VSL Sodba II Cp 865/2018
Sodna praksa višjih sodišč, 2018-11-14

dr. Vesna Bergant Rakočević (preds.), Irena Veter (poroč.), Zvone Strajnar

CIVILNO PROCESNO PRAVO - PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE

kolektivno upravljanje avtorske in sorodnih pravic - kolektivno uveljavljanje pravice kabelske retransmisije na avdiovizualnih delih - kabelska retransmisija glasbenih del - kolektivne organizacije - tarifa za kabelsko retransmisijo avtorskih del - avtorsko nadomestilo - običajen avtorski honorar - začasna tarifa - licenčna pogodba - Pravilnik o javni priobčitvi glasbenih del - licenčna analogija - pravna praznina - skupni sporazum o višini nadomestil - sprememba tožbe - sprememba istovetnosti zahtevka - sprememba pravne podlage

Ker se licenčna analogija v tej zadevi ne more uporabiti, vprašanje (ne)članstva v ZKOS izgubi pomen, pravno praznino pa je treba zapolniti na drug način, tj. z uporabo primernega honorarja za kabelsko retransmisijo glasbenih del v višini 0,198 EUR na naročnika mesečno, ki ga je določilo Vrhovno sodišče RS.

I. Pritožbi tožeče stranke se delno ugodi in se izpodbijana odločba v III. in IV. točki izreka spremeni tako, da se ugodi tožbenemu zahtevku še za znesek 6.726,16 EUR (se znesek 49.797,63 EUR zviša za 6.726,16 EUR na 56.523,79 EUR), odločitev o pravdnih stroških v V. točki izreka pa tako, da se tožnikova obveznost plačila zniža za 961,24 EUR (na 1.034,11 EUR).

II. V preostalem se pritožba tožeče stranke in v celoti pritožba tožene stranke zavrneta in se odločba sodišča prve stopnje v izpodbijanem, a nespremenjenem delu potrdi.

III. Pravdni stranki naj sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano odločbo odločilo, da se sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani VL 211102/2012-2 z dne 2. 1. 2013 razveljavi v 1. in 3. odstavku izreka (I. točka izreka), da se postopek ustavi glede zahtevka za plačilo 56.597,14 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 12. 2012 dalje do plačila (II. točka izreka), tožencu v 15 dneh naložilo v plačilo znesek 49.797,63 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3. 1. 2013 dalje do plačila (III. točka izreka), v preostanku (glede 155.497,22 EUR z obrestmi in zakonske zamudne obresti od prisojenega avtorskega nadomestila pred 28. 12. 2012) pa tožbeni zahtevek zavrnilo (IV. točka izreka). Sklenilo je še, da je tožnik dolžan plačati v 15 dneh tožencu njegove stroške postopka v višini 1.995,35 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka dalje do plačila (V. točka izreka).

2. Zoper odločbo (sodbo) se iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) pritožujeta obe pravdni stranki, tožnik zoper IV. točko (zavrnilni del), toženec pa zoper III. točko izreka (ugodilni del), oba posledično tudi zoper V. točko izreka (akcesorno odločitev o stroških). Primarno predlagata ustrezno spremembo sodbe in podrejeno njeno razveljavitev. Priglašata pritožbene stroške.

3. Tožnik meni, da bi sodišče moralo glede na 81., 156. in 157. člen Zakona o avtorski in sorodnih pravicah (ZASP) ugoditi tožbenemu zahtevku v celoti, pri tem pa kot podlago za plačilo uporabiti običajno plačilo oziroma zadnja toženčeva plačila, ki so temeljila na licenčnih pogodbah, Memorandumu z dodatki in Skupnem sporazumu. V zvezi z Memorandumom poudarja, da objava v Uradnem listu ni bila pogoj za pridobitev pravne narave skupnega sporazuma. Opozarja na nasprotje med stališčem, da minimalna tarifa velja le, če iz dokumentacije ni mogoče določiti prihodkov uporabnika, in zaključkom, da toženec ne glede na svoje prihodke in dejstvo, da je te mogoče ugotoviti, plača minimalni avtorski honorar, zaradi česar je podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, obenem pa tudi iz 8. točke drugega odstavka istega člena, ker se ni opredelilo do tožnikovih trditev glede toženčevih prihodkov. V pretežnem delu pritožbe iz več razlogov nasprotuje uporabi minimalne tarife Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del

(v nadaljevanju Pravilnik 1998 oziroma tarifa Pravilnika 1998). Meni, da bi moralo sodišče tudi glede kabelske retransmisije ugotoviti obstoj pravne praznine, kot je to storilo Vrhovno sodišče RS v zadevi II Ips 325/2016 glede radiodifuznega oddajanja, pa je le pavšalno zapisalo, da ta zadeva ni uporabna, ker se sodišče v njej ni ukvarjalo s tarifo, določeno v 2. odstavku II. poglavja tarife. Iz obrazložitve izhaja materialnopravno zmotno stališče, da ker gre za minimalni honorar, sme uporabnik varovana glasbena dela uporabljati v neomejenem obsegu, kar nasprotuje 60. členu Ustave RS. Sodišče bi ob tem moralo opraviti presojo skladnosti skupnega sporazuma s kriteriji iz tretjega odstavka 156. člena, da je višina tarife odvisna od obsega uporabe avtorskih del in višine prihodkov uporabnika, ki se doseže z uporabo avtorskega dela, a tega ni storilo. Nasprotno je napačno zaključilo, da minimalni avtorski honorar predstavlja veljavno, dovolj določeno in primerno tarifo, za kar ni navedlo pravnih argumentov. Sodba v tem delu nima razlogov in se je ne da preizkusiti. Na koncu uveljavlja kršitev ustavnih pravic do enakosti pred zakonom iz 14. člena v zvezi z 22. členom Ustave RS (enako varstvo pravic), pravice do sodnega varstva in pravice iz ustvarjalnosti iz 60. člena Ustave RS.

4. Toženec je na tožnikovo pritožbo odgovoril in predlagal njeno zavrnitev.

5. Toženec v obširni pritožbi očita sodišču, da je storilo relativno bistveno kršitev postopka iz prvega odstavka 339. člena v zvezi s 7. in 8. členom ZPP, ker naj bi dokaze presodilo površno, splošno in nepopolno, kar naj bi vplivalo na odločitev. Nasprotuje razlogom o zavrnitvi njegovih dokaznih predlogov z izvedencem ekonomske stroke in z zaslišanjem zakonitega zastopnika toženca. Vztraja, da sprememba tožbe v postopku, ki se nadaljuje kot pri ugovoru zoper plačilni nalog, ni dopustna. Tožnik je vložil predlog za izvršbo na podlagi verodostojne listine – računa, ki je bil izdan na podlagi naknadno preklicane začasne tarife iz leta 2012, zato postavitev novega tožbenega zahtevka, ki ga je utemeljil na podlagi povsem drugih dejanskih okoliščinah oziroma običajnem honorarju, izhajajoč iz licenčnih pogodb (nove pravne podlage) ni bila dopustna. Dodaja, da bi se tožbeni zahtevek lahko glasil le, da se sklep o izvršbi obdrži deloma ali v celoti v veljavi, ne pa na plačilo določenega denarnega zneska, pri čemer v tako spremembo ni privolil. Sodišče bi moralo v celoti zavrniti prvotni zahtevek, ne pa dovoliti spremembo tožbe in celo odločiti o novem tožbenem zahtevku, tako da jo je utemeljilo na tarifi Pravilnika 1998 oziroma drugi pravni podlagi, kot se je skliceval tožnik. Ker je sodišče dovolilo spremembo tožbe, je prišlo do bistvenih kršitev pravil postopka, podana pa sta tudi ostala dva pritožbenega razloga po 338. členu ZPP. Kot edino relevantno podlago za določitev nadomestila za kabelsko retransmisijo priznava le tarifo iz Pravilnika 1998, ne pa sklenjenih licenčnih pogodb, ki veljajo izključno inter partes, ali Memoranduma s spremembami, ki niso dobili narave skupnega sporazuma in še manj prisoje običajnega honorarja v skladu z 81. členom ZASP, saj obstoji veljavna tarifa. Strinja se z odločitvijo sodišča o uporabi navedene tarife, vendar si prizadeva za njeno znižanje, saj meni, da je toženec dolžan plačati tožniku le za „čisto glasbo“, preostanek pa je bil dolžan izplačevati Zavodu AIPA. Tarifa ne zajema samo uporabe samostojnih glasbenih del v primeru kabelske retransmisije (t. i. „čiste glasbe“), temveč tudi glasbo v avdiovizualnih delih, ki je po ustanovitvi Zavoda AIPA ne more več kolektivno upravljati. Po njegovi oceni bi moral tožniku plačati 0,007 EUR po naročniku. V nadaljevanju podrobneje opiše obseg pravic, ki jih je tožnik upravičen upravljati in zaključi, da bi bilo treba za določitev dejanske tarife ugotoviti, kolikšen del tarife Pravilnika 1998 odpade na glasbo, ki se v primeru kabelske retransmisije TV programov retransmisira izven AV dela. Tožnik je namreč upravičen le do nadomestila za glasbo, ki se v TV programih kabelsko retransmisira izven avdiovizualnega dela (AV dela) ter do nadomestila za uporabo glasbe v RA programih (t. i. „čista glasba“). Poudarja, da je to pojasnil že v postopku pred sodiščem prve stopnje, vendar se do tega sodišče ni opredelilo, pač pa je dejansko stanje povsem drugače ugotovilo in pri tem napačno uporabilo materialno pravo. Materialnopravno napačen je zaključek izpodbijane sodbe, da se tarifa iz Pravilnika 1998 ne nanaša tudi na pravice na filmski glasbi, ki je bila posebej ustvarjena za AV delo, kadar se je ta retransmisirala v okviru AV dela. Sodišču očita, da se ni opredelilo do primernosti tarife Pravilnika 1998. Poudarja, da so splošne tarife v drugih državah EU celo nižje od navedene tarife, pri čemer zajemajo celo širši obseg pravic, saj zajemajo tudi pravice na glasbi, ki se priobči v okviru AV dela, vključno s pravicami skladatelja za AV delo posebej ustvarjene glasbe.

6. Tožnik je odgovoril na toženčevo pritožbo in predlagal njeno zavrnitev.

7. Tožnikova pritožba je delno utemeljena, toženčeva pritožba pa ni utemeljena.

8. Sodišče prve stopnje sicer ni kršilo določb pravdnega postopka, je pa kljub pravilno in v celoti ugotovljenemu (večinoma nespornemu) relevantnemu dejanskemu stanju zmotno uporabilo materialno pravo.

9. Ta postopek izvira iz izvršilnega postopka, ki se je začel po vložitvi predloga za izvršbo z dne 28. 12. 2012 na podlagi verodostojne listine – računa. V njem je tožnik zaračunal tožencu nadomestilo za kabelsko retransmisijo glasbenih del v obdobju od 1. 7. 2012 do 30. 11. 2012 v višini 261.891,99 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od naslednjega dne od zapadlosti računa 26. 12. 2012 na podlagi začasne tarife

, ki je bila kasneje po izdaji sklepa s strani UIL leta 2014 preklicana z učinkom od začetka njene veljavnosti 7. 7. 2012. Tekom pravde je tožnik, kot navaja sam, zaradi spremenjenih okoliščin – preklica začasne tarife, znižal svoj zahtevek na znesek 205.294,85 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 41.058,97 EUR od vsakega 15. dne v mesecu za pretekli mesec, opirajoč se na sklenjene (ne več veljavne) licenčne pogodbe z dne 22. 5. 2008 (priloge A3‒A5), in sicer v višini 0,6955 EUR mesečno na naročnika.

10. Prvostopenjsko sodišče je pravilno zavrnilo toženčeva dokazna predloga s postavitvijo izvedenca in z zaslišanjem zakonitega zastopnika toženca; število naročnikov, ki naj bi jih ugotovil prvi, toženec ni prerekal, način izračuna nadomestila, ki ga je toženec štel za primernega in ga plačeval tožniku ter delitev nadomestila med tožnika in Zavod AIPA, o čemer naj bi izpovedal drugi, pa ni pravnorelevantno dejstvo.

11. Sodišče prve stopnje je nadalje zaključilo, da prej opisana sprememba obrestnega zahtevka in podlage zahtevka predstavlja spremembo tožbe, ki jo je dopustilo iz razloga smotrnosti za dokončno ureditev razmerja med strankami (prvi odstavek 185. člena ZPP). Obenem je tožencu pojasnilo, da je tudi v postopku, ki se začne s predlogom za izdajo sklepa o izvršbi na podlagi verodostojne listine, sprememba tožbe (lahko) dopustna, čemur toženec v pritožbi še vedno nasprotuje. Sprememba tožbe je sprememba istovetnosti tožbenega zahtevka, povečanje tožbenega zahtevka ali uveljavljanje novega zahtevka poleg že uveljavljanega (drugi odstavek 184. člena ZPP). Tožba ni spremenjena, če tožeča stranka spremeni pravno podlago tožbenega zahtevka, če zmanjša tožbeni zahtevek ali če spremeni, dopolni ali popravi posamezne navedbe, tako da zaradi tega tožbeni zahtevek ni spremenjen (tretji odstavek 184. člena ZPP). Pritožbeno sodišče se ne strinja s stališčem izpodbijane odločbe, da gre za spremembo tožbe; tožnik z opisano prilagoditvijo zahtevka ni spremenil istovetnosti tožbenega zahtevka (pravno odločilna dejstva, kot so način izkoriščanja glasbenih del, vtoževano obdobje, število naročnikov, ostajajo pretežno ista, razlikuje se le cena v odvisnosti od uporabljene pravne podlage), ampak kvečjemu spremenil pravno podlago (sprva se je skliceval na enostransko sprejeto začasno tarifo, nato na licenčne pogodbe in v zvezi z njimi običajno plačilo) oziroma dopolnil/prilagodil posamezne navedbe, kar ne šteje za spremembo tožbe. Toženec torej nima prav, češ da za spremembo tožbe zadošča že to, da po novem tožnik ni več zahteval, da se sklep o izvršbi delno ali v celoti obdrži v veljavi, pač pa plačilo določenega denarnega zneska, ki naj bi ga utemeljil na bistveno drugačnem dejanskem stanju, kar po povedanem ne drži. Ker tožba ni spremenjena, pritožbenemu sodišču ni treba odgovarjati na toženčeve pritožbene navedbe glede njene nedopustnosti v pravdnem postopku po vložitvi ugovora zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine.

12. Napačna je (primarna) logika njegove pritožbe, ki je naslednja: tožba je bila spremenjena, kot taka ni bila dopustna, sodišče bi moralo zavrniti prvotni zahtevek, ker je temeljil na računu, ki je bil izdan na podlagi preklicane začasne tarife, ne pa celo odločiti na (drugi) podlagi minimalne tarife Pravilnika 1998 (0,175 EUR), kot je to storilo sodišče prve stopnje. Podredno se toženec zavzema za uporabo znižane tarife Pravilnika 1998 (0,007 EUR), ker naj bi bil tožnik po njegovem mnenju upravičen upravljati le s pravicami na glasbi, predvajani v RA programih in glasbi, ki se v TV programih kabelsko retransmisira izven AV del. Le delno ima prav, saj je tožnik upravičen upravljati z avtorskimi pravicami na glasbi, ki se predvaja v RA programih, poleg nje pa tudi na t. i. predobstoječi glasbi (glasbi, predvajani v AV delu, ki ni bila posebej ustvarjena zanj). Od podelitve stalnega dovoljenja za kolektivno upravljanje pravic kabelske retransmisije AV del Zavodu AIPA dalje (od 11. 10. 2010) ne upravlja več s pravicami na filmski glasbi (glasbi, ki se predvaja v okviru AV dela, za katerega je bila ustvarjena).

To mu je pravilno pojasnilo že prvostopenjsko sodišče, kot tudi to, da je nadomestilo iz tarife Pravilnika 1998 zajemalo tudi glasbo v AV delih, kar bi sicer narekovalo njeno znižanje. A kot meni Vrhovno sodišče RS, je to dodaten razlog za njeno neuporabo in ne znižanje. Ker tarifa Pravilnika 1998 ni uporabljiva, o čemer bo več pojasnjeno v nadaljevanju, je toženčevo prizadevanje za njeno znižanje postalo brezpredmetno, enako vprašanje njene primernosti.

13. Tožnik v pritožbi utemeljeno nasprotuje uporabi minimalne tarife Pravilnika 1998. Vrhovno sodišče RS je v zadnjem letu večkrat zavzelo in obrazložilo stališče, da tarifa Pravilnika 1998 ne more biti podlaga za določitev višine nadomestila za kabelsko retransmisijo glasbenih del, in s tem ugotovilo obstoj pravne praznine tudi glede kabelske retransmisije.

Pritožbeno sodišče stališče Vrhovnega sodišča RS sprejema in v nadaljevanju strnjeno povzema njegove bistvene razloge. Minimalna tarifa iz drugega odstavka II. poglavja tarife Pravilnika 1998 z uveljavitvijo ZASP-B ni pridobila narave skupnega sporazuma, ker se v praksi ni uporabljala. Na veljavnost tarife torej vpliva dejanska uporaba. Skrajno neživljenjsko bi bilo, da bi se ob takšnih dejanskih okoliščinah kot v tem sporu kot primerna tarifa upošteval znesek, ki je bil enostransko sprejet 14 let pred spornim obdobjem. To bi bilo tudi v nasprotju z načelom, uveljavljenim v avtorskem pravu, da mora biti avtor primerno (ne pa le v minimalnem obsegu) udeležen na koristih iz svojih avtorskih stvaritev. Z Memorandumom kot krovno pogodbo je predstavnik slovenskih kabelskih operaterjev s predstavniki imetnikov pravic sporazumno vzpostavil celosten sistem plačevanja nadomestil v zvezi s kabelsko retransmisijo. Ta je nadomestil enostransko določen sistem po Pravilniku 1998. Vrhovno sodišče je poudarilo velik pomen Memoranduma z njegovimi dopolnitvami, saj je več kot deset let urejal razmerja med pravdnima strankama, tako kot med ostalimi člani ZKOS in tožnikom, in zavzelo stališče, da tarifa Pravilnika 1998 po prenehanju veljavnosti Memoranduma ni “oživela“, zaradi česar mora sodišče, upoštevaje načelo odplačnosti, ki velja v avtorskem pogodbenem pravu (81. člen ZASP), ob upoštevanju vseh okoliščin primera določiti (običajen) honorar. Vrhovno sodišče je v zadevi II Ips 43/2018 in kasnejših obrazložilo, da primeren honorar za kabelsko retransmisijo glasbenih del znaša 0,198 EUR na naročnika mesečno.

14. Vrhovno sodišče je, kot je bilo zgoraj že pojasnjeno, v svojih zadnjih odločbah

dalo pomembno težo pogodbenemu načelu oziroma okoliščini, da so bila razmerja med tožnikom in kabelskimi operaterji - člani ZKOS več let urejena z Memorandumom z njegovimi dopolnitvami, tožnik in toženec pa sta na njihovi podlagi sklenila licenčne pogodbe. Po podelitvi dovoljenja za kolektivno upravljanje pravic kabelske retransmisije AV del Zavodu AIPA je ZKOS odstopil od Memoranduma in dodatkov, licenčne pogodbe pa so glede na toženčeve (neprerekane) trditve veljale le do 31. 12. 2011. Tedaj je nastopila pravna praznina.

15. Iz (v pritožbi neizpodbijane) ugotovitve sodišča prve stopnje, ki jo osvetli toženec v pritožbi, izhaja, da toženec v spornem času ni bil član ZKOS, zato je štelo, da toženec „ni bil pogodbeno vezan s sklenitvijo pogodb“. Zavzelo je tudi stališče, da ima Memorandum zgolj naravo civilnega – pogodbenega pravnega razmerja, ki zavezuje le pogodbene stranke – njegove podpisnice, ne pa narave tarife kolektivne organizacije ali skupnega sporazuma v smislu 157. člena ZASP, ker ni bil objavljen v Uradnem listu RS in ni določal tarife za kabelsko retransmisijo glasbenih del. Vrhovno sodišče RS je v svojih letošnjih (že omenjenih) odločbah

zavzelo nasprotno stališče: Memorandum je krovna pogodba, s katero je predstavnik slovenskih kabelskih operaterjev s predstavniki imetnikov pravic sporazumno vzpostavil celosten sistem plačevanja nadomestil v zvezi s kabelsko retransmisijo, ki je nadomestil enostransko določen sistem iz Pravilnika 1998. Memorandum je več kot le običajna dvostranska licenčna pogodba, pravna teorija ga uvršča med sporazumne tarife oziroma na seznam skupnih sporazumov, sklenjenih v Sloveniji. Iz povzetega sledi, da je ureditev iz Memoranduma z Dodatki veljala za vse kabelske operaterje, ne glede na njihovo članstvo v ZKOS, zato je veljala tudi za toženca.

Ne ozirajoč se na njegovo pravno naravo in s tem v povezavi (ne)veljavnost za toženca, se veljavnost sklenjenih licenčnih pogodb kot samostojnih pravnih poslov presoja neodvisno od veljavnosti skupnega sporazuma.

To pomeni, da četudi za toženca ni veljal Memorandum, so nedvomno veljale licenčne pogodbe, na podlagi katerih je po tožnikovih trditvah toženec plačeval avtorsko nadomestilo do leta 2010. Po prenehanju veljavnosti Memoranduma je nastala pravna praznina, ki jo pritožbeno sodišče ni moglo zapolniti z naslonitvijo na zneske, ki jih je tožnik prejemal na podlagi Memoranduma in Dodatkov, oziroma se iz istih razlogov ni moglo opreti na pogodbeno dogovorjene cene ob prisoji običajnega nadomestila (81. člen ZASP), za kar se zavzema tožnik. Ti razlogi so sledeči: prvič, dogovor je temeljil na širšem obsegu pravic, ki jih je tedaj upravljal tožnik, odražal je drugačna razmerja oziroma stanje pred letom 2010, ko je na trg ponujanja pravic kabelske retransmisije vstopila nova kolektivna organizacija – Zavod AIPA, drugič, cena licence v paketu se lahko razlikuje od cene, določene za eno pravico kabelske retransmisije, in tretjič, znesek, ki ga zahteva tožnik, je občutno pretiran, saj je celo večji od nadomestil, ki jih je toženec tedaj plačeval za soavtorje AV del.

Ker se licenčna analogija v tej zadevi ne more uporabiti, vprašanje (ne)članstva v ZKOS izgubi pomen, pravno praznino pa je treba zapolniti na drug način, tj. z uporabo primernega honorarja za kabelsko retransmisijo glasbenih del v višini 0,198 EUR na naročnika mesečno, ki ga je, kot že omenjeno, določilo Vrhovno sodišče RS. Ta se v sporih med tožnikom in kabelskimi operaterji le izjemoma ne uporabi, kadar stranki podata prepričljive oziroma nedvoumne argumente, da takšna tarifa v konkretnem primeru ne bi bila primerna v smislu, da je občutno oziroma bistveno prenizka ali previsoka. V obravnavani zadevi ne gre za tak primer. Glede na stališče Vrhovnega sodišča RS iz že omenjenih zadnjih odločb

je, da so na področju kabelske retransmisije običajna nadomestila odvisna od števila naročnikov (s tem pa le posredno od bruto prihodkov, saj so ti ob večjem številu naročnikov višji), se sodišču prve stopnje ni bilo treba opredeliti do tožnikovih trditev glede toženčevih prihodkov, zato ni storilo absolutne bistvene kršitve iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo uveljavlja tožnik v pritožbi. Vendarle se je posredno opredelilo že s tem, ko je v povezavi z minimalno tarifo navedlo, da je določitev zneska na naročnika metoda, ki je po naravi stvari v skladu s prihodki.

16. Ob upoštevanju neizpodbijane ugotovitve sodbe sodišča prve stopnje o povprečnem številu naročnikov (59.035), ki se zmnoži z mesečnim nadomestilom na naročnika (0,198 EUR), bi bil toženec za 5 mesecev dolžan plačati tožniku 58.444,65 EUR. Od prisojene glavnice je treba odšteti delno plačilo v višini 1.920,86 EUR, ki ga je ugotovilo prvostopenjsko sodišče in mu tožnik v pritožbi ne nasprotuje. Po tem toženec dolguje tožniku 56.523,79 EUR.

17. Z zvišanjem nadomestila, ki ga toženec dolžan plačati tožniku, se je spremenil tožnikov uspeh v pravdi, zato je treba spremeniti odločitev o stroških postopka. Pri tem je treba izhajati iz neizpodbijane ugotovitve sodišča prve stopnje o višini stroškov, priznanih pravdnim strankam, tožniku 8.257,85 EUR in tožencu 4.558,65 EUR. Glede na 27,5 % tožnikov uspeh v pravdi mu je toženec dolžan plačati stroške v višini 2.270,91 EUR. Toženčevi stroški, do povrnitve katerih je upravičen, pa glede na njegov 72,5 % uspeh znašajo 3.305,02 EUR. Po medsebojnem pobotanju je tožnik dolžan tožencu plačati 1.034,11 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Navedeno zahteva spremembo stroškov v V. točki izreka izpodbijane sodbe, tako da se tožnikova obveznost plačila stroškov zniža za 961,24 EUR.

18. Pritožbeno sodišče je glede na obrazloženo delno ugodilo tožnikovi pritožbi in spremenilo sodbo sodišča prve stopnje v III. točki izreka tako, da je znesek 49.797,63 EUR zvišalo za 6.726,16 EUR (na 56.523,79 EUR), za kar je znižalo znesek v IV. točki izreka izpodbijane sodbe (5. alineja 358. člena ZPP), v V. točki izreka pa tako, da je znesek pravdnih stroškov 1.995,35 EUR, ki jih je tožnik dolžan povrniti tožencu, znižalo za 961,24 EUR. Sicer je njegovo pritožbo in toženčevo pritožbo zavrnilo ter potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe (353. člen ZPP). Pritožbene navedbe namreč niso utemeljene, kar velja tudi za posplošene očitke o kršitvah ustavnih pravic, uradoma upoštevnih procesnih kršitev ali materialnopravnih pomanjkljivosti pa višje sodišče ni zasledilo.

19. Ker je tožnik uspel s pritožbo v zanemarljivem delu (4 %), toženec pa s svojo pritožbo ni uspel, vsak sam krije svoje stroške pritožbenega postopka (drugi odstavek 165. člena v zvezi z drugim odstavkom 154. člena ZPP). Enako velja za strošek, ki je nastal strankama z vložitvijo odgovorov na pritožbo; ta ni bil potreben, saj njuna odgovora na pritožbo nista prispevala nobenega argumenta (prvi odstavek 155. člena ZPP).

Uradni list RS, št. 51/2012 z dne 6. 7. 2012.

O obsegu pravic, ki jih je upravičen upravljati tožnik, se je podrobneje izreklo že Vrhovno sodišče RS v svojih letošnjih odločbah, na primer v zadevi II Ips 43/2018 (točke 20‒30), II Ips 219/2017 (točke 16‒26) in drugih.

II Ips 43/2018 z dne 9. 4. 2018 (35. točka) in II Ips 219/2017 z dne 18. 4. 2018 (31. točka) in naslednje.

V zadevah II Ips 43/2018 (48. in 49. točka) in II Ips 219/2017 (43. in 44. točka) ga je določilo, v zadevi II Ips 52/2018 (36. in 37. točka) pa navedlo razloge za njegovo uporabo v vseh (obstoječih in bodočih) sporih v zvezi s kabelsko retransmisijo glasbenih del, ki jih je ponovilo v kasnejši odločbi II Ips 41/2018 (26. in 27. točka).

Odločbi VS RS II Ips 43/2018 (41. točka) in II Ips 219/2017 (37. točka).

Primerjaj npr. II Ips 43/2018 (37. – 41. točka), II Ips 52/2018 (28. točka).

Enako stališče je to sodišče zavzelo že v zadevi II Cp 851/2018, v kateri pa med tožnikom in drugim kabelskim operaterjem (tožencem) ni bilo sklenjenih licenčnih pogodb kot v tej zadevi.

O tem, da so že sklenjene posamične pogodbe z uporabniki samostojni pravni posli in da morebitno prenehanje skupnega sporazuma na njihovo veljavnost ne vpliva, M. Trampuž, Kolektivno upravljanje avtorske in sorodnih pravic: ureditev v Sloveniji in Evropski skupnosti, GV založba, Ljubljana 2007, str. 124.

Razlogi za nenaslonitev na dogovorjeno so povzeti po odločitvah VS RS v zadevah II Ips 43/2018 (47. točka), II Ips 219/2017 (42. točka), II Ips 52/2018 (34. točka) in II Ips 41/2018 (24. točka).

Primerjaj npr. sodbo VS RS II Ips 136/2018.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 184, 184/2, 184/3, 185, 185/1

Zakon o avtorski in sorodnih pravicah (1995) - ZASP  - člen 81, 157

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.