VSM sodba II Kp 61472/2013
Sodna praksa višjih sodišč, 2017-02-02

Simona Skorpik (preds.), mag. Aleksander Karakaš (poroč.), Barbara Debevec

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

poslovna goljufija - konkretizacija zakonskega dejanskega stanu - razumljivost izreka in razlogov sodbe

I. Pritožbi zagovornika obdolženega J.G. se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v odločbi o kazenski sankciji spremeni tako, da se obdolženemu za kaznivo dejanje pod točko I izreka sodbe sodišča prve stopnje namesto kazni dve leti in sedem mesecev zapora, določi kazen eno leto in deset mesecev zapora, za kaznivo dejanje pod točko II izreka sodbe sodišča prve stopnje pa namesto kazni eno leto in osem mesecev zapora, določi kazen eno leto in dva meseca zapora, nakar se mu po 53. členu KZ-1 na novo izreče enotna kazen dve leti in osem mesecev zapora.

II. V ostalem se pritožba zavrne kot neutemeljena ter v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

1. Okrožno sodišče v Mariboru je 20. 10. 2016 obdolženega J.G. spoznalo za krivega storitve dveh kaznivih dejanj poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 228. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Za prvo dejanje mu je določilo kazen dve leti in sedem mesecev zapora in za drugo eno leto in osem mesecev zapora, nakar mu je po 53. členu KZ-1 izreklo enotno kazen štiri leta in en mesec zapora. Po četrtem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je bil obdolženi oproščen vrnitve oziroma plačila stroškov tega postopka od 1. do 6. točke drugega odstavka 95. člena ZKP, za nagrado in potrebne izdatke postavljene zagovornice je bilo očitno po prvem odstavku 97. člena ZKP sklenjeno, da se izplačajo iz proračunskih sredstev, o potrebnih izdatkih oškodovanca ter nagradi in potrebnih izdatkih njegovega pooblaščenca pa bo odločeno s posebnim sklepom. Vse navedeno je bilo skupaj z razlogi izdano v sodbi I K 61472/2013.

2. Zoper sodbo se je pritožil obdolženčev zagovornik zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, kršitev kazenskega zakona, zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zaradi odločbe o kazenski sankciji s predlogom, da pritožbeno sodišče sodbo spremeni tako, da obdolženega obtožbe oprosti.

3. Po zahtevanem obvestilu je pritožbeno sodišče opravilo sejo v pritožnikovi in obdolženčevi navzočnosti, po presoji senata pa še v navzočnosti višje državne tožilke.

4. Pritožbeni preizkus je pokazal naslednje:

5. Ko pritožnik v pritožbeni obrazložitvi zatrjuje nezadostno konkretizacijo zakonskega dejanskega stanu kaznivih dejanj, najprej smiselno uveljavlja nerazumljivost izreka sodbe kot eno izmed bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Druga od teh kršitev se neposredno po pritožbeni obrazložitvi nanaša na razloge sodbe, ki v zvezi z delom povrnjene škode manjkajo, oziroma se sodišče prve stopnje glede tega odločilnega dejstva v razlogih sodbe ni opredelilo.

6. Uveljavljana bistvena kršitev določb kazenskega postopka v nobenem od obrazloženih dveh ozirov ni podana. Izrek sodbe je razumljiv, ker dejanji po opisu obsegata več od okoliščine, da sta „oškodovanca na podlagi sklenjene pogodbe opravila določene dobave in storitev, plačila pa nista prejela“. Zlasti glede obdolženčevega izvršitvenega ravnanja sta dejanji tako opisani, da je jasno, kdaj je obdolženi ravnal, kako je ravnal in kaj je z ravnanji povzročil. Če k ugotovljenemu dodamo opisan obdolženčev položaj, gospodarsko dejavnost in nenazadnje oba oškodovanca kot predmet napada, navedeni konkretizaciji dejansko ničesar ne manjka. Enako velja za razloge sodbe, pri čemer v zvezi s prvim kaznivim dejanjem ne sme ostati prezrto, da je že v opisu dejanja navedena delna izpolnitev obveznosti v višini 66.185,00 EUR, ter da se je sodišče prve stopnje do tega dejstva v 15. in 19. točki obrazložitve sodbe ravno  v kontekstu obdolženčevega zagovora izrecno opredelilo.

7. Zatrjevano nezadostno konkretizacijo zakonskega dejanskega stanu obeh kaznivih dejanj je pritožbeno sodišče razumelo še kot uveljavljanje kršitve kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP. Kršitve ni. Obe kaznivi dejanji sta namreč v konkretnem, bistvenem delu opisani na način, po katerem je mogoče prepoznati storilca, izvršitveno ravnanje ter učinke ravnanj, ki se odražajo na premoženju samostojnega podjetnika O.S. in gospodarske družbe F.G. d.o.o., kot na premoženju gospodarske družbe P.ZB d.o.o. in gospodarske družbe M.P.S d.o.o.. Ker se opisa v tem delu ujemata z zakonskim, abstraktnim opisom kaznivega dejanja poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 228. člena KZ-1, je njuna kaznivost, v smislu določenosti v zakonu, v celoti izkazana.

8. Po pritožbeni obrazložitvi sodišče prve stopnje ni pravilno ugotovilo dejanskega stanja zato, ker je bila vrednost del višja od ugotovljenih 530.963,90 EUR, ker ni bil upoštevan del poravnanih obveznosti, in ker zlasti ni bilo dokazano, da je obdolženega pri obeh dejanjih vodil naklep po oškodovanju. Obdolženi sam od obeh poslov ni imel nobene koristi, dotedanje obveznosti do oškodovanca je redno izpolnjeval, obeh poslov pa se je glede na novo nastale gospodarske razmere lotil širokopotezno. Zadnje je glede na obdolženčevo srednješolsko izobrazbo posebej pomembno in pomembno se je bilo v obravnavani zadevi osredotočiti na čas po sklenitvi pogodbe, ko je bil oškodovanec seznanjen s prenosom sredstev v vzporedni projekt v B., ki je na koncu propadel. Posledice tega dejstva je obdolženi poskušal odpraviti tako, da je ohranjal stike z oškodovancem, da je že leta 2010 celotno obveznost plačila prevzel nase in da si je prizadeval, da bi oškodovanec odkupil nepremičnino, na kateri je delal.

9. Koliko je znašala celotna vrednost del po obeh pogodbah ter v kolikšnem obsegu so bila ta dela plačana, je znano že iz opisa obeh dejanj. Pri tem je sodišče prve stopnje v 17. točki obrazložitve resnično ugotovilo, da sta bili sklenjeni pogodbi za izvedbo del v skupni vrednosti 530.963,90 EUR, vendar je, glede na kontekst obrazloženega, posredi nepomemben spodrsljaj. Gre za, in glede tega ima pritožnik prav, seštevek neplačanih del po obeh pogodbah, ki je očitno tudi po pritožniku nedvomen. Njegova napačna umestitev v drugo rubriko na pravilnost seštevka kot takšnega zato nima nobenega vpliva, oziroma je to dejstvo, kljub spodrsljaju, še vedno pravilno ugotovljeno.

10. Pritožbeno sodišče se v nadaljevanju strinja s pritožnikom, da celotna vrednost del kot dejstvo ni zanemarljiva, vendar je odločilno zlasti razmerje med obsegom izpolnjenih obveznosti po obeh oškodovancih in obsegom obveznosti, ki jih je izpolnil obdolženi. Primerjava pokaže na znatno nesorazmerje, ki je sodišče prve stopnje pravilno vodilo v ugotovitev v zvezi z dokazanostjo krivde obdolženemu. Dejstvo je namreč, da je obdolženi O.S. v obeh primerih navajal, da ima zagotovljeno stoodstotno financiranje banke in dejstvo je, da se je S. po teh navedbah ravnal. To je izkustveno pričakovano in pričakovano je, da si je izpolnitev obveznosti z obdolženčeve strani po njegovih obljubah ter po sklenjenem notarskem zapisu, nadejal. Vsebina obdolženčeve preslepitve je tako v navedbi nečesa, kar bi se glede na zagotovljena sredstva moralo zgoditi, pa se dejansko ni zgodilo.

11. Poslabšanje gospodarskih razmer in zlasti nakazano nespretno prenašanje sredstev v drug projekt ugotovljenega ne spreminjata. Sredstva so bila, kot rečeno, po obdolženčevih zatrjevanjih zagotovljena, medtem ko bi moral biti O. S., da ne bi bil preslepljen, s prenosom sredstev seznanjen, še preden se je sam karkoli zavezal. V tem smislu se je sodišče prve stopnje pravilno osredotočilo na čas sklenitve pogodb ter nato še na čas izvajanja pogodb, ko je oškodovancu kot samostojnemu podjetniku in gospodarski družbi F.G. d.o.o. nastala premoženjska škoda, oziroma ko sta bili gospodarski družbi P.ZB d.o.o. ter M.P.S d.o.o. v razmerju do prejšnjih dveh gospodarskih subjektov nedvomno okoriščeni. Kasnejša obdolženčeva ravnanja v smeri izpolnitve obveznosti iz pritožbene obrazložitve je tako razumeti le kot prizadevanja za zmanjšanje nastale škode in ne kot ravnanja, zaradi katerih obdolženčeva krivda v času sklenitve in pri izvajanju pogodb ne bi bila dokazana.

12. Drugače je glede odločbe o kazenski sankciji, ko se je pritožbeno sodišče ravno zaradi zgornjih obdolženčevih prizadevanj ter zaradi neobsojenosti strinjalo s pritožnikom, da sta bili določeni kazni v obeh primerih po sodišču prve stopnje previsoko odmerjeni. Glede na to je pritožbeno sodišče poseglo v navedeno odločbo in določeni kazni najprej ustrezno znižalo, nakar je po 53. členu KZ-1 na novo izreklo enotno kazen, ki je višja od posamezne določene kazni, njunega seštevka pa še vedno ne dosega.

13. Po obrazloženem, in ker pritožbeno sodišče pri preizkusu iz 383. člena ZKP ni zasledilo kršitev, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti, je o pritožbi zagovornika obdolženega J.G. odločilo tako, kot izhaja iz izreka te sodbe (prvi odstavek 394. člena in 391. člen ZKP).

14. Sodna taksa ni bila določena, ker je bilo s to odločbo delno odločeno obdolžencu v korist (drugi odstavek 98. člena ZKP).

KZ-1 člen 53, 228, 228/1, 228/2. ZKP člen 371, 371/1, 371/1-11, 372-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.