost glede navedb z naroka 21. 11. 2016 v zvezi z njegovim predlogom za soočenje izvedenke z njim, česar sodišče ni obrazložilo in je kršilo 8. točko drugega odstavka 339. člena ZPP. Iz enakih razlogov graja (4. točka) neustrezno obrazložitev zavrnitve vprašanja C. C.-ju, da pojasni, ali bi bil, če ne bi bilo kazenske ovadbe in začasne odredbe o omejitvi stikov, izvedenčev predlog o strokovnem svetovanju očetu smiseln. Sodišče vprašanja ni dopustilo, češ da se nanaša hipotetično dejstvo, kar ni res. Isto kršitev (5. točka) uveljavlja tudi z nedopuščenima vprašanjema C. C., da pojasni idejo, da bi se stiki sprostili, če ni bilo nikoli razlogov za omejitev, in še, kako je ODT odločilo o ovadbi. Vprašanji je postavil, ker meni, da izvedenca nista bila seznanjena z vso dokumentacijo v spisu in nista imela vseh informacij za izdelavo mnenj. Kaj je sodišče izvedencema poslalo, ni mogel ugotoviti, ne glede na to, da je k temu pozval razpravljajočega sodnika. Izvedenca nista ravnala, kot jima je s sklepom naložila prejšnja razpravljajoča sodnica, ter se nista seznanila z vsem gradivom v spisu, pri čemer v nadaljevanju pritožbe (5. stran) naniza zanj pomembne dejstvene segmente, s katerimi se nista seznanila/se do njih nista opredelila. Pomanjkljivega mnenja ni mogoče nadomestiti z njunim zaslišanjem, pri čemer sta tožničine pripombe prejela tik pred narokom in se do njih nista mogla strokovno opredeliti. Razumsko neobrazložena (6. točka) je ostala tudi zavrnitev dokaza z zaslišanjem sodnega izvedenca D. D., ki ga je toženec pritegnil k pripravi pripomb na izvedensko mnenje in mu predstavil vso dokumentacijo, rezultat pa je povsem drugačen od mnenja izvedencev. Stališče sodišča, da zaključki niso mogoče brez pregleda in razgovora s preiskovanci, ne vzdrži kritične presoje, ker so v spisu tudi povzetki pogovorov izvedencev s preiskovanci. Graja še (7. točka) odsotnost razlogov za zavrnitev dokaznega predloga s postavitvijo izvedenca s H. Sodišče je zapisalo, da toženčeve pripombe niso uspele izpodbiti metod izdelave in končnih zaključkov, da bi bilo potrebno angažiranje drugega izvedenca. Meni, da je prvi razlog že ta, da je skupno izvedensko mnenje očitno pomanjkljivo, drugi pa ta, da B. B. velja za največjo avtoriteto, nabor izvedencev pa je tako ozek, da je pomanjkanje nevtralnosti privedlo do kršitve načela enakosti orožij.

V nadaljevanju podaja navedbe o zmotni in nepopolni ugotovitvi dejanskega stanja in zmotni uporabi materialnega prava.

V 6. točki povzema razloge pritožbenega sodišča iz razveljavitvenega sklepa s 13. 7. 2016 in navaja, da je kljub jasnim stališčem višjega sodišča prvostopenjsko sodišče razpisalo še dva, vsebinsko nepotrebna naroka. Postopek traja že 15. mesecev in toženec s sinom nima rednih stikov. To ni v otrokovo korist. Opozarja na stališče ESČP, da uživanje medsebojne družbe med staršem in otrokom predstavlja temeljno komponento družinskega življenja (8. točka). Očita, da sodišče ni poskušalo ugotoviti, ali so razlogi, ki so utemeljevali začasno odredbo, relevantni in zadostni po 8. členu EKČP ter v razumnem roku ni odločilo o enakovrednih stikih staršev o otrokom ter mu je kršilo pravico do sojenja v razumnem roku v zvezi s pravico do učinkovitega sodnega varstva (23. člen URS).

V 10. točki graja odločitev iz I. točke izreka sklepa, češ da je logično nerazumna, ker bo, če se stika ne bo udeležil, denarno kaznovan. Kršitev ne udeleževati se stika, ne more biti podlaga za izrek denarne kazni, temveč mora iti za zlorabo pravice z namenom škodovati drugemu. Opozorilo sodišča, da bo izreklo denarno kazen v primeru kršitve, se tako izkaže za brezpredmetno, saj iz izreka ni razvidno, za kakšne kršitve toženca lahko sodišče izreče kazen.

V zvezi z odločitvijo pod II. in III. izreka navaja (11. točka), da bi s predlogom za spremembo stikov dosegel enak učinek kot z razveljavitvijo sklepa o začasni odredbi. Poudarja (12. točka), da iz mnenj izvedencev izhajajo drugačni zaključki od tistih, ki sta jih podala na naroku. Vsi izvedenci so ugotovili, da pri otroku ni šlo za spolno zlorabo s strani očeta, kar ugotavlja tudi sodišče. Ta razlog je bil ključen za izdajo začasne odredbe. Ker se je izkazal za neutemeljenega, ob tem, da so vsi izvedenci v pisnih mnenjih predlagali sprostitev stikov, je vzrok ogroženosti odpadel, zato ni podlage za vztrajanje pri stikih pod nadzorom. Sodišče je spregledalo (13. točka), da je temeljno merilo presoje otrokova korist. Sklicuje se na EKČP ter sodno prakso ESČP in Ustavnega sodišča. Starši uživajo pravico do ukrepov, ki naj privedejo do vnovične združitve z njihovimi otroki, država pa mora tako združitev omogočiti. Gre predvsem za pravico otroka.

Sodišče se je pri svoji odločitvi oprlo na ustni zaslišanji izvedencev in zavrača toženčevo pravico do vnovične združitve z otrokom (14. točka). Iz njunih pisnih mnenj ne izhaja nič takega, kar bi toženca obremenjevalo do te mere, da bi bili stiki pod nadzorom še vedno potrebni. Enako izhaja tudi iz mnenje E. E. in F. F. Glede na poslušanje posnetka na naroku je B. B. zgolj izpostavila možnost, da bi toženec s sinom manipuliral v škodo tožnice. Na tej hipotetični predpostavki odločitve ni mogoče graditi, C. C. pa v svojem pisnem mnenju ni nikjer predlagal postopnosti. Sodišče ni utemeljilo, katere so tiste okoliščine, ki opravičujejo, da se začasna odredba še naprej ohrani v veljavi. Izvedenca sploh nista ugotavljala okoliščin v zvezi s stiki pod nadzorom oziroma ne nadzorom (15. točka). Meni, da predlog izvedencev o obsegu stikov presega okvir njunega dela, saj je to naloga sodišča. Predlog odločitev zavaja sodišče in ga vodi stran od potrebe po tehtanju in presoji vseh okoliščin. Pri odločitvi o vzgoji in varstvu gre predvsem za vrednostno opredelitev in uporabo pravnih pravil, kjer je izvedenec laik. Opozarja, da je sodišče prezrlo mnenje otroka (16. točka), saj je ta že 27. 8. 2015 narisal družino toženca, sodišče pa je mnenje na podlagi sedmega odstavka 106. člena ZZZDR in 410. členu ZPP mnenje upoštevati.

Sodišče ne obrazloži (17. točka), zakaj vsa menja, poročila in zapisniki CSD niso relevantni za ta postopek. V prvem mnenju je CSD predlagal, da otrok z vsakim staršem preživi po en teden, v zadnjem poročilu pa ugotavlja, da so nadzorovani stiki vedno nenaravni. Sodišče bi moralo pridobiti mnenje CSD in ga ustrezno oceniti. Toženec je večkrat predlagal dodatno zaslišanje delavke CSD G. G., sodišče pa tega dokaza ni izvedlo.

Nadalje navaja (18. točka), da so trije sodniki potrebovali 15 mesecev, da so ugotovili, da do spolne zlorabe otroka ni prišlo, a sodišče vzdržuje stike pod nadzorom. Več kot očitno je, da A. trpi odtujitveni sindrom, ki otroku povzroča stisko, ki je izvedenca ne zaznata. Iz poročila CSD izhaja, da deček že kaže znake odklanjanja toženca kot posledico duševne stiske, ker se mu ne onemogoča normalnih stikov z očetom. Tožnica izvaja indoktrinacijo. Tožnica o vsem odloča sama, kot da bi toženec izgubil roditeljsko pravico, in tako se obnaša že ves čas trajanja začasne odredbe. Poleg tega stiki z očetom velikokrat odpadejo, češ da je otrok bolan, na počitnicah itd. Otrok je tudi sam povedal, da tožničina partner in oče o tožencu slabo govorita. Otrok ga kliče po imenu in je popolnoma izoliran.

Opozarja (19. točka), da sta izvedenca postavila kup pogojev za sprostitev stikov, celo take, ki jih je nemogoče izvesti. Toženec se ni mogel strinjati s sodnikovim predlogom, da bi bila na stikih prisotna tudi tožničin oče in toženčeva mama, ker mu je tožničin oče večkrat grozil in je neprimerna oseba. Utemeljitev sodišča, da tožničino strinjanje kaže na pripravljenost urediti razmere, je ironična, saj gre za njenega očeta. Sodišče je v obrazložitvi „pozabilo“ navesti toženčev predlog, da bi bili prisotni obe babici, kar je tožnica zavrnila, in očitno preferira tožnico in je toženca „kaznovalo“, ker ni pristal na predlog sodnika. Sodišče spregleda, da se stiki ob prisotnosti tretjih oseb izven prostorov CSD ne bi mogli realno izvajati, saj ne bi mogli vsi skupaj smučati, kolesariti in drugače izvajati skupne aktivnosti, poleg tega pa med njimi obstajajo zamere, nerazumevanje in celo sovraštvo. Sodišče bi moralo na ustrezno strokovno pomoč napotiti zgolj enega od staršev, ne pa zgolj enega ali drugega.

V sklepnem delu (20. točka) navaja, da mu je bila kršena pravica do naravnega sodnika, ki izhaja iz drugega odstavka 23. člena URS, način uresničevanja pa je predpisan v Zakonu o sodiščih in v Sodnem redu (160 člen). Če je bila prva sodnica dodeljena na Sodni svet in je bila zadeva predodeljena drugi, je taka predodelitev lahko opravičljiva. Za predodelitev tretjemu sodniku pa ni objektivnih ali opravičljivih razlogov. Po 160. členu Sodnega reda predodelitev ni predvidena. Dodelitev se vpiše tako, da dodelitve sledijo abecednemu vrstnemu redu priimkov, sodnikov priimek pa ne sledi sodničinemu, zato je kršitev podana.

Predlaga ustrezno spremembo izpodbijanega dela sklepa.

17. Tožnica je na pritožbo pravočasno odgovorila in predlaga zavrnitev pritožbe.

19. Sodišču v tem postopku, ki ni reden in je dokazni standard nižji, ni bilo treba izvesti vseh predlaganih dokazov. Toda ne drži, da ni mogoče razbrati, katere dokaze je sodišče izvedlo in na katere je oprlo svojo odločitev. Dokazni sklep (tj. sklep, iz katerega je razviden obseg izvedenih dokazov) je sodišče sprejelo na naroku 26. 9. 2016 (list. št. 686 v spisu). V njem je natančno navedeno, katere dokaze bo izvedlo,(1) dokazovanje pa je v tem obsegu tudi izvedlo (list. št. 687 in naslednje v spisu). Dokazni sklep je sodišče na naslednjem naroku (21. 11. 2016) dopolnilo (list. št. 812) in tudi te dokaze je izvedlo (list. št. 813 in naslednje v spisu). V izpodbijanem sklepu res ni posebnega odstavka, v katerem bi bil dokazni sklep ponovljen, a to ni potrebno (čeprav je običajno zapisan v sodnih odločbah). Sodišče ga namreč sprejme na obravnavi,(2) pisni odpravek se ne izda.(3) Pač pa iz obrazložitve izpodbijanega sklepa jasno izhaja, katerih dokazov sodišče ni izvedlo in zakaj ne. Tako argumentiranje zavrnjenih dokazov v sodni odločbi ni le sprejemljivo,(4) temveč je po zakonu obvezno (drugi odstavek 287. člena ZPP). Izvedenih dokazov pa sodišče v svoji odločbi ne rabi naštevati, temveč je pomembno nekaj drugega: da jih (vsakega posebej in vse skupaj – 8. člen ZPP) dokazno oceni in stke koherentno, logično in življenjsko prepričljivo dokazno oceno o pravno odločilnih dejstvih. In to je sodišče prve stopnje stopnje storilo.

20. Soočenje med pričo/stranko in izvedencem ne pride v poštev, ker ima dokazovanje z izvedenci drugačno dokazno temo.(5) Tudi sicer pritožnik napačno razume pojem soočenja. To namreč ni dokazno sredstvo/dokazni predlog, temveč metoda zaslišanja.(6) Odločitev o (ne)izvedbi soočenja je sklep procesnega vodstva,(7) zato so pritožbeni očitki o neizvedenem dokazu in odsotnosti razlogov za njegovo zavrnitev brezpredmetni (relativne kršitve postopka iz tretjega odstavka 339. člena ZPP pa pritožnik ne uveljavlja). Glede trditev o neobrazloženosti navedb, ki jih je toženec podal na naroku 21. 11. 2016 v skladu z določbo 286.b člena ZPP, se bo pritožbeno sodišče opredelilo v nadaljevanju. Na tem mestu velja le poudariti, da te niso bile pravno odločilne, saj spolna zloraba oziroma njen sum nista tista dejstvena podstat, na podlagi katere je sodišče prve stopnje režim, vzpostavljen z začasno odredbo, še nadalje ohranilo v veljavi. Uveljavljana kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP torej ni podana.

21. Sodišče prve stopnje res ni dopustilo vprašanja toženca izvedencu, ali ima njegov predlog glede obsega stikov in načina njihove uveljavitve kakšno povezavo z očitkom spolne zlorabe oziroma suma napeljevanja k spolnim dejanjem. Toda pritožnik spregleda, da je izvedenec na postavljeno vprašanje odgovoril, preden je sodnik odločil, da vprašanja ne dopusti (list. št. 823). Odgovoril je z „ne“. Ker je bilo vprašanje kljub prepovedi sodnika postavljeno in nanj odgovorjeno, uveljavljana kršitev ni podana.

22. V nadaljevanju istega naroka sodišče ni dopustilo izvedenčevega odgovora še na dve toženčevi vprašanji, in sicer prvič: „od kod vam ideja, da bi se stiki sprostili oziroma zakaj naj bi potekali ob prisotnosti dveh oseb, če nikoli ni bilo osnove za omejitev stikov“ in drugič: „ali veste, kako je ODT odločilo o kazenski ovadbi“. Sodnik je ob nedopustitvi postavljenih vprašanj za prvo pojasnil, da je bilo nanj že odgovorjeno, za drugo pa, da se ne nanaša na izvedensko mnenje. Pritožbeno sodišče s temi razlogi soglaša. Vprašanji sta prima facie neprimerni za postavitev izvedencu, ker terjata pravno sklepanje in razlogovanje ter oblikovanje dokazne ocene, kar vse je v domeni sodišča. Nedopustitev postavljenih vprašanj je bila tako na mestu, očitana kršitev ni podana.

23. Ni res, da toženec ni mogel ugotoviti, s kakšnim procesnim gradivom sta izvedenca B. B. in C. C. razpolagala. Sodnik je pravdnima strankama pojasnil, da je zaradi hitrejšega poteka postopka obema izvedencema vročil kopije spisa (list. št. 818), še prej pa jima je pojasnil, s katerimi listinami sta oziroma nista bila seznanjena (list. št. 814). Sodišče prve stopnje izvedencev ni seznanilo z nobeno listino iz zadeve II N 493/2016, sta pa izvedenca razpolagala z vsemi listinami iz tega spisa, tudi z naknadno prispelimi (npr. primerjaj list. št. 814 glede dopisa na red. št. 222 in list. št. 3 glede poslušanja zvočnega posnetka). Izvedenka B. B. je ob zaslišanju tudi potrdila, da je vpogledala vso dokumentacijo, ki jo je poslalo sodišče in ki je bila pomembna za izdelavo mnenja (na list. št. 818), sicer pa to potrjuje povzetek podatkov v uvodu skupnega mnenja izvedencev (4.-7. stran na list. št. 693 – 696). Ne drži, da pomanjkljivosti in nejasnosti izvedenskega mnenja ni mogoče dopolniti ob zaslišanju izvedenca, saj je ustno zaslišanje izvedenca primarni način izvedbe tega dokaza. Pritožbenega očitka, da se izvedenca do tožničinih pripomb nista mogla opredeliti, ker sta jih prejela tik pred narokom, pritožbeno sodišče ne more upoštevati, saj se ena stranka ne more sklicevati na morebitne kršitve postopka, storjene v škodo druge stranke.

24. D. D. v tem postopku ni bil postavljen za izvedenca, četudi je sicer sodni izvedenec. Toženec je imel vso pravico, da ga angažira z namenom, da pripravita strokovne pripombe na mnenja sodnih izvedencev. To je tudi storil. Tak izvedenec nastopa kot strankin pomočnik (zato bi toženec lahko predlagal, da D. izvedencema sam postavlja strokovna vprašanja, česar ni storil), ni in ne more pa biti priča, saj toženec dokaza ni ustrezno substanciral 236. člen ZPP. Če ga je toženec seznanil z dokumentacijo, ki presega obsega tega spisa, je to njegova stvar, sodišče (in izvedenca) so vezani na spisovno gradivo iz te zadeve.

25. Izvedenka B. B. je ob zaslišanju tudi prepričljivo pojasnila, zakaj je D. D. v svojih ugotovitvah lahko prišel do drugačnih zaključkov, in sicer, ker je zaposlen na oddelku za rehabilitacijo P. k. v L., kjer so v obravnavi starejše osebe, sama pa ima klinične izkušnje s tisoč otroki in ima dodatno izobrazbo iz družinske dinamike in je družinska terapevtka (list. št. 817). Tega pojasnila toženec ni grajal ne na naroku niti tega ne stori v pritožbi. Prepričljivo je tudi stališče prvostopenjskega sodišča, da sta izvedenca opravila osebne preglede preiskovancev (pravdnih strank in njunega otroka), medtem ko je D. D. črpal zgolj iz pisne dokumentacije. Da bi zapiski sodnih izvedencev lahko nadomestili osebni stik ter bi bil D. D. v enakem spoznavnem položaju kot izvedenca, ker je prebral njune zapiske o razgovorih s preiskovanci, enostavno ne drži, saj je splošno znano, da pisno gradivo ne more nadomestiti osebnega stika. Če bi ne bilo takó, izvedenci (psihologi in psihiatri) pregledov in razgovorov ne bi opravljali, pa to storijo vedno, razen v res posebnih okoliščinah.

26. Pritožbeno sodišče pritrjuje prvostopenjskemu, da razlogov za postavitev novega sodnega izvedenca (ob vseh, ki so bili v tem postopku že postavljeni) ni. Pravdni stranki sta imeli možnost, da z izvedencema na naroku ob njunem zaslišanju razčistita morebitne nejasnosti in pomanjkljivosti. To možnost sta izčrpno izkoristili, verodostojnost obeh mnenj pa je podrobno preskusil tudi sodeči sodnik. Prav nobenega razloga ni, da bi sodišče vključilo še nove izvedence, ne glede na to, od kod prihajajo. Razlog, da je B. B. velika strokovna avtoriteta, zato se ji nihče ne bo upal postaviti po robu, ni prepričljiv. Če bi bilo tako, potem B. B. sodišča sploh ne bi smela postavljati za izvedenko. Sicer pa v tem postopku ni bila prva postavljena izvedenka, kar bi onemogočilo (če bi pritožbene navedbe držale) preizkus pravilnosti njenih ugotovitev. Pred njo so bili postavljeni že drugi izvedenci njene stroke in njene ugotovitve so skladne z njihovimi. Nezadovoljstvo stranke z rezultatom izvedenstva po sodni praksi ne zadošča za postavitev novega izvedenca. Pritožbeno sodišče še dodaja, da je ta postopek namenjen varstvu/zaščiti koristi otroka. Izvedenec C. C. je pri A. zaznal prisotnost kontaminacije, ki je posledica prevelike izpostavljenosti otroka različnim strokovnim osebam, postopkom, obravnavam ipd. (list. št. 820). Ob ugotovitvah izvedencev o nadvse ugodnih lastnostih toženca, da si želi biti dober oče in je za to, da bi bil, pripravljen storiti marsikaj, pritožbeno sodišče ne dvomi, da bo toženec razumel, da dodatno izpostavljanja A. raznim strokovnjakom ne bi bilo v dečkovo korist.

27. Neutemeljeno pritožnik uveljavlja tudi kršitve ustavnih in konvencijskih pravic v zvezi s trajanjem postopka. Ta res traja že 15 mesecev, a ni mogoče spregledati, da sodišče vseskozi postopa (kljub spremembam sodečih sodnikov pred sodiščem prve stopnje) promptno. Ne drži, da je sodišče prve stopnje po razveljavitvi prejšnjega sklepa s strani višjega sodišča opravilo nepotrebna naroka, saj je na njima izvajalo dokaze in ugotavljalo dejstva v zvezi z napotki višjega sodišča, vse z zasledovanjem cilja – zaščititi otroka in njegovo največjo korist.

28. Na tem mestu pritožbeno sodišče zavrača še pritožbene očitke o kršitvi načela naravnega sodnika. Spis je bil trenutno sodečemu sodniku dodeljen na podlagi odredbe predsednika Okrožnega sodišča v Ljubljani Su 9/2016 z 22. julija 2016 (red. št. 172 v spisu). V pravilnost te odredbe se pritožnik ne spušča, zato mu pritožbeno sodišče le pojasnjuje, da je bil spis predodeljen v skladu z določbo 162. in ne 166. člena Sodnega reda. Temu velja dodati še, da je treba sleherno kršitev postopka uveljavljati takoj, ko je to mogoče, kasneje uveljavljane kršitve pa se upoštevajo le, če jih stranka brez svoje krivde predhodno ni mogla navesti (prvi odstavek 286.b člena ZPP). Toženec se je z dejstvom, da zadevo obravnava nov sodnik, prvič seznanil z vabilom sodnika na narok 26. 9. 2016 (vabilo na red. št. 181), pa ne ne pisno ne na tem naroku (red. št. 195) ni nasprotoval temu, da je prišlo do predodelitve spisa, prav tako pa v pritožbi ne pojasnil, zakaj tega ni mogel uveljavljati pravočasno. Nezadovoljstvo z vodenjem in izidom postopka naknadnega uveljavljanja kršitev pač ne opravičuje.

29. Ustavno sodišče je v odločbi Up-410/01(8) izpostavilo, da imajo začasne odredbe v družinskopravnih zadevah velik neposreden vpliv na končno odločitev, kar lahko močno in trajno prizadene interese obeh staršev in zlasti otroka, zato je treba k njihovemu izdajanju pristopiti restriktivno. Kadar sodišče ugotovi, da je otrok ogrožen, je izdaja take začasne odredbe vsekakor na mestu. Izdana začasna odredba velja do končne odločitve (običajno do njene pravnomočnosti ali še določeno obdobje po tem), razen če je vzrok ogroženosti, zaradi katerega je bila začasna odredba sploh izdana, prenehal ali če bi se dalo otrokovo korist ustrezno zavarovati drugače, tj. z začasno odredbo z drugačno vsebino.

30. V obravnavani zadevi je tožnica sprva uspela verjetno izkazati, da je mladoletni otrok ogrožen do te mere, da je bila na mestu izdaja začasne odredbe, s katero so očetu (tožencu) določeni enourni tedenski stiki s sinom, in to pod nadzorom CSD. Odločitev o tem je pravnomočna. Spremeniti jo je možno le, če bi se bistveno spremenile okoliščine, v katerih je bila izdana, oziroma, če bi odpadel razlog, zaradi katerega so bili določeni stiki pod nadzorom CSD, ter hkrati ne bi obstajal drug razlog, zaradi katerega stikov brez nadzora še vedno ni mogoče izvajati.

31. Nosilni razlogi sodišč, ki so odločala o izdaji začasne odredbe, so v tem, da je dovolj izkazana verjetnost, da je oče do (takrat štiriletnega sina) izkazal neprimerno vedenje (sum spolne zlorabe), in v tem, da je toženec zagledan vase, narcisoiden in daje prednost lastnim potrebam pred otrokovimi in materinimi.

32. Drži pritožbena navedba, da se sum poskusa napeljevanja k spolnim dejanjem v tem sodnem postopku ni potrdil. To, in nič drugega, ugotovi tudi sodišče prve stopnje (14. točka obrazložitve). Vendar je kljub temu presodilo, da so še vedno podane okoliščine, ki ne omogočajo (niti delne) spremembe režima stikov.

33. Pritožbeno sodišče je v prejšnjem razveljavitvenem sklepu poudarilo, da ob tedanjem odločanju dejansko stanje izpodbijanega sklepa ni bilo tako, da bi bilo mogoče o zadevi vsebinsko odločati. Po zaključenem naroku pred sodiščem prve stopnje, na podlagi katerega je izdalo takratni sklep, je v spis „prišel“ obsežen sklop predloženih/izvedenih dokazov, ki ga prvostopenjsko sodišče ni ocenilo in ga ni vpelo v dokazno oceno. Razlog za razveljavitev je bil torej izključno procesne narave. To, da je pritožbeno sodišče v napotkih za nadaljnji postopek pojasnilo vsebinsko razliko med postopkom za izdajo začasne odredbe glede stikov ter postopkom za dodelitev otroka v vzgojo in varstvo, ni bil konkreten vsebinski (in prejudicialen) napotek pritožbenega sodišča prvostopenjskemu, temveč je šlo za pravnotesoretičen poduk. Ob tem je višje sodišče namreč poudarilo, da bo oče lahko samostojno in kar v največji meri izvajal stike z otrokom le, če bo dokazni postopek potrdil, da otrokove koristi ni mogoče zavarovati drugače kot z izvajanjem stikov pod nadzorom CSD.

34. Pritožbeno sodišče mora ob tokratnem odločanju pretehtati, ali so res, kot ugotavlja sodišče prve stopnje, podane take okoliščine, ki tožencu ne omogočajo drugačnega stika z A., kot je določen z začasno odredbo – tj. enkrat tedensko eno uro in (kar je za pritožnika predvsem pereče) pod nadzorom CSD.

35. Sodišče je z odločitvijo o začasni odredbi drastično zarezalo v toženčevo in A. pravico do stika, ki ga imata drug z drugim. In zarezalo je dvojno. Najprej je skrčilo obseg stika med njima na eno uro tedensko, nadalje pa je temu še dodalo izvajanje tega stika pod nadzorom CSD. Pritožbeno sodišče mora sedaj pretehtati, ali je ob delno spremenjenih okoliščinah (tj. da se sum spolne zlorabe ni potrdil), kar niti ni sporno, še vedno na mestu ta dvojna okrnitev toženčeve pravice do družinskega življenja ali pa je otrokovo korist mogoče zavarovati tudi na drugačen način (bodisi z drugačno obliko bodisi z drugačnim obsegom stikov).

36. Izvajanje stikov pod nadzorom CSD je lahko primerna oblika izvajanja stikov v različnih situacijah. Tako bo npr. taka oblika na mestu v primerih konkretne ogroženosti ali (verjetno izkazanega ali celo že dokazanega) psiho-fizičnega nasilja (sum spolne zlorabe, pretepanje, alkoholizem in druge odvisnosti …). V smislu pomoči staršem pri izvajanju stika je nadzor CSD dobrodošla oblika izvajanja stika tudi tedaj, kadar je roditelj nesposoben ali manj zmožen samostojno izvajati stik (npr. v primeru duševnih bolezni, duševne motnje ali duševne manj razvitosti roditelja …). Prav tako se stiki pod nadzorom CSD lahko izvajajo kot prehodno obdobje, kadar gre npr. za ponovno vzpostavitev stikov po daljši prekinitvi, kar služi temu, da otrok in roditelj skrhano/pretrgano vez ponovno vzpostavita do te mere, da lahko potem stik samostojno izvajata. Pritožbeno sodišče z naštetimi primeri ni nujno izčrpalo vseh situacij, ko je stik pod nadzorom CSD možen/dopusten, je pa nujno, da ima nadzor nek smisel oziroma cilj. V prvem od naštetih primerov se preprečuje ogroženost/škoda otroku, v drugem gre za pomoč države pri izvajanju pravice do družinskega življenja, v tretjem pa prav tako, s poudarkom (za razliko od prejšnje situacije), da gre za prehodno obdobje.

37. V obravnavani zadevi pritožbeno sodišče takih razlogov, zakaj bi se stik med tožencem in A. še naprej izvajal pod nadzorom CSD, v obrazložitvi izpodbijanega sklepa, ki temelji na ugotovitvah izvedencev, ne vidi. Pojmovno bi šlo lahko za situacijo iz prvega, zgoraj opisanega primera, vendar po prepričanju pritožbenega sodišča dokazni postopek v trenutni fazi tega ne izkazuje. Izvedenca doslej nista zavzela stališča, da bi stiki brez nadzora CSD in v enakem obsegu A. tako ogrožali, da se jih brez nadzora sploh ne bi smelo izvajati. To, kar naj bi nadzor CSD preprečeval (potencialno manipuliranje toženca v škodo tožnice prek otroka), se (kot je slediti razlogovanju sodišča prve stopnje) dogaja tudi pod nadzorom in ta oblika izvajanja stika torej ne dosega cilja, ki bi ga morala zasledovati in tudi dosegati.(9) Izvedenca sta zagovarjala čim prejšnjo sprostitev stikov in sta ob zaslišanju sicer vztrajala, da stiki sprostijo postopoma (najprej v prisotnosti še dveh nevtralnih oseb in pod pogojem, da se toženec vključi v svetovanje), a sta ob tem izpovedala tudi, da (B. B.) stiki pod nadzorom CSD ne omogočajo ustrezne akcije z očetom in razvoja čustvene navezanosti(10) in da (C. C.) bi v primeru nadaljevanja stikov pred CSD prišlo do spremembe in porušenja navezave med očetom in sinom.(11) In to porušenje, ki grozi, je treba tehtati v odnosu do zaščite A. največje pravice.

38. Izvedenec C. C. je izpostavil tri razloge, zakaj naj bi se stik še naprej izvajal pod nadzorom. Prvič: postopno uvajanje stikov med tožencem in A., ki so bili prekinjeni, kar ne drži, ker že od izdaje začasne odredbe potekajo enkrat tedensko ter sta toženec in A. po ugotovitvah izvedencev močno navezana, kar je zaznala tudi B. B. ob opazovanju interakcije med njima.(12) Drugič: ker je mati zaskrbljena, če je A. samo v prisotnosti očeta, kar je, ob dejstvu, da je sum spolne zlorabe ovržen, pravno neodločilno, saj mora mama spreje(ma)ti, da ima otrok dva roditelja, tudi očeta. In tretjič: da lahko toženec v tem postopnem uvajanju stikov pridobi nova znanja in veščine s področja svoje vloge očeta, kar v obravnavanem primeru ob siceršnjih ugotovitvah izvedencev glede toženca in njegovih zmožnosti opravljati očetovsko vlogo prav tako ni zadosten razlog. Ob tehtanju primerne oblike izvajanja stika in zaščite otrokove koristi pritožbeno sodišče zaključuje, da bistveno večja škoda grozi, če bi se stik še nadalje izvajal pod nadzorom CSD, od tiste, ki lahko nastane A., če se stik izvaja (v enakem obsegu – več v nadaljevanju) brez nadzora. Izvedenca nista podala (v tej smeri doslej tudi nista bila podrobno zaslišana) nobenih ugotovitev o tem, ali in kakšna škoda A. nastaja zgolj zaradi načina izvedbe stika – pod ali brez nadzora CSD – temveč sta govorila o potencialni škodi/ogroženosti, če bi oče z manipuliral s sinom. Ker torej ni izkazano, kako bi lahko oblika/izvedba stika dodatno negativno vplivala na A. največjo korist, je pritožbeno sodišče presodilo, da dodatna omejitev stika (nadzor CSD) v sedaj danih in znanih okoliščinah ni (več) potrebna.

39. Glede na pisno mnenje izvedencev je treba „sprostitev stikov“ razumeti kot „vsak drugi vikend z dvema popoldnevoma v tednu ter polovico praznikov in počitnic“.(13) Izvedenec C. C. je ob zaslišanju tudi pojasnil, da je to končni cilj, h kateremu sta z izvedenko B. B. strmela,(14) a je do tja treba priti postopoma. Pritožbeno sodišče ocenjuje, da je ukinitev stikov pod nadzorom CSD in „osvoboditev“ stika med A. in tožencem tisti prvi korak v začrtani smeri.

40. Pritožbeno sodišče glede na ugotovitve sodišča prve stopnje in glede na fazo postopka (izdana začasna odredba, ki jo pritožbeno sodišče s to odločbo delno spreminja, ter že razpisan (predvidoma) zadnji narok za glavno obravnavo za 22. 2. 2017, po katerem bo izdana končna odločba)(15) ocenjuje, da je ta (prvi) korak v tem trenutku zadosten in primeren. Prehodno obdobje (tj. od sprostitve stika izpod nadzora CSD do popolne sprostitve) bo, odvisno od ravnanja toženca, tisti pokazatelj, ki bo sodišču prve stopnje (so)nakazal/pokazal, v kakšni obliki je treba stike med tožencem in A. urediti na dolgi rok.

41. Pritožbeno sodišče sodi, da so s to odločitvijo primerno uravnotesžene toženčeve in A. pravice, saj na eni strani varuje toženčevo pravico do družinskega življenja, na drugi ustrezno ščiti A. korist. Pri tem velja spomniti, da je bil eden od razlogov za izdajo začasne odredbe v trajanju stika ene ure tedensko pod nadzorom CSD tudi ugotovitev sodišč, da ima toženec do tožnice enak odnos, kot ga je imel do svoje prve partnerke in matere svojega prvorojenca N. N., pri čemer je sodišče izpostavilo toženčevo manipulativnost, narcisoidnost in dajanje prednosti lastnim potrebam. Tudi v zvezi z A. je sodišče prve stopnje ugotovilo, da obstaja realna možnost, da bi toženec z A. manipuliral v škodo tožnice. Izvedenca sta kot pogoj za (popolno) sprostitev stikov izpostavila, da se mora toženec udeležiti ustreznega svetovanja, ker „takšno svetovanje poveča znanja starša glede varovanja otrokove spolne, čutne in osebne intergriranosti, poleg tega pa daje staršu usmeritve, kako lahko na varen in otroku dobro prilagojen način usmerja dejavnosti z njim, sestavni del pa je tudi obravnava negativnega prikazovanja drugega starša, ki lahko najbolj škoduje otroku samemu in njegovemu zdravstvenemu razvoju in lahko celo daljnoročno obrne otroka zoper starša, ki o drugem govori negativno“.(16) Toženec ponujene možnosti, ki bi mu omogočala sprostitev v smislu znatnega povečanja njihovega obsega, ni sprejel. Zavrača jo, češ da se bo v svetovanje vključil le, če se bo vanj vključila tožnica. Višje sodišče soglaša s prvostopenjskim, da za to ni nobenega razloga.(17) Ob sicer ugodnih ugotovitvah izvedencev glede toženca, da je za to, da bi bil (A.) dober oče, pripravljen storiti marsikaj, pritožbeno sodišče ne dvomi, da bo toženec v nadaljevanju sprejel ponujeno svetovanje, predvsem v smislu obravnavanja negativnega prikazovanja tožnice, kar A. škoduje. Tega si toženec po trdnem prepričanju pritožbenega sodišča ne želi.

42. Pritožbeno sodišče poziva obe pravdni stranki, tako toženca kot tožnico, da iz svojih zamer (kot posledic neuspelega medsebojnega razmerja) A. popolnoma izključita. Sprejeti morata dejstvo, da sta v A. življenju oba pomembni osebi in da mora biti otrok z obema v dobrem odnosu, ker je to v njegovo največjo korist. Razpad razmerja pravdnih strank za A. predstavlja stres in obremenitev, toda to je zaradi odločitve staršev, da ne želita več živeti skupaj, postalo del njegovega življenja in kot takega ga je treba sprejeti. Otrok za nastalo situacijo ni prav nič kriv, zato je dolžnost staršev, da mu v kar največji meri tu nudita podporo, predvsem pa, da se medsebojno spoštujeta kljub obstoju negativnih čustev, ki izvirajo iz njunega neuspelega razmerja. Otrok ima oba starša rad in je nanju, kot je pokazal dosedanji dokazni postopek, tudi močno navezan.

43. Ob dejstvu, da je bil razlog za izdajo sporne začasne odredbe ne le sum spolne zlorabe (kar je kot razlog za poseg v pravico do stikov odpadlo), temveč tudi toženčeva manipulativnost s A. proti tožnici, toženec pa zaenkrat ni pripravljen sprejeti ponujene možnosti, da to predela in A. razbremeni (izvedenca sta pojasnila, da ga „spravlja v stisko“, „nelagodje, ki se povzroča otroku“(18) …), okoliščine (še) niso spremenjene do te mere, da bi bilo v zvezi z obstoječo začasno odredbo mogoče storiti tudi naslednji korak. Toženčevo ravnanje je verjetno izkazano (posnetek stika, mnenja izvedencev …), A. pa to ogroža, zato stiki do nadaljnjega ostajajo v enakem obsegu kot doslej - eno uro tedensko. Ob tem pritožbeno sodišče izpostavlja, da ne iz razlogov izpodbijanega sklepa ne iz spisa sicer ne izhaja, da bi A. zaradi tega obsega stikov (na katerem toženec, žal, na dečka neustrezno pritiska proti materi) trpel kakršno koli škodo. Ta škoda oziroma ogroženost bi bila, kot pritožbeno sodišče razume mnenji izvedencev, podana (še)le ob sprostitvi/razširitvi stikov. To pa je (pritožbeno) sodišče v korist otroka dolžno preprečiti in pritožniku v tem delu ne more slediti.

44. Pritožbeno sodišče je (upoštevaje prvi odstavek 360. člena ZPP) toženčevi pritožbi delno ugodilo in je v odločitev o izvajanju stikov poseglo (3. točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ) tako, da ti odslej potekajo v istem časovnem obdobju (vsaka sreda od 16.00 d0 17.00) brez nadzora CSD. Glede na okoliščine dosedanjega izvajanja stikov je ocenilo, da je najbolj primerno, da mama A. vsako sredo ob 16.00 pripelje pred stavbo CSD, kjer so se doslej izvajali stiki pod nadzorom, oče pa A. tja pripelje ob 17.00 in ga preda mami.

45. V preostalem je pritožbo zavrnilo in sklep sodišča prve stopnje v nespremenjenem, a izpodbijanem delu v skladu z 2. točko 365. člena v zvezi s 15. členom ZIZ potrdilo.

46. Odločitev o stroških temelji na 165. členu ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ.

Op. št. (1): Listine v spisu, poročila in mnenja CSD, priloge A in priloge B, poslušanje in ogled zvočnih in slikovnih posnetkov, zaslišanje pravdnih strank in prič H. H., I. I., J. J., K. K., L. L., ter vpogled v mnenja izvedencev E. E., F. F. in M. M., ter s postavitvijo (novih) izvedencev klinične psihologije in psihiatrije.

Op. št. (2): Betetto, N., Komentar ZPP, 2. knjiga, str. 610.

Op. št. (3): Betetto, N., Komentar ZPP, 2. knjiga, str. 611.

Op. št. (4): Betetto, N., Komentar ZPP, 2. knjiga, str. 611.

Op. št. (5): Zobec, N., Komentar ZPP, 2. knjiga, str. 462, 463.

Op. št. (6): Zobec, N., Komentar ZPP, 2. knjiga, str. 462, 463.

Op. št. (7): Zobec, N., Komentar ZPP, 2. knjiga, str. 462, 463.

Op. št. (8): Odločba Ustavnega sodišča Republike Slovenije s 14. 2. 2012.

Op. št. (9): Če je manipuliranje kljub nadzoru tolikšno, da resno škoduje otroku, bi se postavilo vprašanje (vsaj začasne) prepovedi stikov, o čemer izvedenca (zaenkrat) nista govorila. Nasprotno, v okviru dosedanjih dognanj sta iskala pot za sprostitev in povečanje stikov.

Op. št. (10): List. št. 815, tretji odstavek.

Op. št. (11): List. št. 820, spodaj, in list. št. 821, zgoraj.

Op. št. (12): Glej pisno izvedensko mnenje. Primerjaj tudi odgovor izvedenca C. C., da ni odtujitvenega sindroma – list. št. 824.

Op. št. (13): Glej odgovor na 34. vprašanje, list. št. 719 v spisu.

Op. št. (14): Glej izpoved izvedenca na list. št. 819 in 820 v spisu.

Op. št. (15): Iz spisa je razbrati, da izvedenec/ca izdeluje/ta dopolnitev svojega mnenja.

Op. št. (16): Glej zaslišanje izvedenke B., list. št. 815 v spisu, četrti odstavek.

Op. št. (17): Primerjaj izvedenski mnenji in zaslišanji izvedencev.

Op. št. (18): Zaslišanje izvedenke B., list. št. 815 in 816.

Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (1976) - ZZZDR  - člen 106, 106/5, 106/7

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 236, 287, 287/2, 410, 411

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.