VSM sklep I Cpg 500/2016
Sodna praksa višjih sodišč, 2017-02-20

delovni spor - stvarna pristojnost - konkurenčna prepoved - konkurenčna klavzula

Sodišče prve stopnje je upoštevajoč 37. člen ZDR in 2. člen ZDSS-1 utemeljeno zaključilo, da je za sojenje v skladu s točko b prvega odstavka 5. člena ZDSS-1 pristojno delovno sodišče. Glede na to, da gre v obravnavani zadevi za spor na plačilo odškodnine zaradi kršitve zakonsko določene konkurenčne prepovedi iz 37. člena ZDR med tožnico kot bivšim delodajalcem in prvim tožencem kot bivšim delavcem (tudi solidarno odgovornost druge toženke tožnica utemeljuje s kršitvami ZDR - ravnanje prvega toženca, ki je ustanovil konkurenčno podjetje, v okviru katerega opravlja konkurenčno dejavnost), je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da gre v obravnavani zadevi za spor o pravicah, obveznostih in odgovornostih iz delovnega razmerja in za spor med delavcem in delodajalcem

Pritožba se zavrne in potrdi sklep sodišča prve stopnje.

1. Sodišče prve stopnje je z uvodoma navedeno sodbo v točki I izreka sklepa odločilo, da Okrožno sodišče v Mariboru ni stvarno pristojno za reševanje tega gospodarskega spora, tudi ne v delu, ki se nanaša na zahtevek tožeče stranke (v nadaljevanju tožnice) do druge tožene stranke (v nadaljevanju druge toženke). Po pravnomočnosti tega sklepa bo zadeva odstopljena v reševanje Delovnemu sodišču v Mariboru kot stvarno in krajevno pristojnemu sodišču (točka II izreka sklepa).

2. Tožnica z odločitvijo sodišča prve stopnje ne soglaša. Najprej poudarja, da ni zatrjevala, da naj bi bila prva tožena stranka (v nadaljevanju prvi toženec) v delovnem razmerju s tožnico. Tožnica ne uveljavlja odškodninske odgovornosti prvega toženca za škodo, ki bi ji naj nastala zaradi kršitve konkurenčne prepovedi iz  37. člena takrat veljavnega Zakona o delovnih razmerjih (v nadaljevanju ZDR). Na to pravno podlago se ni sklicevala. Zatrjevala je, da ravnanje prvega toženca presega konkurenčno prepoved iz 37. člena ZDR in da je podana odškodninska odgovornost prvega toženca po 182. členu ZDR ter določilih Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Bistvo trditvene podlage je, da je prvi toženec tožnici prevzel poslovne partnerje, intelektualno lastnino, nabavni in prodajni trg, trženje grafične opreme, tehnično, tehnološko ekonomsko in tržno dokumentacijo, informacijski sistem in vse to prenesel na drugo družbo (drugo toženko). Zatrjevala je, da je prvi toženec namerno škodljivo ravnal, zaradi česar je odškodninsko odgovorna tudi druga toženka. Podrejeno pa je tožnica uveljavljala odgovornost druge toženke na podlagi določil OZ o neupravičeni obogatitvi.

- Glede na navedeno po mnenju tožnice ni dvoma, da gre za gospodarski spor in je  podana pristojnost Okrožnega sodišča v Mariboru.

- Tožnica predlaga, da sodišče druge stopnje njeni pritožbi ugodi, sklep sodišča prve stopnje razveljavi in odloči, da se postopek nadaljuje pred Okrožnim sodiščem v Mariboru.

3. Prvi toženec in druga toženka se v odgovoru na pritožbo sklicujeta na sprejeto (identično) odločitev v zadevi Okrožnega sodišča v Mariboru I Pg 1130/2014 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru I Cpg 220/2016 z dne 18. 7. 2016. Predlagata zavrnitev pritožbe in potrditev izpodbijanega sklepa.

5. Sodišče druge stopnje je zadevo preizkusilo v okviru pritožbenih navedb in po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350.  člena v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP). Po tako opravljenem preizkusu, ob upoštevanju določb ZDR in Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (v nadaljevanju ZDSS-1), pritožbeno sodišče  ugotavlja, da je sodišče prve stopnje utemeljeno izdalo izpodbijani sklep.

6. Trditvena podlaga tožnice zajema škodno ravnanje prvega toženca v smislu škodovanja poslovnim interesom tožnice, saj je slednji 30. 6. 2011 ustanovil konkurenčno podjetje I. d.o.o., katere solastnik in zakoniti zastopnik je. ZDR je posebej urejal konkurenčno prepoved - zakonska prepoved konkurenčne dejavnosti (37. člen) in posebej konkurenčno klavzulo - pogodbeno prepoved konkurenčne dejavnosti (38., 39. in 40. člen). V prvem primeru gre za prepoved konkurenčne dejavnosti delavca (brez soglasja delodajalca) v času njegove zaposlitve in odškodninsko odgovornost delavca v primeru kršitve te prepovedi. V drugem primeru pa gre za prepoved konkurenčne dejavnosti po prenehanju delavčeve zaposlitve, ki jo delavec in delodajalec ob izpolnjenih pogojih pogodbeno uredita (pogodbena konkurenčna klavzula(1)). Iz zatrjevanj tožnice izhaja, da tožbeni zahtevek utemeljuje na zakonski prepovedi konkurenčne dejavnosti iz 37. člena ZDR, pri čemer naj bi ji škoda nastajala vse do 31. 12. 2011 (prenehanje delovnega razmerja prvega toženca pri pravnemu predniku tožnice).

7. Sodišče prve stopnje je upoštevajoč 37. člen ZDR in 2. člen ZDSS-1 utemeljeno zaključilo, da je za sojenje v skladu s točko b prvega odstavka 5. člena ZDSS-1 pristojno delovno sodišče. Glede na to, da gre v obravnavani zadevi za spor na plačilo odškodnine zaradi kršitve zakonsko določene konkurenčne prepovedi iz 37. člena ZDR med tožnico kot bivšim delodajalcem in prvim tožencem kot bivšim delavcem (tudi solidarno odgovornost druge toženke tožnica utemeljuje s kršitvami ZDR - ravnanje prvega toženca, ki je ustanovil konkurenčno podjetje, v okviru katerega opravlja konkurenčno dejavnost), je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da gre v obravnavani zadevi za spor o pravicah, obveznostih in odgovornostih iz delovnega razmerja in za spor med delavcem in delodajalcem(2).

8. Na podlagi obrazloženega je sodišče druge stopnje pritožbo zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo (2. točka 365. člena ZPP).

Op. št. (1)		: Tako sodba VS RS III Ips 157/2012 z  dne 14. 1. 2013.

OP. št. (2)		: Tako tudi sklep VS RS VIII R 23/2015 z dne 8. 12. 20125 in VIII R 56/2009 z dne 29. 3. 2010.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.