VSM sodba I Cp 1277/2016
Sodna praksa višjih sodišč, 2017-01-10

mag. Igor Strnad(preds.), Mirjana Pintarič (poroč.),  Milena Šteharnik

gradnja čez mejo nepremičnine - horizontalna akcesija - vertikalna akcesija - prisilna izselitev

S trenutkom, ko je tožnik postal lastnik parcele, na kateri stoji del stavbe št. 355, je nastopil dejanski stan iz 47. člena SPZ - stavba št. 355 sega na tuje zemljišče. Tako ima sedaj tožnik kot novi lastnik parcele, na katerem stoji del stavbe, kot tudi toženec kot pravni naslednik graditelja hiše št. 355, možnost sprožiti postopek po 47. členu SPZ, po katerem lahko lastnik zgradbe, katere del sega na, nad ali pod tujo nepremičnino predlaga, da sodišče v nepravdnem postopku odloči o ureditvi medsebojnih razmerij.

I. Pritožba se zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške postopka s pritožbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik zahteval, da toženec izprazni prostore/stanovanje v spodnji etaži nepremičnine parc. št. 493/7, k.o. R. ter mu jih prosto oseb in stvari izroči ter plača uporabnino v višini 300,00 EUR mesečno in mu povrne pravdne stroške(I. točka izreka), tožniku pa je naložilo, da tožencu povrne pravdne stroške v znesku 534,38 EUR v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka).

2. Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov iz prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Tožnik v pritožbi poudarja, da je izključni lastnik nepremičnine parc. št. 493/7 k.o. R., na katerem stoji del stavbe, katerega izpraznitev zahteva. Uveljavlja absolutno bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker je sodišče prve stopnje po eni strani navajalo, da tožnik ne more zahtevati izpraznitve dela nepremičnine, po drugi strani pa je zahtevek zavrnilo iz razloga, ker se je tožnik iz nepremičnine že izselil. Toženec, četudi se je izselil, ima še vedno posest nad celotnim stanovanjem. Uveljavlja tudi  bistveno kršitev določb postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker je sodišče prve stopnje napačno povzelo izpovedbo tožnika, da je stanovanje izpraznjeno stvari in oseb. Nadalje graja odločitev sodišča prve stopnje, ki je dokazne predloge tožnika zavrnilo kot nepotrebne, zaradi česar meni, da je podana kršitev 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Opozarja na odločitev v zadevi I Cp 454/2016 z dne 13. 9. 2016, kjer je Višje sodišča v Mariboru potrdilo prvostopenjsko odločitev, s katero je bilo tožencu naložena izpraznitev in izročitev zgornjega stanovanja v drugi etaži iste stanovanjske hiše. Pritožuje se tudi zoper stroškovno odločitev. Predlaga, da sodišče druge stopnje pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo spremeni, tako da zahtevku v celoti ugodi, podredno pa izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo v novo sojenje. Priglaša stroške.

5. V skladu s 350. členom ZPP preizkusi sodišče druge stopnje sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu ter v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer po uradni dolžnosti pazi na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Uradni preizkus je pokazal, da ni podana nobena uradno upoštevna bistvena kršitev, odločitev sodišča prve stopnje, ki je zavrnilo zahtevek tožnika na izselitev in izročitev spornega dela nepremičnine, je sicer pravilna, vendar iz drugih materialnopravnih razlogov, ki bodo pojasnjeni v nadaljevanju.

6. Pritožba neutemeljeno očita sodišču prve stopnje, da je zagrešilo absolutne bistvene kršitev določb postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče druge stopnje po preizkusu zadeve ugotavlja, da je sodbo sodišča prve stopnje mogoče preizkusiti, da vsebuje razloge o odločilnih dejstvi, kot tudi da je dejansko stanje pravilno ugotovljeno, vendar je sprejeta odločitev iz materialnopravnega vidika napačna. Ker tožnik nima zahtevka na izselitev kot bo obrazloženo v nadaljevanju, ni bistveno, če se je toženec izselil in izpraznil obravnavani del stavbe ter ali ima še vedno v posesti celotno stavbo. Iz istih razlogov neutemeljeno pritožba očita sodišču prve stopnje tudi kršitev 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker ni vsebinsko obravnavalo dokazov tožnika, pri tem pritožba izpostavlja neutemeljeno zavrnitev dokaza z ogledom nepremičnine. Sodišče druge stopnje glede na drugačne materialnopravne razloge za zavrnitev tožbenega zahtevka ugotavlja, da ogled nepremičnine, za odločitev v predmetnem sporu, ni odločilni dokaz, saj se je o stanju nepremičnine sodišče lahko prepričalo s vpogledom v prikaz parcele geodetske uprave RS (odločbo Ustavnega sodišča Up 175/98 z dne 16. 2. 2002), prav tako izvedba predlaganega dokaza na odločitev ne bi mogla vplivati (odločbo Ustavnega sodišča RS Up 90/98 z dne 10. 10. 2000), zato sodišče prve stopnje tega dokaza ni bilo dolžno izvesti.

7. Odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi tožnikovega zahtevka na izselitev in izpraznitev sporne nepremičnine, je pravilna, vendar iz naslednjih materialnopravnih razlogov:

8. V obravnavanem primeru je potrebno pojasniti dejansko stanje glede lastništva v postopku obravnavanih nepremičnin, ki izhaja iz listin v spisu. Nepremičnine parc. št. 493/1, 493/3 in 493/4, k.o. R., so bile  v solasti do 23/30 I. K., nepremičnina parc. št. 493/2, k.o. R., pa v lasti B.K. (prej J.K., ki je bil brat I.K.). Na nepremičnini 493/2, k.o. R. stoji stanovanjska hiša, katere ena polovica je grajena na nepremičnini 493/1, k.o. R. (sedaj po novi parcelaciji na nepremičnin 493/7, k.o. R), ki je sedaj v lasti tožnika. Pravni prednik B.K., J.K., ki je bil brat I.K., je vse do svoje smrti na podlagi soglasja solastnikov parc. 493/1 k.o. R., zgradil sporno stanovanjsko hišo št. 355 in vse do svoje smrti (dne 6. 10. 2010) v njej tudi živel. Tožnik pa je na javni dražbi dne 12. 10. 2009 kupil solastniški delež I.K. 23/30 na nepremičninah parc. št. 493/1, 493/3 in 493/4, k.o. R. (kasneje pa postal lastnik navedenih nepremičnin do celote). Pri čemer je nepremičnino 493/1, k.o. R. parceliral tako, da sedaj del stanovanjske hiše št. 355 leži (46 m2) na parc. št. 493/7, k.o. R., ki predstavlja stavbišče pod 1/2 (46 m2) stavbe št. 355.

9. Tožnik je torej na dražbi kupil nepremičnino, ki v naravi predstavlja del stavbe, ki je nedeljiva celota z vhodom iz nepremičnine parc. št. 493/2, last toženca, na kateri leži drugi del stavbe. Na podlagi pravnomočnega sklepa izvršilnega sodišča je postal tožnik lastnik parcele 493/1, k.o. R., ki obsega tudi objekt nad njo. Potrebno je izhajati iz pravnomočnega sklepa o izvršbi in v njem navedenih parcel, ki pravno gledano vsaka zase obsega tudi del objekta nad njo. Prodajajo se lahko le parcele, kakor so odmerjene, izvršilna sodišča pa lahko prodajajo le posamezne stvari, ne pa tudi sestavine (objekt kot del zemljišča), dokler te niso ločene od parcele, kot prostorsko odmerjenega dela zemeljske površine (prvi odstavek 18. člena Stvarnopravnega zakonika - v nadaljevanju SPZ).

10. Tako je prišlo do situacije, ko je tožnik postal lastnik parc. št. 493/1, k.o. R., na katerem stoji del stavbe št. 355. Po načelu superficies solo cedit (8. člen SPZ) in določbi 18. člena SPZ je torej tožnik postal lastnik vsega, kar je trajno spojeno z nepremičnino, ki jo je kupil na javni dražbi, torej dela stavbe št. 355. V času, ko se je stavba št. 355 gradila,  so tako gradnjo (so)lastniki parc. št. 493/1, k.o. R., dopuščali, tako je do protipravne situacije (torej situacije, ko stavba sega na tujo nepremičnino) prišlo šele z nakupom parc. št. 493/1, k.o. R., na javni dražbi. Javna dražba je bila opravljena leta 2009. Tedaj je že veljal SPZ, ki je dosledno uveljavil načelo povezanosti zemljišča in objekta oziroma načelo enotnosti nepremičnine. Zemljišče je samostojna – glavna stvar. Vse kar je na njem, ima enako pravno usodo kot zemljišče. Če del stavbe seže na sosednje zemljišče, je skladno z načelom superficies solo cedit tisti del zgradbe sestavina sosednje nepremičnine. Tožnik je pridobil lastninsko pravico na svoji nepremičnini na originarni način – z odločbo izvršilnega sodišča(1), vendar le v obsegu v sklepu sodišča navedenih parcel, ki so pravno gledano vsaka zase obsegala tudi tiste (dele) objektov, ki so bili nad njimi.

11. S trenutkom, ko je tožnik postal lastnik parcele, na kateri stoji del stavbe št. 355, je nastopil dejanski stan iz 47. člena SPZ - stavba št. 355 sega na tuje zemljišče. Tako ima sedaj tožnik kot novi lastnik parcele, na katerem stoji del stavbe, kot tudi toženec kot pravni naslednik graditelja hiše št. 355, možnost sprožiti postopek po 47. členu SPZ, po katerem lahko lastnik zgradbe, katere del sega na, nad ali pod tujo nepremičnino predlaga, da sodišče v nepravdnem postopku odloči o ureditvi medsebojnih razmerij. Določba 47. člena SPZ odstopa od splošno sprejetega načela enotnosti nepremičnine. Ta odstop se kaže predvsem v pooblastilu sodišča v nepravdnem postopku, da določi novo mejo. Prav zato je ta institut tipičen primer t.i. horizontalne akcesije. Drugače od tako imenovane vertikalne akcesije (načela superficies solo cedit) graditev čez mejo ne pomeni pridobitve lastninske pravice na temelju zakona, pač pa pridobitev lastninske pravice na podlagi odločbe državnega organa (kar pomeni, da ta institut ne predstavlja prave akcesije, katere značilnost je ta, da nastopijo pravne posledice na stvarnopravnem področju ex lege). To pomeni, da bo lastninska pravica v takem primeru pridobljena šele s pravnomočnostjo sodne odločbe. Golo dejstvo gradnje čez mejo nepremičnine zato še ne privede do pridobitve lastninske pravice(2).

12. Tožnik je torej sicer s tem, ko je kupil sporno nepremičnino na javni dražbi, postal tudi lastnik dela stavbe, ki je zgrajen nad njemu lastno nepremičnino, vendar pa v dani situaciji zahtevka na izselitev še nima. Ni namreč mogoča izselitev toženca iz  dela stavbe, ki ni razdeljena na posamezne funkcionalne enote, ker je stavba v tem trenutku še nedeljiva celota. Če namreč nepremičnino sestavlja zemljišče s stavbo, je mogoča delitev na etažno lastnino, vendar le pod pogojem, da obstajata ali da je mogoče z manjšimi finančnimi vložki izdelati vsaj dve samostojni funkcionalni celoti. Vertikalna delitev stavbe št. 355, ki bi prišla v obravnavanem primeru v poštev (upoštevaje dejstvo, da je tožnik postal lastnik dela stavbe grajene na njegovi nepremičnini), bi bila mogoča pod pogojem, da je stavba fizično deljiva z razstavljanjem na sestavne dele ali z delitvijo na stvari iste vrste, tako da se pri tem njihova vrednost nesorazmerno ne zmanjša niti se ne uniči njihov osnovni namen (res divisae). Osnovni namen bi se izgubil, če bi z vertikalno delitvijo nastala nepremičnina s stavbo, ki ne bi bila funkcionalno samostojna (npr. brez lastnega vhoda, samo ena soba)(3). Vsak posamezni del, na katerem naj se vzpostavi etažna lastnina, mora biti namreč primeren za samostojno uporabo(4).

V obravnavanem primeru še ni jasno, kako bosta pravdni stranki uredili medsebojna razmerja na stavbi št. 355. Ker je torej potrebno najprej urediti medsebojna razmerja med dvema izključnima lastnikoma, ki imata v lasti trenutno nedeljivo stavbo,  je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo zahtevek tožnika.

14. V zvezi s pritožbenimi navedbami, ki opozarjajo na odločitev v zadevi I Cp 454/2016 z dne 13. 9. 2016, sodišče druge stopnje pojasnjuje, da glede na v tej sodbi izražena materialnopravna stališča, rešitev, ki je bila sprejeta v navedenem primeru ni sprejemljiva. Obravnavani in prej omenjeni postopek sta namreč potekala ločeno, zaradi česar pravnomočna odločitev v prejšnji zadevi, ne vpliva na odločitev v predmetni zadevi.

15. V zvezi s pritožbeno grajo glede stroškovne odločitve, kateri tožnik očita, da je sodišče prve stopnje vzelo previsoko sporno vrednost, sodišče druge stopnje opozarja na določila ZPP v zvezi z določanjem vrednosti spornega predmeta. Po določbi prvega odstavka 39. člena ZPP se vzame kot vrednost spornega predmeta vrednost glavnega zahtevka. Če se zahtevek nanaša na bodoče dajatve, ki se ponavljajo, se vzame kot vrednost spornega predmeta seštevek dajatev, toda največ znesek, ki ustreza seštevku dajatev za dobo petih let (40. člen ZPP). Glede na to, da je tožnik zahteval plačilo uporabnine v mesečnem znesku 300,00 EUR od 25. 2. 2010 dalje do izselitve in izročitve nepremičnine ter upoštevaje dejstvo, da toženec sporne nepremičnine tožniku še ni izročil do konca glavne obravnave, je sodišče prve stopnje v skladu z zgoraj navedeno določbo vzelo za sporno vrednost znesek uporabnine za dobo največ petih let (torej 18.000,00 EUR). Sodišče prve stopnje je vzelo kot sporno vrednost za obračun stroškov znesek 16.000,00 EUR, torej manj kot dopušča zakon, zaradi česar je njegova stroškovna odločitev pravilna.

16. Glede na navedeno sodišče druge stopnje zaključuje, da niso podani uveljavljeni pritožbeni razlogi, in ker tudi ni našlo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje iz zgoraj navedenih materialnopravnih razlogov (353. člen ZPP).

17. Ker tožnik ni uspel s pritožbo, je sodišče druge stopnje odločilo, da sam krije svoje stroške tega postopka (prvi odstavek 154. člena v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

Op. št. (1)		: VSRS sklep II Ips 286/2012 z dne 28. 5. 2015.

Op. št. (2)		: R. Vrenčur, Stvarnopravni zakonik s komentarjem, GV založba, Ljubljana, 2004, str. 275, 276.

Op. št. (3)		: V. Rijavec, Vloga izvedenca geodetske stroke v nepravdnih postopkih, Geodetski vestnik 55/4 (2011), str. 750.

Op. št. (4)		: Pogoj za nastanek etažne lastnine je obstoj vsaj dveh medsebojno fizično in funkcionalno ločenih delov, ki vsak zase ustrezata pojmu stanovanje ali poslovni prostor ali drug samostojni prostor (drugi odstavek 105. člena SPZ).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.