VSK Sklep Cpg 76/2017
Sodna praksa višjih sodišč, 2017-06-15

mag. Gorazd Hočevar (preds.), mag. Jana Petrič (poroč.), Nada Škrjanec Milotič

pogodba o leasingu - odstop od pogodbe - posledice odstopa od pogodbe - vpliv začetka stečajnega postopka na terjatev stečajnega upnika iz obojestransko odplačne pogodbe - načela stečajnega postopka - pogodba o lizingu - stečaj lizingojemalca - upoštevanje vrednosti predmetov lizinga pri ugotavljanju višine v stečaju prijavljene terjatve

Sodišče prve stopnje pa je pravilno ugotovilo, da začetek stečaja vpliva na razmerje med pogodbenima strankama. Tožeča stranka je kljub temu, da končni obračun v skladu z določbami pogodbe ni bil izdelan, svojo terjatev v celoti (brez upoštevanja vrednosti predmeta lizinga) prijavila v stečaj in sicer po stanju v trenutku začetka stečaja. V stečajnem postopku veljajo načelo enakega obravnavanja upnikov, zlasti pa načelo hitrosti postopka in načelo koncentracije postopka. Prav zaradi zadnjih dveh ni mogoče odlagati trenutka, ko bi prišlo do poračuna, v nedogled. Pravna razmerja stečajnega dolžnika po zaključku stečaja ne morejo ostati odprta in nerešena, kot bi se zgodilo, če bi sodišče tožeči stranki terjatev priznalo v celoti, do zaključka stečaja pa predmeti lizinga še ne bi bili prodani4. Poleg tega bi priznanje celotne terjatve pomenilo, da ima tožeča stranka v trenutku začetka stečaja tako terjatev iz naslova kršitve pogodbe (izračunano brez upoštevanja vrednosti predmetov lizinga) kot lastnino nad predmeti lizinga. Oboje skupaj pa presega škodo, ki je tožeči stranki nastala zaradi kršitve pogodbe o lizingu. V taki situaciji je zato potrebna intervencija sodišča, da ugotovi višino terjatve, ki ustreza nastali škodi.

Pri tem pa je sodišče prve stopnje premalo upoštevalo dejstva, da je predmete lizinga izbral lizingojemalec, da je bil glavni namen pogodbe o lizingu financiranje in da je pogodbo o lizingu kršil lizingojemalec. V nasprotju s temeljnimi načeli obligacijskega prava je, da mora lizingodajalec nositi vse rizike v zvezi z bodočo prodajo predmetov lizinga, ki jih je izbral lizingojemalec. Nad lizingojemalcem je bil začet stečaj, iz njegove sfere izvira položaj, ko je treba razmerje med pogodbenima strankama zaključiti, zato je materialnopravno napačno izhodišče sodišča prve stopnje, ki je pri izračunu upoštevalo vrednost, ki jo bo lahko tožeča stranka dosegla, ker naj bi se ji ne mudilo s prodajo.

I. Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba razveljavi, zadeva pa vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Z izpodbijano sodbo je Okrožno sodišče v Kopru zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev obstoja tožnikove denarne terjatve v višini 1.557.910,11 EUR s pripadajočimi obrestmi zoper stečajnega dolžnika M. d.o.o. ter zavrnilo podrejeni tožbeni zahtevek na ugotovitev obstoja terjatve v enaki višini, ki obstoji pod razveznim pogojem prodaje oziroma oddaje predmetov lizinga, sklenjenih med tožnikom in stečajnim dolžnikom, v finančni lizing, in sicer do višine kupnine oziroma letne najemnine, povečane za 9,75 % donos. Tožnici je še naložilo v plačilo pravdne stroške v znesku 14.575,32 EUR. Iz razlogov sodbe izhaja, da sta tožnik in stečajni dolžnik sklenila dve pogodbi o indirektnem finančnem lizingu in da stečajni dolžnik pogodbenih obveznosti ni izpolnjeval, zato je tožnik od pogodbe odstopil. V pravdi je bilo sporno vprašanje, ali je pri določitvi pozitivnega pogodbenega interesa potrebno upoštevati vrednost lizinga (glede na to, da tožnik s prodajo doslej ni uspel). Po stališču sodišča prve stopnje se vrednost (tudi v skladu s pogodbami) upošteva, saj je potrebno pravdno razmerje dokončno urediti v skladu z načeli koncentracije in enakega obravnavanja upnikov v stečajnem postopku. S pomočjo izvedencev je nato sodišče prve stopnje ugotovilo, da vrednost predmetov lizinga presega vrednost terjatve po tožbenem zahtevku, zato je zahtevek zavrnilo.

2. Zoper sodbo se tožeča stranka pritožuje iz vseh pritožbenih razlogov. Meni, da je sodišče zavzelo več zmotnih materialnopravnih stališč: da je treba vrednost predmeta lizinga obračunati preden lahko lizingodajalec uveljavlja odškodninski zahtevek do lizingojemalca, da je lizing pogodba bistveno drugačna od zastavne pogodbe, po kateri se zastavni upnik lahko poplača šele ob prodaji predmeta, ter da je treba v primeru začetka stečaja nad lizingojemalcem upoštevati kogentne določbe stečajnega prava, ki naj bi zahtevale, da se medsebojne terjatve stečajnega dolžnika in njegovih upnikov obvezno obračunajo. Tožnik je prepričan, da je potrebno bolj upoštevati ekonomsko ozadje lizing razmerij in učinek, ki ga taka s sodbo ustvarjena pravila povzročijo v sodni praksi. V nadaljevanju vsakega od očitkov podrobneje razdela in v zvezi s posameznimi očitki sodišču prve stopnje očita tudi neobrazloženost in notranje nasprotje v razlogih sodbe. Po mnenju pritožnika je sodišče tudi zmotno ugotovilo dejansko stanje. Tožnik je opozoril na napake pri izvedenskih mnenjih, vendar tega sodišče, kljub temu, da izvedenca na pripombe nista odgovorila, ni upoštevalo. Tožnica že od 1.1.2015 neuspešno oglašuje prodajo nepremičnin "B" za 1.100.000,000 EUR, kar je bistveno manj od ocenjene vrednosti. Če so tržne razmere takšne, ni mogoče trditi, da je tržna vrendost nepremičnine 1.585.000 EUR. Podobno velja za nepremičnine "R", za katere tožnica že tri leta postopno znižuje cene in za zadnjo, 160.000 EUR, ne more najti kupca (vrednost po izvedenskem mnenju pa to vrednost presega kar za trikrat). Obdobje trženja, ki traja več kot dve leti in v katerem tožnica postopno znižuje oglaševano vrednost, gotovo predstavlja ustrezno dolgo obdobje za prodajo brez prisile. Na zaslišanju je izvedenec B.dejansko potrdil, da je tržna vrednost res drugačna, če se toliko časa ne more prodati po neki ceni. Po stališču sodišča mora tožnica prevzeti nase breme in posledice tega, da je lizingojemalec izbral predmet lizinga, ki ga ni mogoče prodati v več kot treh letih Navsezadnje se vrednost denarja v času spreminja in ni mogoče predpostaviti, da je upniku vseeno, ali prejme določeno kupnino v dveh ali v desetih letih. Tožnik opozarja še na notranje protislovje v sodbi, saj sodišče najprej ugotovi, da je treba vrednost odšteti v trenutku, ko lizingojemalec izgubi pravico do posesti, nato pa brez ustrezne obrazložitve uporabi vrednost na dan začetka stečaja.

3. V odgovoru na pritožbo je tožena stranka pritrdila razlogom sodišča prve stopnje in predlagala zavrnitev pritožbe.

5. Neutemeljena je sicer v delu, v katerem napada odločitev sodišča, da je že pri ugotovitvi višine terjatve potrebno upoštevati vrednost predmeta lizinga pri izračunu obveznosti tožene stranke. Odločilna (nesporna) dejstva pri tem so: (1) tožeča stranka je od pogodbe o lizingu, sklenjene s stečajnim dolžnikom, katere predmet sta bila poslovni kompleks B. in obrat v R., formalno odstopila 10.5.2012, z učinkom od dneva prevzema predmeta lizinga v posest, to je z dnem 6.4.2012, (2) s pogodbo o lizingu je bilo dogovorjeno, da se osnova za končni finančni obračun v primeru odstopa od pogodbe določi tako, da stranki sporazumno določita pošteno tržno vrednost lizinga, če pa sporazuma ni mogoče doseči, se kot vrednost upošteva vrednost, za katero uspe lizingodajalec predmet lizinga prodati ali oddati v finančni lizing ali v najem tretji osebi (ob upoštevanju dogovorjenega renditnega donosa) ter da bosta stranki končni obračun opravili v 10 dneh po prejemu plačila s strani tretje osebe (3) stranki pogodbe o lizingu sporazuma o vrednosti predmeta lizinga nista dosegli, tožeča stranka predmetov lizinga do danes ni uspela prodati in (4) nad M. d.o.o. je bil 5.11.2012 začet stečajni postopek.

6. Posledice odstopa od pogodbe so bile s pogodbo dogovorjene: lizingojemalec mora vrniti predmet lizinga

in lizingodajalcu plačati dogovorjeno odškodnino ob upoštevanju vrednosti predmeta lizinga (ugotovljenega na v pogodbi dogovorjen način). Terjatev iz naslova odškodnine zaradi kršitve pogodbe zapade v trenutku odstopa od pogodbe, stranki v pogodbi nista dogovorili ničesar drugega. V primeru, da bi stranki vrednost predmeta lizinga ugotovili sporazumno (kar je bilo dogovorjeno kot prva možnost), pogodba nima nobene določbe glede tega, kdaj je potrebno plačati, dogovor, ki plačilo dejansko veže na končni obračun v primeru prodaje predmeta lizinga ali oddaje v lizing zato pomeni le, da lizingojemalec pred tem ne pride v zamudo, ne vpliva pa na dejstvo, da je terjatev zapadla in jo tožeča stranka lahko uveljavlja

. Tudi za pritožnika ni sporno, da je pri izračunu obveznosti lizingojemalca potrebno upoštevati vrednost predmeta lizinga, sporno je le, kdaj se to vrednost upošteva. Pritožbeno sodišče se načeloma strinja, da se stranki lahko dogovorita, da se bo vrednost predmeta lizinga upoštevala šele po prodaji in da je tak dogovor dopusten, seveda pod pogojem, da vnaprej dogovorjen izračun pogodbene odškodnine ne presega nastale škode

7. Sodišče prve stopnje pa je pravilno ugotovilo, da začetek stečaja vpliva na razmerje med pogodbenima strankama. Tožeča stranka je kljub temu, da končni obračun v skladu z določbami pogodbe ni bil izdelan, svojo terjatev v celoti (brez upoštevanja vrednosti predmeta lizinga) prijavila v stečaj in sicer po stanju v trenutku začetka stečaja. V stečajnem postopku veljajo načelo enakega obravnavanja upnikov, zlasti pa načelo hitrosti postopka in načelo koncentracije postopka. Prav zaradi zadnjih dveh ni mogoče odlagati trenutka, ko bi prišlo do poračuna, v nedogled. Pravna razmerja stečajnega dolžnika po zaključku stečaja ne morejo ostati odprta in nerešena, kot bi se zgodilo, če bi sodišče tožeči stranki terjatev priznalo v celoti, do zaključka stečaja pa predmeti lizinga še ne bi bili prodani

. Poleg tega bi priznanje celotne terjatve pomenilo, da ima tožeča stranka v trenutku začetka stečaja tako terjatev iz naslova kršitve pogodbe (izračunano brez upoštevanja vrednosti predmetov lizinga) kot lastnino nad predmeti lizinga. Oboje skupaj pa presega škodo, ki je tožeči stranki nastala zaradi kršitve pogodbe o lizingu. Ker stranki nista dosegli sporazuma in ker tožeča stranka predmetov lizinga ni uspela prodati oziroma oddati v lizing ali najem in ker je pri izračunu obveznosti lizingojemalca potrebno upoštevati vrednost predmetov lizinga, katerih lastnik ostane lizingodajalec

, je v taki situaciji zato potrebna intervencija sodišča, da ugotovi višino terjatve, ki ustreza nastali škodi.

8. Pritožnik se neutemeljeno zavzema, da je njegov položaj primerljiv s položajem zastavnega upnika v stečaju. To ne drži, saj ZFPPIPP v 279. členu izrecno (kot izjemo) določa, da začetek stečajnega postopka ne vpliva na ločitveno pravico. Izjeme pa je treba tolmačiti restriktivno. Tožeča stranka je lastnik predmetov lizinga (pri hipoteki pa je lastnik stečajni dolžnik) in ima v razmerju do stečajnega dolžnika le navadno terjatev iz naslova kršitve pogodbe o lizingu, zato začetek stečaja na njeno terjatev (enako kot na terjatve drugih navadnih upnikov in v skladu z načelom enakega obravnavanja upnikov) vpliva. Lizingodajalec in zastavni upnik po določbah ZFPPIPP zato nista v enakem položaju, in ju ni mogoče obravnavati enako.

9. Na podlagi vsega povedanega je tudi po mnenju pritožbenega sodišča vrednost predmetov lizinga potrebno upoštevati že pri ugotovitvi višine v stečaju prijavljene terjatve. Pri tem pa je sodišče prve stopnje premalo upoštevalo dejstva, da je predmete lizinga izbral lizingojemalec, da je bil glavni namen pogodbe o lizingu financiranje in da je pogodbo o lizingu kršil lizingojemalec. V nasprotju s temeljnimi načeli obligacijskega prava je, da mora lizingodajalec nositi vse rizike v zvezi z bodočo prodajo predmetov lizinga, ki jih je izbral lizingojemalec. Nad lizingojemalcem je bil začet stečaj, iz njegove sfere izvira položaj, ko je treba razmerje med pogodbenima strankama zaključiti, zato je materialnopravno napačno izhodišče sodišča prve stopnje, ki je pri izračunu upoštevalo vrednost, ki jo bo lahko tožeča stranka dosegla, ker naj bi se ji ne mudilo s prodajo. Tako stališče je tudi v nasprotju s stališčem, da je zaradi načela koncentracije in enakega obravnavanja upnikov vrednost predmetov lizinga potrebno ugotoviti in upoštevati po stanju, po katerem je treba v stečajnem postopku prijaviti terjatve. Tožeča stranka je ves čas navajala, da predmetov lizinga že daljše časovne obdobje ne more prodati, po prejemu izvedenskega mnenja, ki tega dejstva očitno ni upoštevalo

pa je navedla tudi konkretne podatke o postopnem zniževanju cene

in o tem, da neuspešno ponuja objekte v prodajo po nižji ceni od s strani izvedencev ugotovljene. Ker prodaja do danes ni uspela, bi moralo sodišče ugotavljati vrednost predmetov lizinga v trenutku, ko je bil začet stečaj (torej v enakem trenutku kot se ugotavlja višina terjatve tožeče stranke), to pa pomeni tudi ceno, po kateri bi lahko bili predmeti lizinga prodani v tistem trenutku. Zaradi napačnega materialnopravnega izhodišča sodišče prve stopnje dejanskega stanja v zvezi s ceno, po kateri bi bilo mogoče predmete lizinga prodati na dan začetka stečaja, ni ugotavljalo. Pritožbeno sodišče je zato pritožbi ugodilo in izpodbijano sodbo razveljavilo, zadevo pa vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (drugi stavek 355. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Če bi se izkazalo, da terjatev v določeni višini obstaja, je tožena stranka postavila tudi pobotni ugovor, poleg tega je postavila ugovore glede fiktivnosti predmetov lizinga in glede (ne) aktivnosti tožeče stranke pri prodaji, o čemer se sodišče doslej ni opredelilo. Glede na opisane okoliščine primera se pritožbeno sodišče ni odločilo, da samo dopolni dokazni postopek.

10. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče s pomočjo izvedenca ugotoviti, katera je tista cena, po kateri bi bilo mogoče predmet lizinga prodati ali oddati v finančni lizing, v trenutku začetka stečaja. Poleg tega pa se bo moralo opredeliti do vseh ugovorov tožene stranke in po potrebi do pobotnega ugovora.

11. Izrek o stroških temelji na določbi 165. člena ZPP.

V predmetni zadevi je lizingojemalec predmet lizinga vrnil, kar pomeni, da je njegova lastnina tudi v ekonomskem smislu prenehala in je v celoti prešla na lizingodajalca. Na ta zaključek dejstvo, da je tožeča stranka finančna organizacija, ne vpliva.

Primerjaj članek K. Iglič Stroligo: Zapadlost terjatve in zamuda, Pravosodni bilten, št. 2/2011, str. 50.

Primerjaj 11. točko odločbe VS RS III Ips 103/2013.

Podobno pa velja za pogojno terjatev, uveljavljeno v podrejenem zahtevku, za primer, da se pogoj do zaključka stečajnega postopka ne bi izpolni.l

S prevzemom posesti nad njimi pa je lizingodajalec postal lastnik tudi v ekonomskem smislu.

Oba izvedenca sta izhaja iz vrednosti, ki jo bo tožeča stranka lahko dosegla, ker v prodajo ni prisiljena in jo bo lahko opravila, ko se bodo razmerja na trgu izboljšala.

Zniževanje cene je dogovorjeno v 29. členu pogodbe o lizingu.

Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (2007) - ZFPPIPP  - člen 279

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.