VSL Sodba I Cpg 935/2016
Sodna praksa višjih sodišč, 2018-05-09

Maja Jurak (preds.), Milojka Fatur Jesenko (poroč.), Lidija Leskošek Nikolič

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - PRAVO DRUŽB - STEČAJNO PRAVO

poslovodstvo - povrnitev škode - odškodninska odgovornost članov poslovodstva - odgovornost poslovodstva - dolžna skrbnost članov uprave - notranja pravna razmerja med družbo in družbeniki - stečaj - višina škode - trditveno in dokazno breme - materialno procesno vodstvo - deklaratoren vpis - zakonito zastopanje - obseg pooblastil - vpis v sodni register - omejitev zastopanja - poročilo o ukrepih finančnega prestrukturiranja - obličnost - insolventnost - poplačilo terjatev upnikom - denarna odškodnina

Posamezen član poslovodstva se razbremeni odgovornosti za škodo zaradi zamude z opravo dejanj iz 35. do 39. člena ZFPPIPP, če dokaže, da teh dejanj ni mogel opraviti samostojno in če dodatno dokaže enega od teh položajev: a) da je na seji poslovodstva predlagal, da se dejanja iz 35. do 39. člena ZFPPIPP opravijo, a so drugi člani poslovodstva temu nasprotovali (1. alineja 1. točke petega odstavka 42. člena ZFPPIPP) ali b) da član poslovodstva, ki je bil v notranjem razmerju med člani poslovodstva odgovoren za finančno poslovanje družbe, ni pravočasno pripravil ustreznih strokovnih podlag (2. alineja 1. točke petega odstavka 42. člena ZFPPIPP). Dodatna pogoja za razbremenitev iz 1. oziroma 2. alineje 1. točke petega odstavka 42. člena ZFPPIPP sta torej predpisana alternativno, zato tožencu, ki je zatrjeval in dokazoval dodatni pogoj iz 2. alineje 1. točke petega odstavka 42. člena ZFPPIPP, ni bilo potrebno zatrjevati in dokazovati dejstev, ki predstavljajo zakonski dejanski stan pogoja iz 1. alineje 1. točke petega odstavka 42. člena ZFPPIPP

Tožeča stranka bi morala navesti konkretne posle, sklenjene v času mandata tretjega toženca, ki naj bi predstavljali neenako obravnavanje upnikov oziroma dobaviteljev, z vidika identifikacije teh poslov pa bi morala za vsakega posebej navesti tako datum, stranke kot tudi predmet posla ter nadalje pojasniti, v čem posamezni posel predstavlja kršitev prepovedi iz 34. člena ZFPPIPP. Teh trditev tožeča stranka ni podala, pravno zmotno pa je stališče tožeče stranke, da predlagani dokazi nadomeščajo manjkajočo trditveno podlago.

V predmetni zadevi tožeča stranka uveljavlja odškodninsko odgovornost tožencev v skladu z 42. in 44. členom ZFPPIPP, ki je urejena v pododdelku 2.2.3 omenjenega zakona in nima značilnosti odgovornosti za nastanek finančnega položaja insolventnosti družbe, temveč samo za kršitev prepovedi in zapovedi, določenih v 34. do 39. členu ZFPPIPP, potem ko družba postane insolventna.

Odločilna je likvidacijska vrednost premoženja (t. j. dejanska vrednost premoženja, po kateri se to lahko proda) in ne v knjigovodski evidenci povečana vrednost premoženja, saj ta za dejansko zmožnost poplačila upnikov ni odločilna.

V primeru odškodninske odgovornosti poslovodstva po določbi 42. člena ZFPPIPP ugotavljanje višine škode, kot jo sicer poznamo v odškodninskem pravu, praviloma ne bo mogoče. Zato zadošča ugotovitev obstoja (višine) škode, kot se kaže glede na stanje ob zaključku glavne obravnave pred sodiščem prve stopnje.

Očitno je, da glede na stanje ob zaključku glavne obravnave škoda najmanj v prisojeni višini obstaja. Natančnejše ugotavljanje višine škode pa glede na omejitev odškodninske odgovornosti, kot izhaja iz določbe prvega  odstavka 44. člena ZFPPIP ter glede na višino postavljenega zahtevka, ni potrebno.

Uprava ne more nadomestiti obveznosti predložitve poročila o ukrepih finančnega prestrukturiranja z izvajanjem nekakšnih sanacijskih ukrepov brez jasnega načrta in opredelitve teh ukrepov, rokov, v katerih bodo izvedeni ter ovrednotenja njihovih učinkov.

Brez jasnega vnaprejšnjega načrta in opredelitve ukrepov za odpravo vzrokov za insolventnost, njihovih rokov ter ovrednotenja njihovih učinkov, prvi in drugi toženec nista imela ustrezne podlage, da bi lahko razumno verjela v uspeh zatrjevanih ukrepov za sanacijo družbe. Prvi in drugi toženec namreč nista izpolnila svoje zakonske dolžnosti izdelati poročilo o ukrepih finančnega prestrukturiranja (35. člen ZFPPIPP), kar gotovo ni v dovoljenih mejah polja proste podjetniške presoje, zato o njunem ravnanju v skladu s profesionalno skrbnostjo poslovnofinančne stroke in stroke upravljanja podjetij ni mogoče govoriti.

Pravočasno predlagati stečaj je izrecno določena zakonska dolžnost poslovodstva (38. člen ZFPPIPP) oziroma njegovih članov in ne upnikov (ti imajo zgolj pravico vložiti predlog za začetek stečajnega postopka), poslovodstvo pa je tudi tisto, ki je najbolj seznanjeno s podatki o poslovanju družbe in zato tudi dolžno spremljati in zagotavljati njeno kapitalsko ustreznost (32. člen ZFPPIPP).

I. Pritožba tožeče stranke ter pritožbi prvega in drugega toženca se zavrnejo in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka ter prvi in tretji toženec sami nosijo svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo prvemu tožencu naložilo, da v roku 15 dni od prejema sodbe plača tožeči stranki odškodnino v znesku 150.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27. 4. 2010 dalje do plačila (I. točka izreka). Nadalje je drugemu tožencu naložilo, da v roku 15 dni od prejema sodbe plača tožeči stranki odškodnino v znesku 150.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 13. 5. 2010 dalje do plačila (II. točka izreka). V III. točki izreka je zavrnilo tožbeni zahtevek zoper tretjega toženca na plačilo odškodnine v znesku 150.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 4. 2010 dalje do plačila ter tožbeni zahtevek zoper prvega in drugega toženca v delu, ki se nanaša na način plačila vtoževanega zneska na transakcijski račun tožeče stranke. V IV. točki izreka je odločilo, da sta prvi in drugi toženec dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka, in sicer vsak od njiju v višini 4.228,73 EUR, v 15 dneh od prejema sodbe, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zamude dalje do plačila. V V. točki izreka pa je odločilo, da je tožeča stranka dolžna povrniti tretjemu tožencu stroške postopka v višini 5.053,25 EUR v 15 dneh od prejema sodbe, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zamude dalje do plačila.

2. Zoper navedeno sodbo, in sicer zoper III. in V. točko izreka, se iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami, ZPP) pravočasno pritožuje tožeča stranka. Višjemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da njenemu zahtevku zoper tretjega toženca v celoti ugodi ter tretjemu tožencu naloži v plačilo stroške pravdnega postopka tožeče stranke. Podredno predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje. Priglasila je pritožbene stroške.

3. Nadalje se zoper navedeno sodbo, in sicer zoper I. in IV. točko izreka, iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena ZPP pravočasno pritožuje prvi toženec. Višjemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi ter sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje. Priglasil je pritožbene stroške.

4. Prav tako se zoper navedeno sodbo, in sicer zoper II. in IV. točko izreka, iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena ZPP pravočasno pritožuje drugi toženec. Višjemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi ter sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje.

5. Pritožba tožeče stranke je bila vročena tretjemu tožencu, ki v pravočasnem odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev in naložitev stroškov pritožbenega postopka tožeči stranki.

6. Pritožba prvega toženca je bila vročena tožeči stranki, ki v pravočasnem odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev in naložitev stroškov pritožbenega postopka prvemu tožencu.

7. Pritožba drugega toženca je bila vročena tožeči stranki, ki v pravočasnem odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev in naložitev stroškov pritožbenega postopka drugemu tožencu.

9. V predmetni zadevi tožeča stranka, nad katero je bil začet stečajni postopek, uveljavlja odškodninsko odgovornost tožencev (bivših članov uprave) v skladu z 42. in 44. členom Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Ur. l. RS, št. 126/07 s spremembami, ZFPPIPP). Očita jim, da niso pravočasno opravili dejanj iz 35. do 39. člena tega zakona ter da so ravnali v nasprotju s prepovedmi iz 34. člena tega zakona (1. in 2. točka 1. odstavka 42. člena ZFPPIPP).

10. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tretji toženec uspel dokazati oprostilni razlog iz 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP, in sicer, da dejanj iz 35. do 39. člena ZFPPIPP ni mogel opraviti samostojno ter da član poslovodstva, ki je bil v notranjem razmerju med člani poslovodstva odgovoren za finančno poslovanje družbe, ni pravočasno pripravil ustreznih strokovnih podlag (2. alineja 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP). Glede očitkov kršitev prepovedi iz 34. člena ZFPPIPP, v zvezi s katerimi je tretji toženec dokazoval oprostilni razlog iz 2. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP, pa je sodišče prve stopnje ocenilo, da tožeča stranka ni podala ustrezne trditvene podlage oziroma, da je bila ta presplošna. Posledično je tožbeni zahtevek zoper tretjega toženca zavrnilo.

11. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da tretji toženec dejanj iz 35. do 39. člena ZFPPIPP ni mogel opraviti samostojno. Tudi po prepričanju pritožbenega sodišča so pri presoji, ali bi lahko tretji toženec ta dejanja opravil samostojno, odločilna notranja delitev odgovornosti v upravi ter statutarne omejitve zastopanja tožeče stranke, po katerih je bil tretji toženec kot član uprave pristojen za področje proizvodnje, nabave in logistike (ne pa tudi za finančno poslovanje, za kar je bil zadolžen prvi toženec), uprava pa je sprejemala odločitve z večino glasov prisotnih, pri čemer je bil v primeru enakega števila glasov odločilen glas predsednika (drugi toženec); predsednik uprave (drugi toženec) in namestnik (prvi toženec) sta zastopala tožečo stranko samostojno in brez omejitev, ostali člani (torej tretji toženec) pa po dva člana skupaj. Takšna notranja razmerja med korporacijskimi zastopniki – člani uprave (toženci) in njihove omejitve pri zastopanju tožeče stranke izhajajo tako iz točke 4.1. Statuta tožeče stranke (priloga B53 spisa), (nepotrjenega) poslovnika o delu uprave (priloga B13 spisa) kot tudi iz izpovedb tožencev ter priče J. S. (predsednik oziroma član nadzornega sveta tožeče stranke v relevantnem obdobju). Člani uprave so zavezani k spoštovanju notranje razdelitve delovnih področij in omejitev upravičenj za zastopanje družbe, saj so v nasprotnem primeru gospodarski družbi odškodninsko odgovorni.

Tako z vidika predmetne zadeve niso odločilne omejitve zastopanja, kot so bile iz sodnega registra razvidne tretjim osebam

, tudi sicer pa takšen vpis v sodni register nima konstitutivnega učinka

, zato bi tožeča stranka, ki je trdila, da naj bi nadzorni svet s sklepom določil, da jo tretji toženec zastopa samostojno, morala to dokazati s predložitvijo takšnega sklepa, česar pa ni storila.

12. Sodišče prve stopnje je pojem ustrezne strokovne podlage iz 2. alineje 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP pravilno razlagalo v smislu podlag za pripravo poročila o ukrepih finančnega prestrukturiranja. V pritožbi podana razlaga določbe 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP, da je ekskulpacija po 2. alineji 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP možna samo v primeru, ko je uprava na svoji seji sprejela sklep o tem, da je potrebno izvesti ukrepe, določene v 35. do 39. členu ZFPPIPP, ti pa se nato niso izvedli, ker član uprave, ki je bil odgovoren za finančno poslovanje družbe, ni pravočasno pripravil ustreznih strokovnih podlag za izvedbo teh dejanj, nima opore v zakonskem besedilu, niti v teoriji ter sodni praksi. Posamezen član poslovodstva se namreč razbremeni odgovornosti za škodo zaradi zamude z opravo dejanj iz 35. do 39. člena ZFPPIPP, če dokaže, da teh dejanj ni mogel opraviti samostojno (kar je tretji toženec glede na vse v prejšnjem odstavku pojasnjeno uspel dokazati), in če dodatno dokaže enega od teh položajev: a) da je na seji poslovodstva predlagal, da se dejanja iz 35. do 39. člena ZFPPIPP opravijo, a so drugi člani poslovodstva temu nasprotovali (1. alineja 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP) ali b) da član poslovodstva, ki je bil v notranjem razmerju med člani poslovodstva odgovoren za finančno poslovanje družbe, ni pravočasno pripravil ustreznih strokovnih podlag (2. alineja 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP). Dodatna pogoja za razbremenitev iz 1. oziroma 2. alineje 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP sta torej predpisana alternativno

, zato tožencu, ki je zatrjeval in dokazoval dodatni pogoj iz 2. alineje 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP, ni bilo potrebno zatrjevati in dokazovati dejstev, ki predstavljajo zakonski dejanski stan pogoja iz 1. alineje 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP (t. j. npr., da je upravi predlagal izvedbo dejanj iz 35. do 39. člena ZFPPIPP ter da je uprava v zvezi s tem predlogom sprejela kakšen sklep).

13. V luči zgoraj pojasnjenega je zaključek sodišča prve stopnje, da je tretji toženec uspel dokazati tudi dodatni pogoj za razbremenitev iz 2. alineje 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP, pravilen. Tretji toženec je že v odgovoru na tožbo trdil, da član uprave, ki je bil v notranjem razmerju med člani poslovodstva odgovoren za finančno poslovanje družbe (t. j. prvi toženec), ni pravočasno pripravil nikakršnih strokovnih podlag v smislu 2. alineje 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP. Nadalje je trdil, da sanacijski program kot dokument v pisni obliki (pri pripravi katerega tretji toženec ni sodeloval) ni bil nikoli izdelan

oziroma predložen na kateri od sej uprave ali nadzornega sveta, ki so potekale v času njegovega mandata (1. 5. 2008 do 4. 1. 2009) ter še pojasnil, da podatki, s katerimi se je seznanil iz letnega poročila za leto 2007 in poslovnega načrta za leto 2009 ter na sejah uprave in nadzornega sveta, niso zadoščali za kakršnokoli ukrepanje v smislu 35. do 39. člena ZFPPIPP. S tem je po prepričanju pritožbenega sodišča trditveno breme prešlo na tožečo stranko, ki bi morala določno navesti, kateri od dokumentov, ki jih je omenjal tretji toženec oziroma bi ta moral z njim biti seznanjen, je predstavljal ustrezno strokovno podlago v smislu 2. alineje 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP. Vendar pa takšnih konkretnih trditev tožeča stranka ni podala, pač pa je navajala zgolj, da so obstajale ustrezne podlage oziroma informacije, na podlagi katerih bi tretji toženec moral vedeti za insolventnost tožeče stranke in za nujnost ukrepanja po ZFPPIPP, kar pa z vidika 2. alineje 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP ni relevantno, saj se v tem primeru ne seznanjenost z insolventnostjo oziroma nujnostjo ukrepanja ne presoja, pač pa je odločilno, ali je član uprave, ki je bil v notranjem razmerju med člani poslovodstva zadolžen za finančno poslovanje družbe, pravočasno pripravil ustrezne strokovne podlage, na podlagi katerih bi bilo nato moč izvesti ukrepe iz 35. do 39. člena ZFPPIPP. Pritožbeni očitki o napačni porazdelitvi trditvenega in dokaznega bremena zato ne držijo.

14. Kot je pritožbeno sodišče že zgoraj pojasnilo, trditve glede predlaganja ukrepov iz 35. do 39. člena ZFPPIPP na seji uprave z vidika dodatnega pogoja za razbremenitev iz 2. alineje 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP niso relevantne, saj se nanašajo na povsem drug položaj, urejen v 1. alineji 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP. Zato tudi ne držijo pritožbene navedbe, da je tožeča stranka, s tem ko je zatrjevala, da bi tretji toženec od preostalih dveh članov uprave moral zahtevati ukrepe iz 35. do 39. člena ZFPPIPP, trdila tudi, da bi moral tretji toženec zahtevati, da odgovorni član uprave pripravi ustrezne strokovne podlage. Tudi sicer pa za obstoj dodatnega pogoja iz 2. alineje 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP ni potrebno, da bi tretji toženec od člana uprave, odgovornega za finančno poslovanje družbe, moral zahtevati pripravo omenjenih strokovnih podlag.

15. Prav tako pa tudi ne držijo pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje ni odločalo o odškodninski odgovornosti tretjega toženca v zvezi s kršitvami prepovedi iz 34. člena ZFPPIPP ter da sodišče prve stopnje ni upoštevalo trditvene podlage tožeče stranke v zvezi s temi očitki. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da so ti očitki tožeče stranke pavšalni in nekonkretizirani, še zlasti glede tretjega toženca. Tožeča stranka bi morala navesti konkretne posle, sklenjene v času mandata tretjega toženca, ki naj bi predstavljali neenako obravnavanje upnikov oziroma dobaviteljev, z vidika identifikacije teh poslov pa bi morala za vsakega posebej navesti tako datum, stranke kot tudi predmet posla ter nadalje pojasniti, v čem posamezni posel predstavlja kršitev prepovedi iz 34. člena ZFPPIPP. Teh trditev tožeča stranka ni podala, pravno zmotno pa je stališče tožeče stranke, da predlagani dokazi (npr. vpogled v 27 pravdnih spisov pri Okrožnem sodišču v Kranju) nadomeščajo manjkajočo trditveno podlago. Ni namreč naloga sodišča, da bo samo v obširni dokumentaciji iskalo in izluščilo, katera dejstva bi utegnila biti relevantna za odločitev v sporu. Takšno ravnanje bi predstavljajo poseg v pravico tožene stranke, da oblikuje konkretno obrambo zahtevku, poleg tega pa bi bilo tudi pristransko in bi predstavljalo aktivnost sodišča, ki bi porušila razpravno ravnovesje v postopku.

Stranski intervenient na strani drugega toženca (4. odstavek 201. člena ZPP) je že v vlogi z dne 21. 2. 2012 opozoril, da očitki tožeče stranke o protipravnih ravnanjih tožencev niso konkretizirani ter da zgolj prepisovanje obveznosti uprave iz ZFPPIPP ter posplošeno navajanje, da uprava teh obveznosti ni spoštovala, ne zadošča trditvenemu bremenu, k tem navedbam pa se je v vlogi z dne 28. 11. 2013 pridružil tudi tretji toženec. V primeru, ko že nasprotna stranka opozori na pomanjkljivo trditveno podlago, pa ni naloga sodišča, da spodbuja stranko, naj dopolni pavšalne navedbe in predloži dodatne dokaze. Takšno ravnanje sodišča bi preseglo okvir materialnega procesnega vodstva (285. člen ZPP).

16. Sodišče prve stopnje je tako utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek zoper tretjega toženca, saj je ta glede na vse pojasnjeno uspel dokazati oprostilni razlog iz 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP, in sicer, da dejanj iz 35. do 39. člena ZFPPIPP ni mogel opraviti samostojno ter da član poslovodstva, ki je bil v notranjem razmerju med člani poslovodstva odgovoren za finančno poslovanje družbe (prvi toženec), ni pravočasno pripravil ustreznih strokovnih podlag (2. alineja 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP), očitki kršitev prepovedi iz 34. člena ZFPPIPP pa niso bili ustrezno konkretizirani.

17. Tožeča stranka odločitev o pravdnih stroških (V. točka izreka izpodbijane sodbe) izpodbija le z argumentom napačnosti odločitve o glavni stvari. Slednji se je izkazal za neutemeljenega, zato je neutemeljena tudi pritožba zoper stroškovni del izreka izpodbijane sodbe.

18. Pritožbeno sodišče se je opredelilo do tistih pritožbenih navedb, ki so odločilnega pomena (1. odstavek 360. člena ZPP). Ker so se po vsem obrazloženem pritožbeni očitki tožeče stranke izkazali za neutemeljene, in ker pritožbeno sodišče ob preizkusu izpodbijane sodbe po uradni dolžnosti v skladu z 2. odstavkom 350. člena ZPP ni ugotovilo uradoma upoštevnih kršitev, je pritožbo zavrnilo in v izpodbijanem delu (III. in V. točka izreka) potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

19. Sodišče prve stopnje je prvemu in drugemu tožencu naložilo, da je vsak od njiju dolžan tožeči stranki plačati odškodnino v višini 150.000,00 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi, saj je ugotovilo, da je bila tožeča stranka že vsaj od leta 2007 dalje insolventna, prvi in drugi toženec pa kot člana uprave tožeče stranke nista pravočasno izvedla ukrepov, ki jih v primeru nastopa insolventnosti zakon zahteva. Ugotovilo je tudi, da sta za opustitev teh ukrepov odgovorna, saj nista uspela dokazati razbremenilnih razlogov iz 4. oziroma 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP, prav tako pa nista uspela izpodbiti domneve iz 2. odstavka 42. člena ZFPPIPP.

20. Drugi toženec kot generalni direktor in prvi toženec kot namestnik generalnega direktorja sta predstavljala dvočlansko upravo tožeče stranke v času od 6. 11. 2007 do 30. 4. 2008, enako funkcijo pa sta imela tudi v tročlanski upravi (v kateri je bil član uprave tudi tretji toženec), in sicer od 1. 5. 2008 do 4. 1. 2009. Od 5. 1. 2009 je imela tožeča stranka zopet dvočlansko upravo, katere člana sta bila drugi toženec kot generalni direktor in prvi toženec kot namestnik generalnega direktorja (priloge A113 do A141 spisa). Slednji je nato s te funkcije dne 21. 4. 2009 odstopil (priloga B26 spisa), dne 3. 6. 2009 pa se je nad tožečo stranko začel stečajni postopek, in sicer na predlog upnika Občina Škofja Loka (priloge A1 do A3 spisa).

21. Sodišče prve stopnje je res pomotoma zapisalo, da je v obravnavanem obdobju prvi toženec opravljal funkcijo generalnega direktorja, drugi toženec pa funkcijo njegovega namestnika, vendar pa omenjena pomota po prepričanju pritožbenega sodišča v ničemer ne vpliva na pravilnost izpodbijane sodbe, saj sodišče prve stopnje svoje odločitve ni oprlo na formalni naziv funkcije prvega oziroma drugega toženca, pač pa pravilno na notranjo delitev odgovornosti v upravi ter statutarne omejitve zastopanja tožeče stranke, po katerih je bil za finančno poslovanje tožeče stranke zadolžen prvi toženec, uprava pa je sprejemala odločitve z večino glasov prisotnih, pri čemer je bil v primeru enakega števila glasov odločilen glas predsednika (drugi toženec), predsednik uprave (drugi toženec) in namestnik (prvi toženec) pa sta zastopala tožečo stranko samostojno in brez omejitev (Statut tožeče stranke v prilogi B53 spisa, (nepotrjen) poslovnik o delu uprave v priloga B13 spisa ter izpovedbe tožencev ter priče J. S.). Z vidika predmetne zadeve tudi ni odločilno, da je prvi toženec podal odstopno izjavo že dne 21. 4. 2009, saj je do vseh obravnavanih opustitev prvega toženca prišlo že pred navedenim datumom, pri čemer tudi po presoji pritožbenega sodišča prvi toženec ni uspel dokazati, da zadevna škoda v obdobju njegovega mandata ni nastala.

22. Ne držijo pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje ni uspelo ugotoviti, kdaj je tožeča stranka postala insolventna. To je namreč pravilno ugotovilo, da je bila tožeča stranka insolventna že vsaj v letu 2007, na kar se v nadaljevanju pritožbe sklicujeta tudi prvi in drugi toženec. Napačno pa je tudi stališče prvega in drugega toženca, da ker tožeča stranka ni postala insolventna v času njunih mandatov, naj ne bi odgovarjala za vtoževano škodo. V predmetni zadevi tožeča stranka uveljavlja odškodninsko odgovornost tožencev v skladu z 42. in 44. členom ZFPPIPP, ki je urejena v pododdelku 2.2.3 omenjenega zakona in nima značilnosti odgovornosti za nastanek finančnega položaja insolventnosti družbe, temveč samo za kršitev prepovedi in zapovedi, določenih v 34. do 39. členu ZFPPIPP, potem ko družba postane insolventna.

Gre namreč za posebna pravila, ki kot lex specialis izključujejo uporabo splošnega pravila o predpostavkah neposlovne odškodninske odgovornosti, določenega v 1. odstavku 131. člena OZ. Dokazovanje škode, ki je v vzročni zvezi s protipravnim ravnanjem poslovodstva (kršitev prepovedi in zapovedi, določenih v 34. do 39. členu ZFPPIPP), je olajšano z izpodbojno domnevo, določeno v 2. odstavku 42. člena ZFPPIPP, po katerem velja, če poslovodstvo ne dokaže drugače, da je imel upnik zaradi protipravnih ravnanj poslovodstva škodo, ki je enaka razliki med celotnim zneskom njegove terjatve in zneskom, do katerega je bila ta terjatev poplačana v stečajnem postopku. Skupni znesek škode, ki se domneva po 2. odstavku 42. člena ZFPPIPP, je enak vsoti dela terjatev upnikov, ki jih v stečajnem postopku ni mogoče poplačati (ker stečajna masa ne zadošča za plačilo celotnega zneska terjatev upnikov).

Te domneve pa, kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, toženci niso uspeli izpodbiti.

23. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenskega mnenja izvedenke ekonomske stroke (podpodročje računovodstvo) J. B. in njegovih dopolnitev ter izvedenskega mnenja izvedenca ekonomske stroke (podpodročje vrednotenje podjetij) M. P., ki jima v enakem obsegu kot sodišče prve stopnje sledi tudi pritožbeno sodišče

, ugotovilo, da je tožeča stranka skladno z domnevo iz 2. točke 3. odstavka 14. člena ZFPPIPP insolventna že vsaj od leta 2007 dalje, od 31. 12. 2008 dalje pa tudi na podlagi domneve iz 1. točke 2. odstavka 14. člena ZFPPIPP, prav tako pa je na podlagi navedenih izvedenskih mnenj ugotovilo, da toženci niso uspeli dokazati, da je bilo razmerje med premoženjem in obveznostmi tožeče stranke približno enako ves čas od leta 2007 do začetka stečajnega postopka, saj so se v tem obdobju njene obveznosti večale, vrednost premoženja pa se dejansko ni povečevala, še več, zaradi kontinuiranih izgub se je to celo zmanjševalo. Pri tem je tudi po presoji pritožbenega sodišča odločilna likvidacijska vrednost premoženja (t. j. dejanska vrednost premoženja, po kateri se to lahko proda) in ne v knjigovodski evidenci povečana vrednost premoženja, saj ta za dejansko zmožnost poplačila upnikov ni odločilna. Tako tudi iz otvoritvenega poročila stečajnega upravitelja tožeče stranke z dne 5. 10. 2009 izhaja, da so ocenjene likvidacijske vrednosti premoženja tožeče stranke (11.912.795,21 EUR) bistveno nižje od knjigovodskih (30.542.533,00 EUR). Nadalje pa še, da je preizkušenih terjatev za okoli 34,1 milijonov EUR, priznanih pa za 28 milijonov EUR, da je prijavljenih zavarovanih terjatev z ločitvenimi pravicami za 20,5 milijonov EUR, ter da je vprašljivo že celotno poplačilo priznanih zavarovanih terjatev (16,3 milijonov EUR), prednostne terjatve zelo verjetno ne bodo poplačane, za navadne terjatve pa ni pričakovati nobenega poplačila.

24. Sodišče prve stopnje je na podlagi obeh mnenj izvedencev ugotovilo arbitrarno prevrednotenje nepremičnin le v letu 2008 (kot je to zatrjevala tudi tožeča stranka), enako tudi izvedenca, pri čemer sta se v mnenjih le opredelila do pridržka revizorja v računovodskih izkazih tožeče stranke za leto 2008 (priloga B2 spisa, str. 2), iz katerega izhaja, da je tožeča stranka na dan 31. 12. 2008 že drugič v zadnjih treh letih izvedla okrepitve zemljišč in zgradb, pri tem pa ni razvidno, da bi bili cenitvi opravljeni za potrebe prevrednotenja računovodskih izkazov. Kot je izvedenec P. pojasnil na naroku za glavno obravnavo dne 18. 12. 2015, prevrednotenje nepremičnin konec leta 2008 ni bilo v skladu z računovodskimi standardi, saj iz cenitve ni razvidno, da je bila opravljena za potrebe računovodskega poročanja, zato je lahko ocenjevalec vrednotil nepremičnine veliko višje, kot bi jih smel, če bi uporabil predpostavke za namen računovodskega poročanja. Pravilna pa je tudi nadaljnja ugotovitev sodišča prve stopnje, da je povečanje vrednosti nepremičnin tožeče stranke s prevrednotenjem (tako da je vrednost narasla za kar več kot 70%) preseglo vse okvire morebitne rasti cen nepremičnin v obdobju od 31. 12. 2007 do 31. 12. 2008 in je tako očitno služilo le navideznemu prikazovanju premoženja v večji vrednosti, kot je dejansko obstajalo.

25. Nadalje je sodišče prve stopnje ugotavljalo, kakšne bi bile možnosti za poplačilo upnikov, če bi se stečaj nad tožečo stranko začel kadarkoli v obdobju od 18. 2. 2008 in pred 3. 6. 2009.

Tako je v 68. točki obrazložitve izpodbijane sodbe pravilno povzelo ugotovitve iz izvedenskega mnenja izvedenca P. (list. št. 635 in 635 spisa), da se je premoženje tožeče stranke v obdobju od 1. 5. 2008 do 4. 10. 2008 zmanjšalo za najmanj 1.639.872,00 EUR, v obdobju od 1. 5. 2008 do 4. 1. 2009 najmanj za 3.650.113,00 EUR ter v obdobju od 18. 2. 2008 do 3. 6. 2009 za najmanj 6.979.881,00 EUR. Gre torej za ocene zmanjšanja vrednosti premoženja tožeče stranke v različnih obdobjih, ki pa se deloma prekrivajo, s čimer je izvedenec v celoti odgovoril na vprašanje iz 3. alineje 2. točke izreka sklepa sodišča prve stopnje z dne 29. 9. 2015. V 68. točki obrazložitve izpodbijane sodbe opravljen izračun absolutnega zneska razlike med obveznostmi, ki jih na dan 4. 10. 2008 (dan, ko je tretji toženec podal odstopno izjavo) oziroma na dan 4. 1. 2009 (prenehanje mandata tretjega toženca z iztekom trimesečnega odpovednega roka) ne bi bilo mogoče poravnati, ter obveznostmi, ki jih ne bi bilo mogoče poravnati na dan 1. 5. 2008 (ko je tretji toženec nastopil svoj mandat), je po oceni pritožbenega sodišča pravilen in temelji na ugotovitvah izvedenskega mnenja izvedenca P. (list. št. 643 do 645 spisa).

V čem naj bi bil izračun napačen, prvi in drugi toženec v pritožbah niti ne pojasnita, tako da se do takšnih pavšalnih trditev ni možno opredeliti. Že ta razlika v možnosti poplačila obveznosti (708.809,54 EUR oziroma 1.819.337,20 EUR) pa je večja od zakonsko določenega najmanjšega zneska, za katerega odgovarja posamezni član uprave velike družbe za škodo iz 1. odstavka 42. člena ZFPPIPP (1. točka 1. odstavek 44. člena ZFPPIPP) in je tudi večja od seštevka teh najmanjših zneskov, ki ju tožeča stranka kot odškodnino v predmetni zadevi zahteva od prvega in drugega toženca.

26. Škoda je ena od predpostavk, ki mora biti podana tudi v primeru odškodninske odgovornosti poslovodstva po določbi 42. člena ZFPPIPP. Za odločitev o tožbenem zahtevku po višini je treba dokazati tudi višino škode. Kot že prej pojasnjeno ZFPPIPP vzpostavlja domnevo, da je škoda enaka razliki med celotnim zneskom terjatve upnika in zneskom, do katerega je bila ta terjatev plačana v stečajnem postopku (2. odstavek 42. člena ZFPPIPP). Višino škode sodišče ugotavlja na podlagi zatrjevanih dejstev in predloženih dokazov glede na stanje ob zaključku glavne obravnave pred sodiščem prve stopnje (in ne na podlagi pavšalne ocene, kot zatrjujeta prvi in drugi toženec v pritožbah). V primeru odškodninske odgovornosti poslovodstva po določbi 42. člena ZFPPIPP ugotavljanje višine škode, kot jo sicer poznamo v odškodninskem pravu, praviloma ne bo mogoče (ker npr. še ni bilo unovčeno vse premoženje stečajnega dolžnika). Zato zadošča ugotovitev obstoja (višine) škode, kot se kaže glede na stanje ob zaključku glavne obravnave pred sodiščem prve stopnje. Ob pravilnih ugotovitvah sodišča prve stopnje (točka 65 obrazložitve izpodbijane sodbe), da vsota prijavljenih in neprerekanih terjatev znaša 28.059.836,13 EUR, da premoženja tožeče stranke kot funkcionalne celote ni bilo mogoče prodati ne po izklicni ceni 20.425.034,14 EUR, ne po izklicni ceni 17.580.579,00 EUR, nadalje da celote nepremičnin ni bilo mogoče prodati niti po izklicni ceni 13.921.000 EUR, nadalje, da je bilo praktično celotno premoženje tožeče stranke zastavljeno in da bodo ločitveni upniki v primeru, da bodo prodane vse hale tožeče stranke, dobili mogoče manj kot 50% ter da navadni upniki ne morejo računati na poplačilo iz stečajne mase (vprašljivo je že poplačilo prednostnih terjatev, ki jih je za več kot 7 milijonov EUR), je očitno, da glede na stanje ob zaključku glavne obravnave škoda najmanj v prisojeni višini (2 krat po 150.000,00 EUR) obstaja. Natančnejše ugotavljanje višine škode pa glede na omejitev odškodninske odgovornosti, kot izhaja iz določbe 1. odstavka 44. člena ZFPPIP ter glede na višino postavljenega zahtevka ni potrebno.

27. Odškodninska odgovornost prvega in drugega toženca v tej zadevi temelji na njunem delovanju v času uporabe Zakona o finančnem poslovanju podjetij (Ur. l. RS, št. 54/99 s spremembami, ZFPPod), to njuno delovanje pa je bilo nadaljevano in zaključeno v času, ko so se že uporabljale določbe ZFPPIPP o odškodninski odgovornosti poslovodstva (1. alineja 500. člena ZFPPIPP), zato je odškodninsko odgovornost prvega in drugega toženca v tej zadevi potrebno presojati po določbah ZFPPIPP.

28. Tožeča stranka je bila nedvomno insolventna že od leta 2007 dalje, vse do začetka stečajnega postopka dne 3. 6. 2009. Res je sicer, da v kolikor bi prvi in drugi toženec pred pričetkom veljavnosti oziroma uporabe ZFPPIPP predložila pisno poročilo poslovodstva nadzornemu svetu o zagotavljanju kapitalske ustreznosti iz 1. odstavka 10. člena ZFPPod, ne bi bilo potrebno, da v letu 2008 zgolj zaradi spremembe zakonodaje ponovno izdelata in predložita pisno poročilo, tokrat skladno z določbo 35. člena ZFPPIPP, vendar pa, kot je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje, poslovni načrt uprave z dne 3. 12. 2007 (priloga A164 spisa) ne ustreza niti poročilu o zagotavljanju kapitalske ustreznosti iz 1. odstavka 10. člena ZFPPod, niti poročilu o ukrepih finančnega prestrukturiranja iz 35. člena ZFPPIPP, saj iz njega ni razvidno, kako bo s predvidenimi ukrepi odpravljena insolventnost (opis ukrepov, njihova analiza, roki, v katerih bodo izvedeni), prav tako pa tudi ne vsebuje zagotovila, da bo družba znova postala kratkoročno in dolgoročno plačilno sposobna (1. točka 3. odstavka 35. člena ZFPPIPP). Navedeni poslovni načrt za leto 2008 celo predvideva, da bo izguba (14.710.379,00 EUR) presegla polovico osnovnega kapitala (5.107.411,00 EUR). Pojmu poročila iz 1. odstavka 10. člena ZFPPod oziroma iz 35. člena ZFPPIPP ne ustreza niti sanacijski načrt, ki je bil obravnavan na seji nadzornega sveta dne 17. 7. 2008 (zapisnik v prilogah A70 do A74 spisa). Takšno poročilo mora namreč biti pisno, saj ga je le v tem primeru možno predložiti nadzornemu svetu, iz zapisnika omenjene seje nadzornega sveta pa ne izhaja, da bi bil načrt predložen nadzornemu svetu, prav tako pa tudi ni razvidno, kako bo odpravljena insolventnost, enako to ne izhaja niti iz izpovedbe priče J. S. Ker torej prvi in drugi toženec vse do pričetka uporabe 1. in 2. poglavja ZFPPIPP (15.1.2008) nista izdelala in predložila nadzornemu svetu ustreznega poročila o ukrepih finančnega prestrukturiranja, bi ob dejstvu, da je bila tožeča stranka od leta 2007 dalje vseskozi insolventna, morala to storiti najkasneje v enem mesecu od začetka uporabe 1. in 2. poglavja ZFPPIPP, torej do 15. 2. 2008 (1. alineja 500. člena ZFPPIPP in 1. odstavek 35. člena ZFPPIPP), v kolikor pa bi menila, da ni podana najmanj 50% verjetnosti za uspešno izvedbo finančnega prestrukturiranja tožeče stranke, bi morala v naslednjih treh delovnih dneh (1. točka 2. odstavka 38. člena ZFPPIPP) vložiti predlog za začetek stečaja (torej najkasneje do 20. 2. 2008). Predlog za začetek stečajnega postopka je vložil drugi toženec šele 18. 5. 2009 (priloga B39 spisa), po tem, ko je že bil vložen predlog za začetek stečajnega postopka upnika Občina Škofja loka z dne 14. 5. 2009.

29. Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da uprava ne more nadomestiti obveznosti predložitve poročila o ukrepih finančnega prestrukturiranja z izvajanjem nekakšnih sanacijskih ukrepov (npr. pogovori z DURS o konvertiranju neplačanih davkov in prispevkov v osnovni kapital, pogovori z N. d.d. o prodaji nepremičnin, dokapitalizacija januarja 2008 v višini 1 milijon EUR, osebna jamstva delničarjev za kredit N. d.d. v višini 1 milijon EUR, vloga na Ministrstvo za gospodarstvo za pomoč podjetjem v likvidnostnih težavah, zmanjšanje števila zaposlenih, zmanjšanje internih logističnih stroškov itd.) brez jasnega načrta in opredelitve teh ukrepov, rokov, v katerih bodo izvedeni ter ovrednotenja njihovih učinkov. Takšnih konkretnih navedb prvi in drugi toženec nista podala niti v svojih pripravljalnih vlogah, pri čemer zgolj naštevanje predvidenih oziroma izvajanih ukrepov seveda ne zadošča. Ob tem velja še dodati, da iz izvedenskega mnenja izvedenca P. (list. št. 638 in 639 spisa) izhaja, da so ukrepi, kot sta jih navedla prvi in drugi toženec, temeljili na napačni predpostavki kapitalske ustreznosti tožeče stranke v obravnavanem obdobju in so bili zato neprimerni za odpravo insolventnosti.

30. Drži, da uprava ni odgovorna za uspeh finančnega prestrukturiranja, vendar brez jasnega vnaprejšnjega načrta in opredelitve ukrepov za odpravo vzrokov za insolventnost, njihovih rokov ter ovrednotenja njihovih učinkov, prvi in drugi toženec nista imela ustrezne podlage, da bi lahko razumno verjela v uspeh zatrjevanih ukrepov za sanacijo družbe. Prvi in drugi toženec namreč nista izpolnila svoje zakonske dolžnosti izdelati poročilo o ukrepih finančnega prestrukturiranja (35. člen ZFPPIPP), kar gotovo ni v dovoljenih mejah polja proste podjetniške presoje, zato o njunem ravnanju v skladu s profesionalno skrbnostjo poslovnofinančne stroke in stroke upravljanja podjetij ni mogoče govoriti. Enako velja tudi glede očitne prekoračitve zakonsko določenih rokov za vložitev predloga za prisilno poravnavo oziroma stečaj (38. in 39. člen ZFPPIPP).

31. Zagotovo je bil glede na vse doslej pojasnjeno predlog prvega toženca drugemu tožencu za prisilno poravnavo v oktobru 2008 prepozen.

Prav tako pa se prvi toženec v zvezi s tem svojim predlogom neutemeljeno sklicuje na oprostilni razlog iz 1. točke 5. odstavka 42. člena ZFPPIPP, saj je bil glede na že pojasnjeno notranjo delitev odgovornosti v upravi ter statutarne določbe o zastopanju tožeče stranke, pristojen za finančno poslovanje tožeče stranke, slednjo pa je lahko zastopal samostojno in brez omejitev, zato bi lahko nedvomno vsa dejanja iz 35. do 39. člena ZFPPIPP opravil samostojno.

32. Neutemeljeno je tudi sklicevanje prvega toženca na to, da nihče od upnikov v času njegovega mandata ni predlagal stečaja tožeče stranke ter da so upniki podpirali delovanje uprave. Navedeno nikakor ne more predstavljati soglasja (jasno in nedvoumno izražene volje) upnikov za lastno oškodovanje. Pravočasno predlagati stečaj je izrecno določena zakonska dolžnost poslovodstva (38. člen ZFPPIPP) oziroma njegovih članov in ne upnikov (ti imajo zgolj pravico vložiti predlog za začetek stečajnega postopka), poslovodstvo pa je tudi tisto, ki je najbolj seznanjeno s podatki o poslovanju družbe in zato tudi dolžno spremljati in zagotavljati njeno kapitalsko ustreznost (32. člen ZFPPIPP).

33. Sodišče prve stopnje ni ugotovilo, da bi prvi in drugi toženec kršila prepovedi iz 34. člena ZFPPIPP (te tožbene očitke je označilo kot presplošne), zato njune pritožbene navedbe, da teh prepovedi nista kršila, niso relevantne.

34. Končno je pravilna tudi odločitev sodišča prve stopnje o stroških postopka.

35. Ker so se po vsem obrazloženem pritožbeni očitki prvega in drugega toženca izkazali za neutemeljene, in ker pritožbeno sodišče ob preizkusu izpodbijane sodbe po uradni dolžnosti v skladu z 2. odstavkom 350. člena ZPP ni ugotovilo uradoma upoštevnih kršitev, je njuni pritožbi zavrnilo in v izpodbijanem delu (I., II. in IV. točka izreka) potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP), pri tem pa se je opredelilo le do tistih pritožbenih navedb, ki so odločilnega pomena (1. odstavek 360. člena ZPP).

Odločitev o stroških pritožbenega postopka:

36. O stroških pritožbenega postopka je pritožbeno sodišče odločilo v skladu s 1. odstavkom 165. člena ter 1. odstavkom 154. člena in 155. člena ZPP. Drugi toženec pritožbenih stroškov ni priglasil (1. odstavek 163. člena ZPP). Tožeča stranka in prvi toženec s pritožbama nista uspela, tožeča stranka ter tretji toženec pa z odgovori na pritožbo prvega in drugega toženca oziroma z odgovorom na pritožbo tožeče stranke nista v ničemer prispevala k dodatni razjasnitvi zadeve, zato tožeča stranka ter prvi in tretji toženec sami krijejo svoje stroške pritožbenega postopka.

Npr. N. Plavšak: Veliki komentar Zakona o gospodarskih družbah (ZGD-1), GV Založba, Ljubljana 2006, 1. knjiga, str. 206.

V sodni register je bil tretji toženec vpisan kot zakoniti zastopnik, ki tožečo stranko zastopa samostojno in brez omejitev.

Npr. N. Plavšak: Zakon o sodnem registru, Uvodna pojasnila, GV Založba, Ljubljana 2007, str. 36 do 39.

Enako npr. tudi N. Plavšak: Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (ZFPPIPP) – Razširjena uvodna pojasnila, GV Založba, Ljubljana, 2008, str. 67.

Nasprotnih trditev, kot pravilno ugotavlja že sodišče prve stopnje, niso podali ne tožeča stranka, ne prvi in drugi toženec.

Npr. sodbi Višjega sodišča v Ljubljani, opr. št. I Cpg 66/2010 z dne 1. 2. 2010 in opr. št. II Cp 2498/2010 z dne 21. 12. 2010 ter sodba Vrhovnega sodišča, opr. št. II Ips 110/2014 z dne 26. 11. 2015.

Npr. sodbi Višjega sodišča v Ljubljani, opr. št. II Cp 1954/2014 z dne 5. 11. 2014 in opr. št. II Cpg 384/2015 z dne 21. 7. 2015 ter sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. III Ips 35/2012 z dne 15 .4. 2014.

Npr. N. Plavšak: Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (ZFPPIPP) – Razširjena uvodna pojasnila, GV Založba, Ljubljana, 2008, str. 65.

Navedeni izvedenski mnenji z dopolnitvami sta tudi po oceni pritožbenega sodišča prepričljivi, skladni ter strokovno in natančno obrazloženi glede vseh vprašanj, ki so bila bistvena za to pravdo.

Sodišče prve stopnje je pravilno štelo, da bi prvi in drugi toženec morala predlog za začetek stečajnega postopka vložiti najkasneje do 20. 2. 2008 (točka 70 obrazložitve izpodbijane sodbe), šele dne 3. 6. 2009 pa se je nad tožečo stranko začel stečajni postopek, in sicer na prdlog upnika Občina Škofja Loka z dne 14. 5. 2009.

Omenjeni izračun razlike v možnosti za plačilo obveznosti tožeče stranke je relevanten tudi za drugega in prvega toženca, saj sta v obdobju od 1. 5. 2008 do 4. 1. 2009 še opravljala funkcijo generalnega direktorja oziroma njegovega namestnika.

Podobno npr. sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. III Ips 29/2012 z dne 25. 3. 2014.

S predlogom prisilne poravnave se po navedbah prvega toženca drugi toženec ni strinjal. Pritožbene navedbe drugega toženca, da naj bi tak predlog podpisal, pa niso z ničemer dokazane.

Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (2007) - ZFPPIPP  - člen 33, 34, 35, 36, 37, 39, 42, 42/2, 42/4, 42/5, 42/5-1, 44, 44/1, 387, 500, 500-1

Zakon o finančnem poslovanju podjetij (1999) - ZFPPod  - člen 10, 10/1

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 285

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.