VSM sodba I Cpg 488/2016
Sodna praksa višjih sodišč, 2017-01-19

Janez Polanec (preds.), Alenka Kuzmič (poroč.), Danica Šantl Feguš

odškodninska odgovornost poslovodje po 42. členu ZFPPIPP - tožba v korist stečajnega dolžnika - tožba v korist vseh upnikov - tožba vložena po zaključku stečajnega postopka - pozneje najdeno premoženje stečajnega dolžnika - spregled pravne osebnosti - sodba presenečenja

Da se tožba vlaga v korist stečajnega dolžnika, že samo po sebi pomeni, da je uveljavljanje takšnega zahtevka možno samo dokler stečajni postopek ni končan, saj z zaključkom stečajnega postopka pravna oseba preneha. Ker je stečaj podjetja in s tem obstoj stečajne mase bistvena (materialnopravna) predpostavka za odškodninske zahtevke po navedeni pravni podlagi, z ustavitvijo stečaja preneha tudi odškodninska terjatev, saj gre po njeni vsebini za terjatev stečajnega dolžnika. Odškodninske terjatve po zaključku stečaja ni več mogoče vplačati v stečajno maso.

I. Pritožba se zavrne in sodba sodišča prve stopnje potrdi.

II. Pravdni stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo primarni tožbeni zahtevek, s katerim tožeča stranka (v nadaljevanju: tožnica) od tožene stranke (v nadaljevanju: toženca) zahteva, da družbi L. d.o.o. - v stečaju plača znesek 9.219,45 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe do plačila, njej (tožnici) pa povrne pravdne stroške (točki I in II izreka). Prav tako je zavrnilo podredni tožbeni zahtevek, s katerim tožnica od toženca zahteva, da navedeno terjatev plača njej (točka III izreka). Hkrati je tožnici naložilo povrnitev pravdnih stroškov toženca v znesku 1.540,74 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (točka IV izreka).

2. Zoper sprejeto odločitev se pravočasno pritožuje tožnica iz vseh zakonskih pritožbenih razlogov. Primarno izpostavlja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, in sicer določbo 42. člena Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (v nadaljevanju: ZFPPIPP), ko je zaključilo, da je uveljavljanje zahtevka na tej pravni podlagi mogoče samo, dokler stečajni postopek ni končan. Sodišče prve stopnje se je pri tem oprlo na odločbo Višjega sodišča v Ljubljani, opr. št. Cst 294/2016 z dne 11. 5. 2016, pri čemer gre za edini primer tovrstne sodne prakse, ki pa ga po prepričanju pritožbe ni mogoče uporabiti v konkretni zadevi. Izpodbijana sodba za tožnico predstavlja t.i. sodbo presenečenja (kršitev 22. člena Ustave RS), ker je sodišče prve stopnje izvedlo celotni dokazni postopek, nato pa sprejelo odločitev, ki bi jo lahko že takoj po prejemu tožbe. Tožnica je tako upravičeno pričakovala, da bo sodišče prve stopnje njen zahtevek obravnavalo meritorno. Ni sporno, da je predmetno tožbo vložila po zaključku stečajnega postopka nad  njenim dolžnikom - družbo L. d.o.o. - v stečaju, vendar prej tega ni mogla storiti, ker vse do zaključka stečaja tožnica ni mogla vedeti, ali je njena terjatev priznana in v kakšni višini (stečaj je bil zaključen brez razdelitve  upnikom, ker stečajne mase praktično ni bilo), da bi lahko izvedela za višino povzročene škode in tako vložila tožbo na podlagi 42. člena ZFPPIPP. Nadalje navaja, da je presoja sodišča prve stopnje o nesklepčnosti zahtevka zmotna iz razloga, ker je sodišče spregledalo določbo 380. člena ZFPPIPP, ki ureja stečajni postopek nad pozneje najdenim premoženjem. Meni, da bi v primeru, če bi sodišče prve stopnje ugodilo primarnemu tožbenemu zahtevku, šlo za naknadno najdeno premoženje stečajnega dolžnika, saj so tudi terjatve del premoženja. Meni tudi, da sprejeta odločitev sodišča prve stopnje predstavlja neutemeljeno razlikovanje med upniki, ki prijavijo svojo terjatev v stečaju, kjer je veliko premoženja, in upniki, ki prijavijo svojo terjatev v stečaju, ki se zaključi brez razdelitve upnikom. Prvi imajo namreč bistveno več časa za vložitev zahtevka po 42. členu ZFPPIPP, pri čemer čas trajanja stečajnega postopka zagotovo ne more biti odločilen glede vprašanja, do kdaj je mogoče uveljavljati zahtevek po 42. členu ZFPPIPP. Stališče sodišča prve stopnje tako predstavlja kršitev 22. člena Ustave RS, saj pritožnici ni bilo zagotovljeno enako varstvo pravic. Presoja sodišča prve stopnje pa je zmotna tudi iz razloga, ker se na tak način nedopustno skrajšujejo zastaralni roki (splošni 5-letni zastaralni rok). Pritožba nadalje nasprotuje tudi odločitvi sodišča prve stopnje o podredno postavljenem tožbenem zahtevku. Meni, da je podrejeni zahtevek utemeljen, saj tožnica uveljavlja odškodnino zase od toženca kot poslovodje. Pri tem bi glede na trditve sodišče prve stopnje, ki na pravno kvalifikacijo ni vezano in mora utemeljenost zahtevka presojati po vseh možnih pravnih podlagah, moralo uporabiti pravila o spregledu pravne osebnosti. Ker tega ni storilo, je zmotno uporabilo materialno pravo. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo ustrezno spremeni, bodisi z ugoditvijo primarnemu bodisi z ugoditvijo podrednemu tožbenemu zahtevku. Podrejeno se zavzema za razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša stroške pritožbenega postopka.

3. Toženec v odgovoru na pritožbo pritožbene navedbe prereka kot neutemeljene in kot pravilnim pritrjuje razlogom sodišča prve stopnje. Zavzema se za zavrnitev pritožbe kot neutemeljene in potrditev izpodbijane sodbe ter zahteva povrnitev stroškov pritožbenega postopka.

5. V skladu s 350. členom Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP) preizkusi pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, po uradni dolžnosti pa pazi na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke (razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje), 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Po opravljenem preizkusu v navedenem obsegu pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v obravnavani zadevi na podlagi pravilno in v zadostni meri ugotovljenega dejanskega stanja sprejelo materialnopravno pravilno odločitev, pri tem pa ni zagrešilo v pritožbi uveljavljenih oz. po uradni dolžnosti upoštevnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka (2. odst. 350. člena ZPP).

6. V obravnavanem gospodarskem sporu tožnica od toženca zahteva plačilo denarnega zneska na podlagi njegove odškodninske odgovornosti kot poslovodje družbe L. d.o.o. - v stečaju (42. člen ZFPPIPP), ker kot upnik te družbe v stečajnem postopku svoje priglašene terjatve ni dobila poplačane, toženec pa kot poslovodja ni pravočasno opravil dejanj iz 35. do 39. člena ZFPPIPP. Primarno zahteva, da toženec vtoževani znesek plača družbi L. d.o.o. - v stečaju, podredno pa, da znesek plača tožnici. Toženec je tožbenemu zahtevku nasprotoval po temelju in po višini.

7. Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijane sodbe je sodišče prve stopnje primarno kot nesporno ugotovilo, da je bil toženec zakoniti zastopnik družbe L. d.o.o., nad katero je bil dne 10. 9. 2013 začet stečajni postopek pred Okrožnim sodiščem v Mariboru (St 1759/2013), v katerem je tožnica priglasila svojo terjatev iz naslova vračila že izplačanih provizij za sklenjena premoženjska in življenjska zavarovanja, stečajni postopek pa je bil končan s sklepom z dne 6. 3. 2014 (pravnomočnim dne 22. 3. 2014), ne da bi bila opravljena razdelitev upnikom. Glede na dejstvo, da je bila tožba vložena dne 30. 6. 2014, torej po pravnomočnem zaključku stečajnega postopka, je ob uporabi določb 42. in 44. člena ZFPPIPP presodilo, da je primarni tožbeni zahtevek nesklepčen iz razloga, ker je uveljavljanje takšnega zahtevka mogoče samo, dokler stečajni postopek ni končan.  Podredni zahtevek je zavrnilo kot neutemeljen na podlagi presoje, da lahko posamezni upnik na citirani pravni podlagi uveljavlja odškodninski zahtevek le za račun vseh upnikov, tako da se odškodnina plača družbi (stečajnemu dolžniku), in ne neposredno v lastno korist.

8. Z navedenimi zaključki in presojo v celoti soglaša tudi pritožbeno sodišče, ki v izogib ponavljanju kot pravilne povzema razloge prvostopenjskega sodišča, ki izpodbijano odločitev utemeljujejo (predvsem v točkah 5 do vključno 9 obrazložitve). Glede na izrecne pritožbene navedbe pa dodaja naslednje:

9. Primarno pritožba ne more biti uspešna z zatrjevanjem, da je sodišče prve stopnje, glede na izveden postopek na prvi stopnji, izdalo t.i. sodbo presenečenja. Ta bi bila podana, v kolikor bi sodišče sprejelo odločitev, ki bi temeljila na drugačni pravni oceni, z vidika katere bi bila za odločitev v sporu bistvena povsem druga dejstva in dokazi, ki jih stranka v pričakovanju drugačne pravne ocene ne bi navajala, ker je tudi ob potrebni skrbnosti ne bi ocenila kot bistvene.(1) Pritožbeno sodišča sicer razume izvajanja pritožbe, da je za tožnico izpodbijana sodba dejansko presenečenje z ozirom na dejstvo, da je sodišče prve stopnje v zadevi izvajalo cel dokazni postopek (tudi s pritegnitvijo izvedenca), vendar slednje še ne pomeni, da gre za sodbo presenečenja v smislu gornje opredelitve. Sodišče prve stopnje je namreč izpodbijano sodbo izdalo na podlagi zatrjevanih (nespornih) dejstev in pravne podlage, na katero so se stranke sklicevale in na drugačno njegovo presojo ne bi vplivalo zatrjevanje kakršnihkoli drugih (novih) dejstev v okviru iste pravne podlage. Tako ne gre za kršitev pravice tožnice do obravnavanja pred sodiščem oz. njene pravice do izjave. O pravnem stališču sodišča prve stopnje se sicer tožnica v postopku na prvi stopnji ni mogla izreči, je pa to možnost imela in jo je izkoristila v pritožbi. Ker gre izključno za vprašanje pravilne uporabe materialnega prava, ima pritožbeno sodišče možnost razloge sodišča prve stopnje tudi po potrebi dopolniti oz. dodatno pojasniti.

10. Tudi po oceni pritožbenega sodišča je pravilno stališče sodišča prve stopnje, da je odškodninski zahtevek, ki ga tožnica uveljavlja po petem odstavku 44. člena ZFPPIPP v svojem imenu in za račun družbe kot stečajnega dolžnika, nesklepčen iz razloga, ker je bil stečajni postopek že končan in je s tem družba L. d.o.o. - v stečaju (v korist katere se zahteva plačilo) že pred vložitvijo predmetne tožbe prenehala. Navedeno, t.j. da se tožba vlaga v korist stečajnega dolžnika, namreč že samo po sebi pomeni, da je uveljavljanje takšnega zahtevka možno samo dokler stečajni postopek ni končan, saj z zaključkom stečajnega postopka pravna oseba preneha.

11. Utemeljeno se je sodišče prve stopnje v obrazložitev pravilnosti svojega stališča sklicevalo na sklep VSL Cst 294/2016 z dne 11. 5. 2016. V navedeni zadevi sodišče sicer res ni odločalo o odškodninskem zahtevku, kot je obravnavani, je pa  nedvoumno iz obrazložitve citiranega sklepa mogoče razbrati jasno stališče sodišča, da bi bila v primeru končanja stečajnega postopka, ki ima za posledico prenehanje stečajnega dolžnika, tožba s takšnim tožbenim zahtevkom, kot je obravnavani, nesklepčna. Zavzetemu stališču pritrjuje tudi sklep VSL Cp 1186/2015 z dne 2. 9. 2015, na katerega se je sodišče prve stopnje sklicevalo v 9. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, in iz katerega izhaja, da je stečajni postopek bistvena predpostavka za odškodninske zahtevke upnikov zoper člane poslovodstva na podlagi 42. člena ZFPPIPP.

12. Dejstvo, da je premalo primerov sodne prakse na to temo, da bi bilo mogoče govoriti o ustaljeni sodni praksi, kar sicer izpostavlja pritožba, ne govori v njeno prid, sploh ob upoštevanju dejstva, da tožnica v oporo pravilnosti njenega nasprotnega stališča ne ponudi niti enega primera sodne prakse. Ob tem ni mogoče v celoti pritrditi niti njenim navedbam, da se Vrhovno sodišče RS s spornim vprašanjem še ni ukvarjalo. Drži, da se revizijsko sodišče ni ukvarjalo izrecno z vprašanjem dopustnosti tožbe po 42. členu ZFPPIPP po zaključku stečajnega postopka, se pa je v zadevi II Ips 101/2013 (sodba z dne 19. 2. 2015) izreklo glede po oceni pritožbenega sodišča primerljive ureditve odškodninske odgovornosti uprave po prej veljavnem določilu 19. člena Zakona o finančnem poslovanju podjetij (v nadaljevanju: ZFPPod). Tako je navedlo, da omenjena zakonska določila urejajo posebno obliko odškodninske odgovornosti, za katero je bistvena predpostavka ravno stečaj podjetja, dosojena odškodnina pa se lahko izplača le v  stečajno maso in ne neposredno v korist posameznega upnika. Takšna ureditev je logična posledica načela enakega obravnavanja in sorazmernega poplačila upnikov v stečajnem postopku. Ker je stečaj podjetja in s tem obstoj stečajne mase bistvena (materialnopravna) predpostavka za odškodninske zahtevke po navedeni pravni podlagi, z ustavitvijo stečaja preneha tudi odškodninska terjatev, saj gre po njeni vsebini za terjatev stečajnega dolžnika. Odškodninske terjatve po zaključku stečaja ni več mogoče vplačati v stečajno maso.

13. Že upoštevajoč pravkar navedeno, so nadalje neutemeljene pritožbene navedbe, da je presoja sodišča prve stopnje napačna tudi ob upoštevanju določbe 380. člena ZFPPIPP (pozneje najdeno premoženje), ki naj bi jo sodišče prve stopnje spregledalo. V tej zvezi je zgrešena že argumentacija pritožbe, da bi vtoževana terjatev „postala“ pozneje najdeno premoženje stečajnega dolžnika v primeru, če bi bilo tožbenemu zahtevku ugodeno, saj sama vsebinska odločitev o zahtevku nima vpliva na (spremembo) pripadnost terjatve. Prav tako v obravnavanem primeru ni mogoče govoriti o pozneje najdenem premoženju ob upoštevanju zakonske opredelitve le-tega. Po prvem odstavku 380. člena gre za takšno premoženje zgolj v primeru „če se premoženje, ki je pripadalo stečajnemu dolžniku, najde, potem ko je sodišče izdalo sklep o končanju stečajnega postopka...“. Po presoji pritožbenega sodišča pri vtoževani terjatvi tožnice ne gre za tak primer, saj se ta terjatev ni „našla po končanem stečajnem postopku“ in tega tudi tožnica ni zatrjevala. Zgolj dejstvo, da se je tožnica šele po končanem stečajnem postopku odločila vložiti predmetno tožbo, pa seveda ne omogoča zaključka, da gre zaradi tega za pozneje najdeno premoženje stečajnega dolžnika.

14. Prav tako pritožba ne uspe prepričati v pravilnost svojega stališča z argumentacijo, da pred zaključkom stečajnega postopka, v katerem ni bilo odločeno o njeni prijavljeni terjatvi, ni mogla vedeti za obseg nastale škode in posledično prej ni mogla vložiti tožbe po 42. členu ZFPPIPP. Vprašanje obsega škode ni vezano na odločitev stečajnega upravitelja o tem, ali bo terjatev upnika priznal (ali ne) in v kakšnem obsegu, temveč škoda predstavlja razliko med zneskom upnikove terjatve in zneskom, do katerega je bila ta terjatev plačana v stečajnem postopku. Kljub temu pa bi lahko tožnica, ki ji je bila višina njene terjatve (in s tem tudi potencialen obseg škode) seveda znana, v skladu s sodno prakso,(2) predmetno tožbo vložila, celo preden je v stečajnem postopku znana višina poplačila terjatev stečajnih upnikov iz stečajne mase. Dejstvo, da še ni znan točen obseg škode, torej ne preprečuje vložitve odškodninske tožbe na obravnavani pravni podlagi in bi jo tožnica lahko vložila, še preden je bilo v stečajnem postopku znano, da do preizkusa terjatev upnikov in posledično njihovega poplačila ne bo prišlo zaradi manjka stečajne mase. Pravočasna vložitev takšne tožbe pa bi preprečevala zaključek stečajnega postopka, dokler o zahtevku ne bi bilo odločeno.(3)

15. Pritožbi nadalje ne gre pritrditi v smeri, da v posledici zavzetega stališča sodišča prve stopnje pride do neutemeljenega razlikovanja med upniki. Ravno nasprotno, do neutemeljenega razlikovanja bi prišlo, če bi upnikom stečajnega dolžnika, katerega stečaj se konča brez razdelitve upnikom, dali možnost vložiti tožbo še po zaključku stečajnega postopka, tistim, ki so v stečaju dobili svoje terjatve (delno) poplačane, pa ne. Pritožba to svoje stališče neprepričljivo zagovarja z navajanjem, da čas trajanja stečajnega postopka ne more biti odločilen glede vprašanja, do kdaj je mogoče uveljavljati predmetni tožbeni zahtevek, obenem pa trditve o „neutemeljenem razlikovanju med upniki“ utemeljuje prav na (tej) časovni komponenti. Pritožbeno sodišče soglaša z izhodiščem, da v tej zvezi ne more biti odločilen čas trajanja stečajnega postopka, kar pa je mogoče zagotoviti le na tak način, da za vse upnike velja enako: da lahko vložijo tožbo le do konca stečajnega postopka. Če bi bilo slediti logiki pritožbe, bi se lahko na neenakost sklicevali tudi upniki, ki so sicer svoje terjatve dobili delno poplačane, a v stečajnem postopku, ki je bil izpeljan zelo hitro (in so tako imeli na voljo zgolj relativno kratek čas za vložitev odškodninske tožbe). Glede na navedeno je očitek kršitve enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS neutemeljen.

16. Prav tako neutemeljeno pritožba v kontekst obravnavane zadeve meša vprašanje zastaranja terjatev. Vprašanje obstoja (materialnih in procesnih) predpostavk za določeno tožbo ni v ničemer odvisno/vezano na zastaralne roke za posamezne zahtevke. Če terjatev preneha zaradi prenehanja subjekta in je posledično zahtevek nesklepčen, navedenega evidentno ni mogoče šteti za nedopustno (poljubno) skrajšanje zakonskih zastaralnih rokov.

17. Nazadnje pa pritožba neutemeljeno kot zmotni nasprotuje tudi presoji sodišča prve stopnje o zavrnitvi podrednega tožbenega zahtevka. Že iz doslej navedenega izhaja pravilnost stališča sodišča prve stopnje, da na temelju odškodninske odgovornosti poslovodje po 42. členu ZFPPIPP odškodnine ni mogoče uveljavljati v korist posameznega upnika, čemur pritožba niti izrecno ne nasprotuje. Drži sicer, kar navaja pritožba, da sodišče ni vezano na pravno kvalifikacijo spora in da mora utemeljenost zahtevka presojati po vseh možnih pravnih podlagah, vendar je pri tem vezano na ponujeno trditveno podlago. Ta pa v obravnavanem primeru sodišču prve stopnje ni nalagala presoje na podlagi pravil o spregledu pravne osebnosti (8. člen Zakona o gospodarskih družbah - ZGD-1), kot to zmotno meni pritožba. Tožnica namreč v postopku na prvi stopnji ni navedla nobenih pravnorelevantnih dejstev za uporabo te (druge) pravne podlage (v prvi vrsti ni niti trditev o tem, da je bil toženec sploh družbenik družbe L. d.o.o. - v stečaju, kar je osnovna predpostavka pri spregledu pravne osebnosti).

18. Glede na obrazloženo je sodišče prve stopnje materialnopravno pravilno zavrnilo tako primarni kot tudi podredni zahtevek tožnice.

19. Pritožbeno sodišče je zato pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje potrdilo (353. člen ZPP).

20. Ker tožnica s pritožbo ni uspela, sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP). Prav tako pa sam krije svoje stroške pritožbenega postopka (odgovora na pritožbo) tudi toženec, saj z navedbami ni pripomogel k razjasnitvi oz. odločitvi v tej zadevi na pritožbeni stopnji, zato pritožbeno sodišče teh stroškov ne ocenjuje kot potrebnih v smislu določbe 155. člena ZPP

Op. št. (1)		: Tako sklep Ustavnega sodišča RS, opr. št. Up 197/00 z dne 25. 04. 2002.

Op. št. (2)		: Tako sodba VSRS III Ips 29/2012 z dne 25. 3. 2014

Op. št. (3)		: Primerjaj VSL Cst 294/2016 z dne 11. 5. 2016.

URS člen 22, ZFPPIPP člen 35-39, 42, 44, 44/5, 380. ZFPPod člen 19, ZGD-1 člen 8.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.