VSL Sodba I Cp 404/2018
Sodna praksa višjih sodišč, 2018-09-12

mag. Nataša Ložina (preds.), Karmen Ceranja (poroč.), Anton Panjan

uporaba glasbenih del - neupravičena uporaba glasbenih del - neupravičena obogatitev - nadomestilo za uporabo glasbe - višina nadomestila za javno uporabo glasbenih del - dokazi in dokazovanje - dokazna ocena - civilna kazen - civilna kazen po ZASP

V okviru presoje, ali je tožnik upravičen do plačila civilne kazni, je treba upoštevati ravnanja obeh strank, torej tudi (predpravdno in pravdno) ravnanje kolektivne organizacije.

I. Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v I. in II. točki izreka spremeni tako, da se znesek 2.407,26 EUR zniža na 1.943,69 EUR (za 463,57 EUR) in se toženčeva obveznost plačila tožnikovih pravdnih stroškov zniža s 666,77 EUR na 540,08 EUR (za 126,59 EUR).

II. V preostalem delu se pritožba zavrne in se potrdi izpodbijana sodba v izpodbijanem, a nespremenjenem delu.

III. Tožnik mora tožencu v 15 dneh povrniti 77,78 EUR stroškov pritožbenega postopka, toženec pa tožniku v 15 dneh povrniti 460,60 EUR stroškov revizijskega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku z izpodbijano sodbo razsodilo:

„I. Ugodi se podrednemu tožbenemu zahtevku tako, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti avtorsko nadomestilo oziroma odškodnino v višini 2.407,26 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe, to je od 7. 11. 2014 dalje do plačila, vse v 15 dneh pod izvršbo.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti nadaljnje pravdne stroške v višini 666,77 EUR v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po poteku paricijskega roka dalje do plačila, pod izvršbo.“

2. Zoper navedeno sodbo se je pritožil toženec, ki sodišču očita zmotno ugotovitev dejanskega stanja, ker je ugotovilo, da toženec uporablja dela, ki jih varuje tožnik in da za njihovo uporabo ni plačal avtorskega nadomestila. Pri tem je neargumentirano sledilo le tožnikovim dokazom; priče toženca je štelo za neverodostojne, medtem ko je pričo K. S. ocenilo kot verodostojno, čeprav je opravljal kontrole za tožnika in ima interes, da tožnik čim več iztrži, kot je tudi sam izpovedal. Sodišče je sklep o neverodostojnosti izpovedb toženčevih prič neprepričljivo gradilo le na njihovih interesih za uspeh v pravdi, o katerih je le ugibalo, interes tožnikove priče, ki bi lahko dobil nagrado za dobro pričanje, pa je zanemarilo. Poudarja, da so lahko nepristranske priče kvečjemu gosti lokala, ne pa tožnikov pogodbeni sodelavec. Dokazna ocena kaže na pristransko odločanje, s tem pa na kršitev pravice stranke do enakega obravnavanja pred sodiščem. Sodišče bi moralo kvečjemu odločati o pravilih dokaznega bremena v skladu z 215. členom Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Ker te določbe ni uporabilo, je storilo bistveno kršitev določb postopka. V sodbi sodišče napačno ugotavlja, da tožnik upravičeno vtožuje terjatev na podlagi verodostojnih listin – računov za obdobje med junijem 2008 in majem 2013, saj je bil tožnikov tožbeni zahtevek pravnomočno zavrnjen s sodbo z dne 15. 12. 2014. Terjatev v višini 2.407,26 EUR iz podrednega zahtevka, o katerem je odločalo sodišče v tem (ponovljenem) postopku, pa ni predmet nobenega od računov iz spornega obdobja. Sodišče je tako odločilo o zahtevku, o katerem je bilo že pravnomočno odločeno, s čimer je zagrešilo bistveno kršitev določb postopka. Poudarja še, da je sodišče v ponovljenem postopku odločalo o podrednem tožbenem zahtevku, ki ga tožnik ni nikoli postavil, temveč je le spremenil pravno podlago zahtevka, kar pa ne predstavlja spremembe tožbe. Najprej navede, da je predmet verodostojne listine le znesek 1.323,65 EUR, ne pa civilna kazen, zakonske zamudne obresti in stroški izterjave v višini 40,00 EUR, nato pa nasprotno navede, da je nesporno, da tožnik ni nikoli izstavil tožencu verodostojne listine, ki bi se glasila na nižjo terjatev iz t. i. podrednega zahtevka. Meni, da bi sodišče moralo odločati le o tem, ali naj sklep o izvršbi ostane v veljavi ali se razveljavi, o čemer pa je že pravnomočno odločilo. Odločitev o podrednem zahtevku nadalje krši tretji odstavek 436. člena ZPP. Opozarja na to, da je tožnik v pravdnem postopku postavil podredni zahtevek, s katerim je uveljavljal plačilo nižjega zneska nadomestila, kot ga je navedel v izstavljenih računih. Računi so vsebovali višji znesek, čeprav je tožnik vedel, da do njega ni upravičen, obenem pa je trdil, da gre za namerno kršenje s strani toženca, čeprav slednjemu ni nikoli izstavil računa z zakonitim zneskom. Predlaga spremembo sodbe tako, da se zahtevek zavrne in priglaša stroške pritožbenega postopka.

5. Pritožbeni očitek o zmotno ugotovljenem dejanskem stanju je neutemeljen. Sodišče prve stopnje je namreč prepričljivo ugotovilo, da je toženec v svojem lokalu preko glasbenih naprav javno predvajal glasbena dela iz tožnikovega zaščitenega repertoarja. Po prepričanju pritožbenega sodišča je njegova dokazna ocena popolna, oprta tako na pisne dokaze (zapisnika o kontroli z dne 27. 1. 2010 in 2. 4. 2013; prilogi A64 in A65), kot tudi izpovedbe prič, ki sta jih predlagali obe stranki. Prepričljiva je tudi v delu, v katerem pojasni, zakaj verjame tožnikovi priči (terenskemu zastopniku, zaposlenemu pri tožniku), in ne pričam (toženčevi ženi in uporabnikom lokala), katerih zaslišanje je predlagal toženec. Sodišče prve stopnje ocene njihove neverodostojnosti ne gradi zgolj na njihovem domnevnem interesu, da v pravdi tožnik ne uspe, kot to zavajajoče izpostavlja pritožba, ki obenem opozarja na interes terenskega zastopnika, ki naj bi bil v tem, da tožnik čim več iztrži ali bi bil lahko celo v tem, da bi dobil nagrado, če bi pričal v tožnikovo korist. Odločilen razlog, zakaj je sodišče glede uporabe glasbenih del v toženčevem lokalu verjelo terenskemu zastopniku, je v tem, da sta vsebino njegove izpovedbe potrdila prej omenjena zapisnika o izvedeni kontroli. Dvoma o njuni pristnosti in vsebinski ustreznosti pa toženec niti ni poskušal vnesti, ne v postopku pred sodiščem prve stopnje ne v pritožbi. Dokazna ocena ni pristranska in ne gre za kršitev pravice strank do enakega obravnavanja, kot to navaja toženec v pritožbi. Glede na dokazanost spornega dejstva na podlagi izvedenih dokazov, pa tudi ni bilo podlage za uporabo pravil o dokaznem bremenu, zato v pritožbi uveljavljena kršitev 215. člena ZPP ni podana.

6. Neutemeljena je nadalje pritožbena navedba, da tožnik ni nikoli postavil podrednega tožbenega zahtevka oziroma da je z odločitvijo o njem sodišče prve stopnje razsodilo o že pravnomočno razsojeni stvari. Do teh vprašanj se je opredelilo Vrhovno sodišče RS v razveljavitvenem sklepu II Ips 260/2017 z dne 7. 2. 2018, glede katerih je zavzelo naslednja stališča: tožnik je postavil primarni tožbeni zahtevek in naknadno spremenil tožbo tako, da je postavil še podredni tožbeni zahtevek; v okviru obeh zahtevkov je zahteval plačilo koristi, dosežene s predvajanjem glasbenih del, razlika je bila le v tem, da je v okviru prvega zahtevka izračun nadomestila oprl na višjo tarifo iz Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del (Ur. l. št. 138/06, v nadaljevanju Pravilnik 2006), v okviru drugega pa na nižjo tarifo iz Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del (Ur. l. št. 29/98, v nadaljevanju Pravilnik 1998), z drugim zahtevkom je dodatno uveljavljal še plačilo civilne kazni (tretji odstavek 168. člena Zakona o avtorski in sorodnih pravicah; v nadaljevanju ZASP) in stroške izterjave (14. člen Zakona o preprečevanju zamud pri plačilih; v nadaljevanju ZPreZP-1); v prekrivajočem se delu (glede nadomestila) je bila eventualna kumulacija zahtevkov zgolj navidezna in gre v tem delu dejansko za en sam zahtevek, pri čemer je drugi zahtevek vključen v prvem zahtevku, tožnik je torej iz istega dejanskega stanja zahteval največ 2.584,80 EUR; ob upoštevanju obeh – izreka in obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje v prvem postopku je moč zaključiti, da je v zavrnilni I. točki izreka, zoper katero tožnik ni vložil pritožbe

, zaobsežena le ugotovitev, da tarifa iz Pravilnika 2006 ni uporabljiva, in je sodišče prve stopnje v prvem postopku dejansko zavrnilo le razliko med zahtevkoma po obeh tarifah, ni pa odločilo o celotnem tožbenem zahtevku.

7. V skladu z napotki Vrhovnega sodišča RS se pritožbeno sodišče v nadaljevanju obrazložitve opredeljuje do vprašanj, ali tožniku pripada civilna kazen, čeprav je tožencu izstavljal račune po višji neveljavni tarifi, in ali mu gredo stroški izvršbe po ZPreZP-1 tudi v primeru neupravičene obogatitve.

8. V okviru presoje, ali je tožnik upravičen do plačila civilne kazni, je treba upoštevati ravnanja obeh strank, torej tudi (predpravdno in pravdno) ravnanje kolektivne organizacije.

Glede zadnjega ne gre prezreti v sodbi ugotovljenega (in v pritožbi neizpodbijanega) dejstva, da je tožnik od toženca z izstavljenimi računi zahteval plačilo nadomestila po višji neveljavni tarifi iz Pravilnika 2006 v znesku 36,01 EUR mesečno. Zahteval ga je torej v približno 1,6 krat višjem znesku, kot bi mu pripadalo po nižji veljavni tarifi iz Pravilnika 1998, in sicer v znesku 22,82 EUR mesečno. Enako je ravnal tudi po letu 2011, ko se je s sodbo Vrhovnega sodišča RS II Ips 160/2011 z dne 15. 9. 2011 v sodni praksi ustalilo stališče, da enostransko sprejeta tarifa iz Pravilnika 2006 ne predstavlja veljavne pravne podlage za določitev višine nadomestila. Pri višjem znesku nadomestila je vztrajal še kasneje ob izdaji izpiska odprtih postavk dne 1. 7. 2013 oziroma ob vložitvi predloga za izvršbo na njegovi podlagi. V skladu z določbo 2. točke prvega odstavka 146. člena ZASP je kolektivna organizacija dolžna obveščati uporabnika o višini nadomestil za uporabo varovanih del. Dolžnost obveščanja pa obsega obveščanje o dejanski, torej pravilni višini nadomestil, ki je v skladu s splošno sprejeto sodno prakso. Nasprotno ravnanje tožnika zato predstavlja kršitev svoje obveznosti iz 2. točke prvega odstavka 146. člena ZASP in kršitev načela vestnosti in poštenja (prvi odstavek 5. člena Obligacijskega zakonika; v nadaljevanju OZ). Obenem pa pomeni prispevek k nastanku škode, ker je tožnik s takšnim ravnanjem odvrnil toženca od plačila nadomestila, ker se mu je zdela njegova višina pretirana (prvi odstavek 171. člena OZ

Zato je tožnik upravičen do sorazmerno zmanjšane civilne kazni. Nikakor pa toženca ne gre v celoti oprostiti plačila civilne kazni, saj mu lahko očitamo, da bi lahko za neavtorizirano uporabo avtorskih del plačal vsaj nadomestilo po nižji tarifi.

9. Na podlagi pravilno ugotovljenega dejanskega stanja je pritožbeno sodišče ob pravilni uporabi materialnega prava poseglo v odločitev sodišča prve stopnje tako, da je toženčevo obveznost plačila civilne kazni znižalo s 57 % na 25 % od prisojenega nadomestila. Namesto 754,48 EUR je torej toženec dolžan plačati 330,91 EUR civilne kazni.

10. Sodišče prve stopnje je nadalje ugotovilo, čemur pritožba ne oporeka, da si toženec za uporabo varovanih del, s katerimi upravlja tožnik, ni pridobil dovoljenja za legalen prenos pravic kljub večkratnim tožnikovim pozivom. Toženec je tako uporabljal varovana avtorska dela brez pravne podlage, zato je sodišče prve stopnje svojo odločitev pravilno naslonilo na določbe OZ o neupravičeni obogatitvi. To pa pomeni, da v skladu s prvim odstavkom 3. člena ZPreZP-1, ki predvideva uporabo zakona za dvostransko obvezujoče (odplačne) pogodbe, sklenjene med gospodarskimi subjekti ali med gospodarskimi subjekti in javnimi organi, tožnik ni upravičen do plačila stroškov izterjave v višini 40,00 EUR na podlagi 14. člena istega zakona.

11. Z znižanjem toženčeve obveznosti plačila se je spremenil tožnikov uspeh v pravdi, zato je treba spremeniti odločitev o stroških postopka. Pritožbeno sodišče je izhajalo iz neizpodbijane ugotovitve sodišča prve stopnje o višini tožnikovih stroškov, ki skupaj znašajo 666,77 EUR. Glede na 81 % tožnikov uspeh v pravdi mu je toženec dolžan plačati stroške v višini 540,08 EUR.

12. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče delno ugodilo toženčevi pritožbi in spremenilo sodbo sodišča prve stopnje v I. točki izreka tako, da je znesek 2.407,26 EUR nadomestilo z zneskom 1.943,69 EUR (5. alineja 358. člena ZPP), v II. točki izreka izpodbijane sodbe pa tako, da je znesek stroškov 666,77 EUR, ki jih je toženec dolžan povrniti tožniku, nadomestilo z zneskom 540,08 EUR. Sicer je njegovo pritožbo zavrnilo in potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe (353. člen ZPP).

13. Ker je toženec delno uspel s pritožbo, mu je tožnik dolžan povrniti del potrebnih stroškov pritožbenega postopka (drugi odstavek 165. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 154. člena ZPP). Glede na to, da je s pritožbo zahteval zavrnitev zahtevka v celoti, uspel pa je glede 463,57 EUR, njegov pritožbeni uspeh znaša 19 %. Stroški se odmerijo v skladu z ZOdvT

(tar. št. 3210, 6002 in 6007). Med priznane stroške sodijo strošek za vložitev pritožbe v višini 168,00 EUR in materialni stroški v višini 20,00 EUR, povečano za 22 % davek na dodano vrednost v višini 41,36 EUR, in strošek za sodno takso za pritožbo (180,00 EUR), ki znašajo skupaj 409,36 EUR. Tožnik mu je tako dolžan povrniti 77,78 EUR pritožbenih stroškov. Odločitev o revizijskih stroških temelji na drugem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Tožnik je upravičen do povrnitve nagrade za sestavo revizije v višini 210,00 EUR, materialnih stroškov v višini 20,00 EUR, vse skupaj povečano za 22% davek na dodano vrednost v višini 50,60 EUR in 180,00 EUR stroškov sodne takse, skupaj 460,60 EUR. Glede na to, da je tožnik uspel v revizijskem postopku, mu je toženec dolžan povrniti revizijske stroške v celoti. Stroški so odmerjeni v skladu z ZOdvT (tar. št. 3300, 6002 in 6007).

Razloga za to ni imel, ker je bilo v celoti ugodeno podrednemu tožbenemu zahtevku v II. točki izreka ni imel, glede na prvotni zahtevek pa ni uspel le za razliko 177,54.

II Ips 260/2017 v 14. točki obrazložitve.

Takšno stališče je zavzela najnovejša sodna praksa, na primer v sodbah VSL I Cp 94/2018 in I Cp 1420/2017. Temu se pridružuje tudi E. Drobež, Kolektivno varstvo avtorske in sorodnih pravic: novosti v slovenskem in evropskem pravu ter uveljavljanje zahtevkov v pravdnih postopkih, GV Založba, Ljubljana 2017, str. 191 ‒ 192 in v prispevku Civilna kazen v evropskem in slovenskem pravu, Pravna praksa, št. 30-31/2017, str. 21‒23.

Ta določba se uporabi po analogiji, saj se pri odmeri civilne kazni v skladu s četrtim odstavkom 168. člena ZASP med drugim upošteva stopnja krivde uporabnika avtorskih del, ki se zmanjša na račun krivde kolektivne organizacije.

Isto stališče zastopa E. Drobež, Kolektivno varstvo avtorske in sorodnih pravic: novosti v slovenskem in evropskem pravu ter uveljavljanje zahtevkov v pravdnih postopkih, GV Založba, Ljubljana 2017, str. 192. Ob tem se sklicuje na sodbo VSL V Cpg 700/2016 z dne 16. 11. 2016.

Zakon o avtorski in sorodnih pravicah (1995) - ZASP  - člen 146, 146/1, 146/1-2, 168, 168/3

Zakon o preprečevanju zamud pri plačilih (2012) - ZPreZP-1  - člen 3, 3/1, 14

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.