VSM Sodba II Kp 28978/2017
Sodna praksa višjih sodišč, 2018-10-24

Zdenka Klarič (preds.), Boris Štampar (poroč.), Simona Skorpik

poslovna goljufija - preslepitveni namen - blokada računa - prezadolženost družbe - delo na črno

Preslepitev in preslepitveni namen sta v izpodbijani sodbi določno konkretizirana in opis vsebuje vsa odločilna dejstva, tako da je obdolženki tudi omogočil učinkovito obrambo, sodišču pa pravilno pravno vrednotenje obdolženkinega ravnanja in sklepanje o obstoju ali neobstoju kaznivega dejanja. Zato ni mogoče pritrditi pritožbi, da gre le za civilno pravno razmerje, ki nima zakonskih znakov obdolženki očitanega kaznivega dejanja in da je oškodovanec kazenski postopek izkoristil zgolj za to, da bi mimo izvršilnega postopka prišel do poplačila domnevnega dolga.

I. Pritožba zagovornika obdolžene N. G. se zavrne kot neutemeljena in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Obdolženka se oprosti plačila stroškov pritožbenega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP.

1. Okrožno sodišče v Murski Soboti je s sodbo II K 28978/2017 z dne 27. 3. 2018 obdolženo N. G. spoznalo za krivo storitve kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena Kazenskega zakonika (KZ-1) in ji po členu 57. člena KZ-1 izreklo pogojno obsodbo, s katero ji je določilo kazen 4 mesece zapora in preizkusno dobo enega leta ter po tretjem odstavku 50. člena KZ-1 (pravilno: po tretjem odstavku 57. člena KZ-1) naložilo dodatni pogoj, da v roku 6 mesecev od pravnomočnosti sodbe povrne znesek nastale škode, in sicer 935,00 EUR, sicer se lahko pogojna obsodba prekliče. V enaki višini je po drugem odstavku 105. člena ZKP prisodilo premoženjsko pravni zahtevek oškodovancu S. F., in sicer z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 1. 2017 dalje do plačila. Po četrtem odstavku 95. člena ZKP je odločilo, da obremenjujejo stroški kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter potrebni izdatki obdolženke proračun, mora pa plačati stroške pooblaščenke oškodovanca, ki bodo odmerjeni s posebnim sklepom.

2. Proti tej sodbi se je pritožil obdolženkin zagovornik zaradi kršitve kazenskega zakona in zmotne ter nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in s predlogom, da pritožbeno sodišče prvostopno sodbo spremeni in obdolženko oprosti obtožbe, podredno pa, da sodbo razveljavi in jo pošlje sodišču prve stopnje v novo sojenje.

4. Po stališču pritožbe dejanje obdolženke, kot je opisano v prvostopnem krivdnem izreku, nima vseh znakov kaznivega dejanja, ker obdolžena ni ravnala naklepno. Gre za civilno pravno razmerje, oškodovanec pa kazenski postopek izkorišča za to, da bi mimo izvršilnega postopka prišel do poplačila domnevnega dolga. Kaznivo dejanje po prvem odstavku 228. člena KZ-1 stori tisti, ki pri opravljanju gospodarske dejavnosti pri sklenitvi ali izvajanju pogodbe ali posla preslepi drugega s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene ali s prikrivanjem, da obveznosti ne bodo ali ne bodo mogle biti izpolnjene, zaradi delne ali celotne neizpolnitve obveznosti pa si pridobi premoženjsko korist ali nastane za stranko ali koga drugega premoženjska škoda. Lažnivo prikazovanje dejanskih okoliščin pomeni, da storilec pri drugi osebi ustvari zmotno predstavo o kaki okoliščini. Ta zmota je posledica storilčevih lažnih trditev o teh dejanskih okoliščinah. Prikrivanje dejanskih okoliščin pa pomeni, da storilec drugi osebi ne pojasni določenih okoliščin, čeprav jih je bil zavezan glede na pravno razmerje med njima ali glede na ustvarjeno medsebojno razmerje, ki pri takšnem pravnem poslovanju predvideva takšno pojasnilo. Obdolženki preslepitveni namen ni dokazan, do neizpolnitve obveznosti je prišlo zaradi blokade računa družbe I. d.o.o. katere direktorica je bila, vendar o finančnem poslovanju družbe ni dosti vedela, še zlasti ne o denarnem toku in finančnem stanju. Denarni tok se je nenadoma ustavil, bila je prepričana, da je družba likvidna oziroma da bo spet likvidna in je za prezadolženost zvedela šele kasneje, ko je prišlo do blokade FURS-a. Z ničemer ni dokazano, da je oškodovanca preslepila z zamolčanjem prezadolženosti družbe I. d.o.o. če bi obdolžena imela preslepitveni namen, pa oškodovancu ne bi plačala nobenih ur dela, tako pa mu je plačala za opravljena dela v mesecu septembru in delno v mesecu oktobru 2016, pri čemer se nista dogovorila za plačilo 5,00 EUR na uro, kot navaja oškodovanec, ampak je urna postavka znašala 3,80 EUR. Zgolj dejstvo, da v nadaljevanju ni več plačevala, ne predstavlja konkretiziranih objektivnih in subjektivnih znakov očitanega kaznivega dejanja.

5. Z navedenimi pritožbenimi izvajanji zagovornik graja pravilnost in popolnost na prvi stopnji ugotovljenega dejanskega stanja, z ničemer pa ne utemelji v pritožbi uveljavljanega pritožbenega razloga kršitve kazenskega zakona. Z zatrjevanjem, da dejanje obdolženke, kot je opisano v prvostopnem krivdnem izreku, nima vseh znakov kaznivega dejanja, smiselno uveljavlja kršitev kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP, vendar navedena kršitev ni podana. Sodišče prve stopnje ni kršilo kazenski zakon v vprašanju, ali je dejanje, zaradi katerega se obdolženka preganja, kaznivo dejanje in je pravilno ugotovilo, da so pri dejanju, opisanem v krivdnem izreku, konkretizirani vsi zakonski znaki obdolženki očitanega kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena KZ-1. Opis vsebuje abstraktne zakonske znake kaznivega dejanja v delu, v katerem je navedeno, da je obdolženka pri opravljanju gospodarske dejavnosti pri izvajanju posla preslepila drugega s prikrivanjem, da obveznosti ne bodo ali ne bodo mogle biti izpolnjene, zaradi delne neizpolnitve obveznosti pa je nastala za stranko premoženjska škoda, temu pa sledi konkreten opis zakonskih znakov kaznivega dejanja, v katerem je navedeno, da se je kot direktorica družbe I. d.o.o. v času od meseca oktobra 2016 do januarja 2017 ob izvajanju ustnega dogovora, sklenjenega meseca septembra 2016, o opravljanju študentskega dela s S. F. na podlagi napotnice Š. M. večkrat zavezala, da mu bo za opravljeno študentsko delo mesečno plačala na roke po postavki 5,00 EUR neto na uro, pri tem pa mu zamolčala prezadolženost družbe I. d.o.o. ki je imela zaradi prezadolženosti že od dne 28. 7. 2016 do dne 3. 11. 2016 in znova od 9. 11. 2016 do 21. 4. 2017 blokiran edini odprt poslovni bančni račun, ki je bil nato 21. 4. 2017 zaprt, s tem pa S. F. preslepila, da je za družbo opravil delo, in sicer prevoz perila na pranje iz B. P. v S. M. S. in nazaj v času od meseca septembra 2016 do 10. decembra 2016, pri čemer mu je opravljeno delo plačala delno, in sicer na roke, za mesec september 2016 v celoti, za mesec oktober 2016 od 105 ur opravljenega dela le 60 ur, medtem ko mu dela, opravljenega v mesecu november in december 2016 ni plačala, in sicer v zneskih, navedenih v opisu kaznivega dejanja, pri čemer takega namena tudi ni imela, ker je glede na prezadolženost vedela, da mu opravljenega dela ne bo mogla plačati in da njene obljube za plačilo niso realne. S tem pa je nastala S. F. premoženjska škoda v višini 935,00 EUR.

6. Navedeni opis kaznivega dejanja v abstraktnem delu vsebuje vse zakonske znake kaznivega dejanja iz prvega odstavka 228. člena KZ-1, zatem pa njihovo konkretizacijo, tudi uresničitev znaka preslepitve, iz katere je mogoč sklep, da gre pri obdolženki za vedenje oziroma zavest, da se je kljub danim pogodbenim obvezam in obljubam zavedala, da do uresničitve zavez ne bo prišlo. Slednje je v opisu opisano z navedbami, da je oškodovancu zamolčala oziroma prikrila (kar je tudi uvodoma kot zakonski znak navedeno v opisu dejanja), da obveznosti ne bodo ali ne bodo mogle biti izpolnjene, zaradi prezadolženosti družbe, kateri je bil že dne 28. 7. 2016, torej znatno pred sklenitvijo ustnega dogovora z oškodovancem, do katerega je prišlo v mesecu septembru, blokiran edini odprt poslovni bančni račun, pri čemer je ta blokada trajala s prekinitvijo 3. 11. 2016 do 9. 11. 2016, vse do 21. 4. 2017, ko je bil račun zaprt. Z navedenim je preslepila oškodovanca, da je opravil za družbo delo, kot je to razvidno iz opisa kaznivega dejanja, pri čemer pritožbeno zatrjevanje, da ni imela preslepitvenega namena in da ji ta tudi ni z ničemer dokazan, ne izkazuje v pritožbi zatrjevane kršitve kazenskega zakona, temveč z njim pritožba graja na prvi stopnji ugotovljeno dejansko stanje obravnavanega kaznivega dejanja. Preslepitev in preslepitveni namen sta v izpodbijani sodbi določno konkretizirana in opis vsebuje vsa odločilna dejstva, tako da je obdolženki tudi omogočil učinkovito obrambo, sodišču pa pravilno pravno vrednotenje obdolženkinega ravnanja in sklepanje o obstoju ali neobstoju kaznivega dejanja. Zato ni mogoče pritrditi pritožbi, da gre le za civilno pravno razmerje, ki nima zakonskih znakov obdolženki očitanega kaznivega dejanja in da je oškodovanec kazenski postopek izkoristil zgolj za to, da bi mimo izvršilnega postopka prišel do poplačila domnevnega dolga. Oškodovanec je podal kazensko ovadbo skladno z določbo 53. člena ZKP, zatem pa je stekel predkazenski postopek, pri čemer gre za uradno pregonljivo kaznivo dejanje. V kazenskem postopku pa je oškodovanec skladno s členi 101. in 102. ZKP podal predlog za uveljavitev premoženjsko pravnega zahtevka. Očitki, ki mu jih namenja pritožba, so zato neutemeljeni.

7. Pritožba nima prav tudi tedaj, ko sodišču prve stopnje očita, da je dejansko stanje obravnavanega kaznivega dejanja ugotovilo zmotno in nepopolno. Prvostopno sodišče je namreč razjasnilo vsa odločilna dejstva, zagovor obdolženke in izvedene dokaze je pravilno ocenilo, na tej podlagi pa zanesljivo ugotovilo, da je obdolženka storila očitano ji kaznivo dejanje in da je zanj krivdno odgovorna. V obrazložitvi napadene sodbe je navedlo tehtne in prepričljive razloge, s katerimi je utemeljilo prvostopni krivdni izrek in pritožbeno sodišče z njimi v celoti soglaša ter jih sprejema kot pravilne in se v izogib ponavljanju nanje tudi sklicuje, glede pritožbenih izvajanj pa dodaja:

8. Pritožba ponavlja zagovor obdolženke, da se z oškodovancem ni dogovorila za plačilo 5,00 EUR na uro, temveč je bila urna postavka 3,80 EUR. Tak zagovor je ovrgel s svojo izpovedbo oškodovanec, kateremu je sodišče prve stopnje utemeljeno verjelo, ker je obdolženka oškodovancu za 24 ur dela, opravljenega v mesecu septembru 2016, na roke izplačala 120,00 EUR, za 60 ur dela v mesecu oktobru 2016, pa 525,00 EUR, kar pomeni, da mu je za uro dela plačala 5,00 EUR neto. Z navedenimi dejstvi je ovržen njen zagovor o dogovoru za urno postavko v višini 3,80 EUR.

9. Pritožba ni prepričljiva tudi v zatrjevanju, da obdolženki z ničemer ni dokazan preslepitveni namen in njen naklep v smeri storitve kaznivega dejanja iz razloga, ker če bi tak namen imela, ne bi sproti plačala nobenih ur dela. Pritožba spregleda, da se obdolženki očita, da je oškodovanca preslepila pri izvajanju posla, torej ne ob njegovi sklenitvi in da je tudi pri izvajanju posla zamolčala nezmožnost družbe I. d.o.o., katere direktorica je bila, da oškodovancu plača opravljeno delo v obsegu in v času, navedenem v opisu kaznivega dejanja, vsled česar mu ni plačala 187 ur opravljenega dela, pri tem pa povzročila premoženjsko škodo v višini 935,00 EUR, pri čemer je vedela, da glede na prezadolženost družbe in blokado edinega odprtega poslovnega bančnega računa, dela tudi ne bo mogla plačati in torej njene obljube za plačilo oškodovancu nimajo realne podlage. Oškodovanec je izpovedal, da se je obdolženka izgovarjala, da trenutno nima in podobno, sodišče prve stopnje pa je v njenem ravnanju pravilno spoznalo preslepitveni in goljufiv namen, saj je ves čas prepričevala oškodovanca in mu obljubljala, da bo obveznost izpolnila, kljub temu da je vedela, da družba ni zmožna plačila. Na osnovi takega njenega ravnanja je sodišče prve stopnje z gotovostjo ugotovilo, da je ravnala z naklepom, saj se je glede na svojo starost, življenjske in poslovne izkušnje in upoštevajoč dejstvo, da je bila direktorica družbe, zagotovo zavedala protipravnosti svojega ravnanja in dejanje hotela storiti, kar pomeni, da je ravnala z direktnim naklepom.

10. Pritožbeno zatrjevanje, da oškodovanec ni predložil nobene evidence opravljenega dela oziroma opravljenih ur študentskemu servisu in da če FURS v mesecu oktobru ne bi blokiral računa družbe, bi oškodovanec dobil plačilo, vso poslovanje družbe pa je dejansko vodil Ž. G., mož obdolžene, ki o samem poslovanju družbe, kljub temu da je bila direktorica, ni dosti vedela, še zlasti ne o denarnem toku in dejanskem finančnem stanju družbe ter da je zgolj občasno prihajalo do blokad, ki pa so bile potem vse prekinjene, pomeni ponavljanje zagovora obdolženke, kateremu sodišče prve stopnje utemeljeno ni sledilo, saj ga je s svojo izpovedbo, ki jo je ocenilo za prepričljivo in verodostojno, ovrgel oškodovanec, njen zagovor pa je tudi v nasprotju z listinskimi dokazi, in sicer izpisom iz portala GVIN o blokiranih računih družbe I. d.o.o. urnikih prihoda in odhoda oškodovanca na delo za mesece september, oktober, november in december 2016 ter prometa transakcijskega računa družbe I. d.o.o. za leto 2016. Sodišče prve stopnje je glede na to, da je oškodovanec delo dejansko opravljal na podlagi ustnega dogovora z obdolženko in ne po napotnici študentskega servisa (razlogi na strani 11 sodbe), ugotovilo, da je šlo za delo na črno, ki je po Zakonu o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno (ZPDZC-1) prepovedano, pri tem pa pravilno zaključilo, da to dejstvo ne vpliva na samo kaznivo dejanje poslovne goljufije, ker je obdolženka s svojim ravnanjem izpolnila vse zakonske znake očitanega ji kaznivega dejanja. Oškodovanec je prepričljivo pojasnil, da se je o plačilu za delo pogovarjal izključno z obdolženko, ki je bila takrat direktorica družbe I. d.o.o. sodišče prve stopnje pa je pravilno ugotovilo, da je v tem svojstvu tudi urejala vse posle v družbi in vedela za finančno stanje v družbi, ki ga je zamolčala oškodovancu in ga s tem zavedla, da je delo opravil v prepričanju, da mu bo to v celoti tudi plačano, česar pa ni storila. Zaradi navedenega je neutemeljeno pritožbeno zatrjevanje, da obdolženka obravnavanega dejanja ni storila, ker nikoli ni prejela napotnice študentskega servisa, ker s strani študentskega servisa ni bila opozorjena, da naj oškodovancu ne bi kaj plačala in ker ni prejela nobenega opomina ter da je upala in bila prepričana, da bo delo plačala, ko bo družba spet likvidna. Slednje se ni zgodilo in se tudi ni moglo zgoditi, glede na prezadolženost družbe, na študentski servis pa se obdolženka neutemeljeno sklicuje, ker se je za plačilo ustno dogovorila z oškodovancem, mu sama predlagala plačilo na roke in višino urne postavke in ves čas obljubljala, da bo opravljeno delo tudi plačano, kar pa ni storila. Trditev pritožbe, da je oškodovanec vedel za občasne finančne težave in da mu obdolžena ni ničesar mogla prikriti, ne morejo omajati pravilnosti na prvi stopnji ugotovljenega dejanskega stanja glede na to, da je oškodovanec jasno in določno izpovedal, da bi v primeru, če bi vedel ali slutil, da dela ne bo dobil plačanega, dela ne bi opravil v neplačanem obsegu. Oškodovanec je izpovedal, da ga nihče ni opozoril, da družba I. d.o.o. ni redni plačnik in da je obdolženka dajala vtis, da bo obveznosti poravnala, ker je delovala urejeno in ni omenila blokade računa družbe in tudi ne kakšne davčne izvršbe.

11. Glede na obrazloženo in ker pritožba tudi v preostalem ne navaja ničesar, kar bi povzročilo dvom v pravilnost in popolnost na prvi stopnji ugotovljenega dejanskega stanja obravnavanega kaznivega dejanja, se pokaže pritožba zagovornika, podana zoper prvostopni krivdni izrek, kot neutemeljena.

12. Ker pritožba, vložena iz pritožbenih razlogov kršitve kazenskega zakona in zmotne ter nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, ki se poda v korist obdolženca, obsega tudi pritožbo zaradi odločbe o kazenski sankciji (člen 386. ZKP) je pritožbeno sodišče napadeno sodbo preizkusilo tudi v tem delu, ki ga zagovorniki s pritožbo ne napadajo. Preizkus je pokazal, da je sodišče prve stopnje obdolženki ob pravilnem vrednotenju teže storjenega kaznivega dejanja, stopnje njene krivde, okoliščin, v katerih je bilo storjeno, kakor tudi osebnosti obdolženke in njenega prejšnjega življenja, s pravilnim upoštevanjem olajševalnih okoliščin, kot so njena nekaznovanost, skrb za tri otroke in njene premoženjske razmere, izreklo po vrsti in višini ustrezno in pravično kazensko sankcijo. Zato ni prav nobenih razlogov za njeno spremembo v korist obdolženke.

13. Iz navedenih razlogov in ker pri uradnem preizkusu napadene sodbe ni ugotovilo kršitev, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti (prvi odstavek 383. člena ZKP) je pritožbeno sodišče o pritožbi zagovornika odločilo, kot je razvidno iz izreka te sodbe (člen 391. ZKP).

14. Iz enakih razlogov kot sodišče prve stopnje je tudi pritožbeno sodišče obdolženko oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, svojo odločitev pa oprlo na določbi prvega odstavka 98. člena in četrtega odstavka 95. člena ZKP.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 228, 228/1,

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.