VSL Sodba I Cp 96/2018
Sodna praksa višjih sodišč, 2018-05-30

Tanja Kumer (preds.), Tadeja Primožič (poroč.), Metoda Orehar Ivanc

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

posojilna pogodba - trditveno in dokazno breme - dokazna ocena - nagrada in stroški začasnega zastopnika

Ker je bila tožnica stroškov za začasnega zastopnika oproščena, njen tožbeni zahtevek pa je bil zavrnjen, bo ta strošek nazadnje bremenil proračun. To pomeni, da je toženčeva začasna zastopnica glede na izid pravde sicer upravičena do povračila stroškov za zastopanje toženca, vendar ji njihovega plačila ne dolguje tožnica, ampak ga bo izvršilo sodišče iz v ta namen predvidenih sredstev.

I. Pritožbi se delno ugodi in se II. točka izreka sodbe sodišča prve stopnje spremeni tako, da se stroški in nagrada začasne zastopnice tožene stranke odmerijo v znesku 414,11 EUR, izplačajo pa se v breme proračuna RS.

II. Sicer se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu (I. točka izreka) potrdi sodba sodišča prve stopnje.

III. Tožnica krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožničin zahtevek, da ji mora toženec vrniti 4.885,11 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Tožnici pa je naložilo, da mora tožencu povrniti 828,21 EUR stroškov postopka z obrestmi.

2. Tožnica se v pritožbi sklicuje na vse zakonske pritožbene razloge. Predlaga, naj sodišče druge stopnje izpodbijano sodbo spremeni in v celoti ugodi njenemu tožbenemu zahtevku, podrejeno pa, naj sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče je napačno zaključilo, da je tožničin zapis z naslovom "E. dolžan 2011" prirejen za potrebe te pravde. Ni res, da so vsi datumi na tej listini napisani z istim kemičnim svinčnikom. Splošno je tudi znano, da se v času enega leta pisava pri človeku ne more bistveno spremeniti. Sicer pa je toženec prepozno oporekal pristnosti tega dokaza, zato je bil tožničin predlog za izvedbo dokaza z izvedencem grafologom še pravočasen. Sodišče bi moralo upoštevati časovno oddaljenost dogodka in množičnost izposojenih zneskov ter v tej luči presojati izpovedi prič. Sicer pa so vse izpovedale, da si je toženec izposojal denar pri tožnici, čeprav niso navedle točnih zneskov. Da tožnica seznama ni dala v podpis tožencu, je pripisati temu, da mu je zaupala, kot je izpovedala. Končno toženec ni obrazloženo prerekal tožničinih trditev, zato bi jih sodišče moralo šteti za priznane. Napačna je tudi odločitev o stroških postopka. Tožnica je bila oproščena plačila stroškov toženčevega začasnega zastopnika, zato teh tožencu ni dolžna povrniti, posebej ne v celotni višini, saj so začasni zastopniki upravičeni do plačila nagrade le v polovični vrednosti po Odvetniški tarifi.

4. Pritožba je utemeljena le glede stroškov postopka, sicer pa ni utemeljena.

5. Toženca v pravdi zastopa začasna zastopnica, ki je že v odgovoru na tožbo jasno izrazila svoje nasprotovanje tožbenemu zahtevku in dvom o resničnosti v tožbi zatrjevanih dejstev. Tako ni podlage za uporabo domneve iz drugega odstavka 214. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP), po katerem se nezanikana dejstva štejejo za priznana. Tožnica je bila torej dolžna dokazati svoje trditve, vendar tega bremena tudi po presoji pritožbenega sodišča ni zmogla.

6. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku utemeljeno podvomilo, da je tožnica tožencu res posodila (vse) zatrjevane zneske, ki so razvidni iz njenega seznama. Povsem neverjetno je, da bi tožnica kar devetnajst mesecev neprestano posojala tožencu različne zneske, včasih celo večkrat dnevno, čeprav sta bila zgolj znanca. Tožničina trditev, da je tožencu zaupala, ni niti malo prepričljiva. Sama je namreč priznala, da je začela pisati seznam zato, ker so jo drugi opozorili, da jih je toženec že ogoljufal. Če je že vestno vodila evidenco posojil, potem ni jasno, zakaj ni tožencu nikoli predlagala, da zapišeta njun posojilni dogovor ali da toženec vsaj potrdi stanje svojega dolga. Prav tako ni razumljivo, kako je lahko tožnica brezpogojno zaupala tožencu in mu verjela, da je uspešen podjetnik, saj si v tem primeru pač ne bi izposojal takšnih, večkrat minornih zneskov. Ni tudi mogoče spregledati, da je tožnica s tožbo zahtevala vračilo posojila šele potem, ko je ugotovila, da je toženec izginil in da jo je očitno ogoljufal pri prodaji njenega stanovanja.

7. Tožničina izpoved, kot je pravilno ocenilo sodišče prve stopnje, ni bila dovolj zanesljiva in prepričljiva, pa tudi zaslišane priče je niso potrdile. Tako priči G. V. in D. V. nista vedeli izpovedati ničesar konkretnega o posojilih iz spornega obdobja, medtem ko je priča B. N. izpovedoval o zneskih, ki niso predmet te pravde. Nadalje je upravičen tudi pomislek sodišča prve stopnje glede pristnosti tožničinega seznama posojil. Vsaj prva stran tega seznama je očitno napisana z istim pisalom in naenkrat. Predvsem pa gre za zapis, ki ga je ustvarila sama tožnica, zato ta dokaz nima ustrezne dokazne teže. Tožničine dokazne stiske ne bi mogla omiliti niti predlagana izvedba dokaza z izvedencem, saj ni dvoma o tem, da gre za tožničino pisavo.

8. Po presoji pritožbenega sodišča glede na izvedene dokaze sicer ni mogoče izključiti, da je tožnica res kdaj nepremišljeno posodila tožencu denar, ni pa z gotovostjo izkazano, kdaj in koliko ter kakšno naj bi bilo stanje toženčevega dolga. Vse našteto predstavlja odločilna dejstva v tej pravdi, ki bi jih morala dokazati tožnica. Sodišče bi lahko ugodilo njenemu tožbenemu zahtevku le, če o obstoju in vsebini zatrjevanega posojilnega razmerja ter o višini tožničine terjatve ne bi bilo nobenega dvoma. Ta pogoj v obravnavanem primeru ni izpolnjen. Odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka je zato materialnopravno pravilna.

9. Zatrjevani pritožbeni razlogi torej niso podani. V postopku na prvi stopnji tudi ni bilo uradoma upoštevnih procesnih kršitev, drugih pa pritožba opredeljeno ne uveljavlja. Sodišče druge stopnje je zato pritožbo glede odločitve o glavni stvari kot neutemeljeno zavrnilo in v tem delu potrdilo prvo sodbo (353. člen ZPP).

10. Utemeljeno pa tožnica nasprotuje odločitvi o stroških postopka. Tožnica je bila namreč z odločbo Okrožnega sodišča v Ljubljani Bpp 304/2017 z dne 13. 2. 2017 oproščena plačila stroškov začasnega zastopnika tožene stranke.

11. Kadar je stranka oproščena stroškov postopka, ta oprostitev velja le za njene lastne stroške, ne pa za stroške nasprotne stranke. Če torej oproščena stranka v pravdi propade, mora nasprotniku povrniti njegove stroške. Ker pa stroški začasnega zastopnika, ki ga toženi stranki na podlagi 82. člena ZPP postavi sodišče, vedno bremenijo tožečo stranko, gre dejansko za strošek tožeče stranke in ne za izdatek njenega nasprotnika. Če namreč tožeča stranka ne založi predujma za stroške začasnega zastopnika, sodišče tožbo zavrže (peti odstavek 82. člena ZPP).

12. Ker je bila tožnica stroškov za začasnega zastopnika oproščena, njen tožbeni zahtevek pa je bil zavrnjen, bo ta strošek nazadnje bremenil proračun. To pomeni, da je toženčeva začasna zastopnica glede na izid pravde sicer upravičena do povračila stroškov za zastopanje toženca, vendar ji njihovega plačila ne dolguje tožnica, ampak ga bo izvršilo sodišče iz v ta namen predvidenih sredstev.

13. Poleg tega tožnica utemeljeno nasprotuje višini odmerjenih stroškov. Po petem odstavku 17. člena Zakona o odvetništvu je namreč začasni zastopnik stranke, kadar gre za odvetnika, ki ga je sodišče postavilo po uradni dolžnosti, upravičen do plačila za svoje delo le v višini polovice zneska, ki bi mu pripadal po Odvetniški tarifi.

Pravilno odmerjeni stroški oziroma nagrada toženčeve začasne zastopnice tako znašajo 414,11 EUR. Sodišče druge stopnje je zato pritožbi v tem delu ugodilo in stroškovno odločitev v izpodbijani sodbi ustrezno spremenilo.

14. Tožnica je s pritožbo pretežno propadla. Delno je uspela le glede stroškov postopka, ki so stranska terjatev in se pri vrednotenju pritožbenega uspeha ne upoštevajo. Svoje pritožbene stroške mora zato kriti sama (prvi odstavek 165. člena v zvezi s 155. členom ZPP).

Tako tudi sklep Višjega sodišča v Ljubljani IV Cp 2330/2016 z dne 26. 9. 2016.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 569

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 8, 82, 82/5, 212

Zakon o odvetništvu (1993) - ZOdv  - člen 17, 17/5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.