VSM Sodba II Kp 5355/2017
Sodna praksa višjih sodišč, 2018-12-12

Simona Skorpik (preds.), Boris Štampar (poroč.), Zdenka Klarič

kaznivo dejanje poslovne goljufije - oprostitev obtožbe - preizkus pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja ali ugotavljanje dejanskega stanja pred sodiščem prve stopnje - goljufiv namen ob sklenitvi posla

Ni mogoče odreči tehtnosti zaključkom sodišča prve stopnje, da obdolženčev goljufiv namen ob sklepanju posla z oškodovano družbo ni z ničemer dokazan, okoliščina, da ni plačal drugega računa, ki ga je izdala oškodovanka, čeprav je njegova družba na poslovnem računu takrat razpolagala z zadostnimi sredstvi za plačilo tega računa, pa po pravilnem sklepanju prvostopnega sodišča lahko dokazujejo le obstoj naknadnega goljufivega namena pri obdolžencu, torej ne že ob sklenitvi posla, kot mu to očita obtožba, temveč pri njegovem izvajanju. Tak očitek pa v obtožbi ni naveden.

Pritožba okrajnega državnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in potrdi sodba sodišče prve stopnje.

1. Okrožno sodišče v Mariboru je s sodbo IV K 5355/2017 z dne 28. 8. 2018 obdolženega D. H. po 3. točki 358. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) oprostilo obtožbe za kaznivo dejanje poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Po prvem odstavku 96. člena ZKP je odločilo, da stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, potrebni izdatki obdolženca ter nagrada in potrebni izdatki njegovega zagovornika obremenjujejo proračun. Oškodovano družbo S. M. pa je po tretjem odstavku 105. člena ZKP s priglašenim premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo.

2. Proti tej sodbi se je pritožil okrajni državni tožilec zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni ter obdolženca spozna za krivega storitve očitanega kaznivega dejanja in mu izreče pogojno obsodbo z določeno kaznijo 6 mesecev zapora, ki ne bo izrečena, če obdolženec v roku dveh let ne bo storil novega kaznivega dejanja in pod posebnim pogojem, da oškodovani družbi v roku 10 mesecev od pravnomočnosti sodbe povrne povzročeno škodo. Podrejeno pa predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo pošlje sodišču prve stopnje v novo sojenje in odločitev.

4. Iz obrazložitve izpodbijane sodbe je razvidno, da je sodišče prve stopnje obdolženega D. H. oprostilo obtožbe za kaznivo dejanje poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena KZ-1 iz razloga, ker obtožba ni ponudila zadostnega dokaza za ugotovitev, da je obdolženec že ob sklepanju posla z oškodovanko ravnal brez namena v celoti plačati njene storitve, kar mu očita obtožba, torej da je že ob sklenitvi posla ravnal z goljufivim namenom. Ob dejstvu, da je obdolženec pravočasno poskrbel za popolno plačilo prvega s strani oškodovanke izstavljenega računa, po opominih pa je njegova družba v večjem delu plačala tudi drugo izstavljeni račun, mu po presoji prvostopnega sodišča kljub objektivni možnosti poravnati ves dolg v tistem času, ko je drugi račun zapadel v plačilo, ni mogoče razumno in brez vsakega dvoma očitati preslepitve predstavnika oškodovane družbe že v času sklepanja posla, kot izhaja iz obtožbe. Da bi obdolženec s takim naklepom ravnal pozneje, med izvajanjem posla, sklenjenega z oškodovano družbo, po tem, ko je obveznost po prvem računu oškodovane družbe korektno izpolnil, na kar bi bilo mogoče sklepati glede na opisano finančno stanje njegove družbe ob dospelosti plačila drugega računa, pa mu obtožba ne očita in zato je sodišče prve stopnje obdolženca zaradi pomanjkanja dokazov oprostilo obtožbe iz razloga po 3. točki 358. člena ZKP.

5. Pritožba pravilnosti na prvi stopnji ugotovljenega dejanskega stanja s svojimi pritožbenimi izvajanji ne more omajati. Pritožnik v njej navaja, da sta od sklenitve posla v juliju 2013 do zapadlosti drugega računa dne 20. 9. 2013 minila zgolj približno dva meseca, obdolženec pa je poravnal le prvi račun, ki ga je izdala oškodovana družba, drugega pa delno šele po opominih oškodovanke, kar izkazuje utemeljenost zaključka, da je že ob sklenitvi posla imel v zavesti, da drugega računa ne bo poravnal in bo na škodo oškodovane družbe privarčeval neplačani znesek ter da se za takšno ravnanje ni odločil šele tekom izvajanja posla. Na osnovi česa to zaključuje, pa pritožba ne pojasni. Ni mogoče odreči tehtnosti zaključkom sodišča prve stopnje, da obdolženčev goljufiv namen ob sklepanju posla z oškodovano družbo ni z ničemer dokazan, okoliščina, da ni plačal drugega računa, ki ga je izdala oškodovanka, čeprav je njegova družba na poslovnem računu takrat razpolagala z zadostnimi sredstvi za plačilo tega računa, pa po pravilnem sklepanju prvostopnega sodišča lahko dokazujejo le obstoj naknadnega goljufivega namena pri obdolžencu, torej ne že ob sklenitvi posla, kot mu to očita obtožba, temveč pri njegovem izvajanju. Tak očitek pa v obtožbi ni naveden. Dejstvo, da je obdolženi v celoti in pravočasno poravnal prvi račun, ki ga je izdala oškodovana družba, po pravilni presoji sodišča prve stopnje zavrača pritožbeno sklepanje, da je že ob sklenitvi posla z oškodovanko pri njem bil prisoten goljufiv namen, pritožbeno izvajanje, da se je odločil, da ne bo plačal drugega računa, čeprav je njegova družba imela na poslovnem računu zadostna sredstva za to, pa pritrjuje sklepanju sodišča prve stopnje, da je tako odločitev sprejel tekom izvajanja posla, torej ne že ob njegovi sklenitvi.

6. Iz navedenih razlogov in ker pritožba tudi v preostalem ne navaja ničesar, kar bi povzročilo v dvom v pravilnost na prvi stopnji ugotovljenega dejanskega stanja, je pritožba okrajnega državnega tožilca, ko graja pravilnost prvostopnega oprostilnega izreka, neutemeljena.

7. Pritožbeno sodišče pri uradnem preizkusu napadene sodbe (prvi odstavek 383. člena ZKP) ni ugotovilo kršitev, na katere je dolžno paziti in je zato o pritožbi odločilo, kot je razvidno iz izreka te sodbe (člen 391. ZKP).

8. Ker je bilo z odločbo višjega sodišča odločeno v korist obdolženca, pritožbeno sodišče ni določilo sodne takse (drugi odstavek 98. člena ZKP).

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 228, 228/1

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 358, 358-3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.