VSL sodba I Cpg 429/2016
Sodna praksa višjih sodišč, 2017-01-05

Tadeja Zima Jenull (preds.), dr. Marko Brus (poroč.), Magda Teppey

OBLIGACIJSKO PRAVO - PRAVO DRUŽB - CIVILNO PROCESNO PRAVO

oderuštvo - prenos poslovnih deležev - ničnost prodajne pogodbe - pravica do izjave - potrebnost postavitve izvedenca - primernost dokaza - zavrnitev dokaznih predlogov - vpogled v prepis zapisnika - nepravilnost prepisa zapisnika - očitno nesorazmerje dajatev - odvisnost - neizkušenost - lahkomiselnost - ničnost zaradi nemoralnosti - kaznivo dejanje goljufije - prevara - odškodnina zaradi prevare

Zaupanje je tožeča stranka prikazovala kot vrsto odvisnosti. Pritožbeno sodišče je mnenja, da je že prvostopenjsko sodišče presodilo pravilno, da je tudi to premalo za to, da bi obstajala odvisnost tožeče stranke. Zgolj čustvena naklonjenost ne predstavlja zadostnih elementov za sklep, da je bila tožeča stranka v tako šibkem in podrejenem položaju, da bi se tega moral zavedati tudi toženec in bi bilo pogodbo mogoče opredeliti kot oderuško in s tem nično.

Pravni posel je zaradi nesorazmerja v ceni sicer lahko neveljaven, toda le, če za pravo vrednost stranka ni vedela in ni morala vedeti. Stranka se mora torej pozanimati, kakšna je pravilna cena. Le če je to storila, se bo lahko sklicevala na nesorazmernost dajatev. Uveljavljala jo bo torej lahko le v primeru upravičene zmote. Zgolj življenje v inozemstvu in pa nepoznavanje pravne ureditve Republike Slovenije pa tudi ni razlog za morebitno neizkušenost. Jasno je, da mora oderuh „izkoristiti“ šibak položaj nasprotne stranke, torej na primer neizkušenost. Izkoristi ga lahko le, če ga pozna in ravna namerno. V posebnih okoliščinah zadošča že oderuhova nedejavnost; vendar mora oderuh zavestno pristati na že ustvarjeno stanje in mora ravnati z namenom pridobitve premoženjske koristi.

Sodišče seveda ni dolžno zaradi zdravstvene nezmožnosti stranke, ki je bila ves čas zastopana po pooblaščencu, preložiti glavne obravnave. Dolžno pa je stranki omogočiti, da se izjavi sama. Te svoje dolžnosti ni kršilo. Če tožeča stranka te pravice ni izkoristila, je to njena stvar in ni še nobena kršitev določb pravdnega postopka.

Očitno je že zakonodajalec presodil, da je sodišče sposobno odločiti, izvedenca katere stroke bo sodišče postavilo, da bo izvedensko delo sploh primeren dokaz za ugotavljanje dejanskega stanja. Naravnost v nasprotju s tem je očitek, da sodišče nima potrebnih strokovnih znanj, da bi lahko samo odločilo, da izvedenec finančne stroke ne more oceniti poslovnega deleža.

Stranka ima v 3 dneh od prejema prepisa pravico do vpogleda v prepis zapisnika in lahko ugovarja zoper morebitno nepravilnost prepisa. Nima pa pravice zahtevati, da se ji prepis pošlje; stranka mora priti poslušati zapis torej na sodišče.

Ker je KZ-1 prisilni predpis, pripelje obsodba zaradi goljufije do ugotovitve, da je bilo goljufovo ravnanje, ko je treba preizkusiti njegove civilnopravne posledice, ravnanje v nasprotju s prisilnim predpisom.

Nemogoče je zahtevati odškodnino zaradi prevare, če je hkrati pravni posel še veljaven, ker niti ni bil izpodbit.

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

II. Tožeča stranka mora prvemu in drugemu tožencu povrniti stroške pritožbenega postopka, vsakemu v višini po 24.075,48 EUR v 15 dneh od vročitve te sodbe, v primeru zamude še z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki bodo začele teči s 16. dnem od vročitve te sodbe.

1. Spor se je vodil zaradi tega, ker naj bi bila pogodba o prenosu poslovnih deležev (na B. d. o. o.) na prvega in drugega toženca, nična.

2. Tožeča stranka je v prvostopenjskem postopku trdila, da je prodala dva poslovna deleža na B. d. o. o. tožencema daleč pod njuno pravo vrednostjo. Z namenom dokazati resnično vrednost poslovnih deležev je tožeča stranka predložila ocene A., M. in S. (prvostopenjska sodba, r. št. 20). Trdila je tudi, da je bila pri sklenitvi prodajne pogodbe (18. 2. 2009) poslovno nesposobna in da je bila pogodba oderuška.

3. Toženca sta zanikala vse trditve o poslovni nesposobnosti tožeče stranke in o oderuštvu.

4. Prvostopenjsko sodišče je vse tožbene zahtevke zavrnilo. Plačilo stroškov postopka je naložilo tožeči stranki.

5. Pritožba na začetku navaja, da naj bi v sodnih postopkih nikogar ne zanimala materialna resnica, še manj pa pravičnost pri razsojanju o tožbenih zahtevkih. Prvostopenjsko sodišče naj bi bistveno kršilo določbe pravdnega postopka, ker naj bi tožeči stranki ne omogočilo pristopa na glavno obravnavo, ki je bila razpisana za dan 8.10.2014. S tem naj bi bila tožeči stranki odvzeta pravica do izjave iz 5. člena ZPP. Prvostopenjsko sodišče naj bi tožeči stranki tudi kršilo pravico do izjave, ker se je odločilo, da ne bo upoštevalo navedb in predlaganih dokazov, ki jih je tožeča stranka podala po glavni obravnavi dne 8. 10. 2014. Nepravilno naj bi bilo ravnanje prvostopenjskega sodišča tudi zato, ker v postopek ni pritegnilo sodnega izvedenca finančne stroke, ki naj bi lahko ocenil vrednost poslovnih deležev v družbi B. d. o. o. Nepravilno naj bi bilo stališče prvostopenjskega sodišča, da bi lahko vrednost vloženih gozdov ocenil le izvedenec gozdarsko-cenilske stroke. Sodišče naj bi ne imelo niti potrebnih strokovnih znanj, da bi lahko samo presodilo, da izvedenec finančne stroke v tej zadevi ne more oceniti vrednosti poslovnega deleža družbe B. d. o. o. Nepravilen naj bi bil tudi povzetek prvostopenjskega sodišča, da naj bi tožeča stranka ne postavila ustreznega dokaznega predloga za ugotovitev vrednosti poslovnih deležev v družbi B. d. o. o. Takšen dokazni predlog naj bi tožeča stranka dala že v svoji prvi pripravljalni vlogi z dne 17.5.2013 in sicer pod točko XII. Na strani 6 zapisnika z glavne obravnave z dne 23.4.2015 je razvidno, da je Š. izpovedal, da naj bi znašala vrednost gozda v B. posesti po njegovi oceni od 0,3 do 0,4 EUR za kvadratni meter. Vrednost, ki naj bi jo ocenila tožena stranka sama, naj bi bila nekajkrat višja kot je bila tista, ki je bila s strani družbenika Š. odkupljena v obliki poslovnega deleža na družbi B. d. o. o. Prvostopenjsko sodišče naj bi neutemeljeno zavrnilo tudi vse ostale dokazne predloge tožeče stranke, med drugim tudi dokazne predloge po zaslišanju preostalih predlaganih prič in po poizvedbah na okrožnem državnem tožilstvu.

6. Da je tožeča stranka ravnala oderuško naj bi bilo razvidno iz izvedenskega mnenja sodne izvedenke M. in iz izvedenskega mnenja E. Pritožba v nadaljevanju povzema izvedensko mnenje E., ki ga je sestavil S. Tožeča stranka v pritožbi trdi, da naj bi postavila dokazni predlog za postavitev izvedenca gozdarsko-cenilske stroke že v svoji pripravljalni vlogi z dne 17. 5. 2013. Izvedensko mnenje G. naj bi bilo nepravilno in neprimerno, ker je bila ocena tega izvedenca stara že skoraj 9 let, opravljena je bila glede na stanje premoženja ob denacionalizaciji. Nepravilna naj bi bila tudi zato, ker G. M. ni izvedenec za gozdna zemljišča, ampak je sodni izvedenec kmetijske stroke. Poleg tega naj bi bilo ob vložitvi stvarnega vložka opravljeno zgolj administrativno vrednotenje nepremičnin v skladu z odlokom o načinu določanja kmetijskih zemljišč, uporabljenih za gradnjo v postopku denacionalizacije. Tožeča stranka naj bi bila odvisna od toženih strank kot je to ugotovila izvedenka T., da je tožeča stranka zaupala toženim strankam, ki so ji ves čas zatrjevale, da se njen lastninski delež ne bo spremenil v ničemer. Pri sklenitvi pogodbe naj bi bila stara 83 let, njene percepcijske, umske in kognitivne sposobnosti naj bi bile že bistveno zmanjšane glede na sposobnosti povprečne osebe. Tožeča stranka naj ne bi bila po izobrazbi niti pravnica, niti finančnica, in naj bi v Sloveniji niti dejansko pretežno ne živela. Po poklicu naj bi bila učiteljica angleščine in francoščine. Na cenitev podjetij se naj ne bi spoznala in naj bi bila glede tega popolnoma neizkušena. Tožeča stranka naj bi imela z drugim tožencem prijateljski odnos in naj bi zaradi tega popolnoma zaupala tako drugemu tožencu kot tudi R. Tožeči stranki naj ne bi bil nikoli pomemben denar, ampak ohranitev posesti in s tem ugleda, ker je to zanjo pomenilo ohranitev statusa baronice. Na ta status naj bi bila izjemno ponosna in naj bi ji ta položaj predstavljal bistvo njenega življenja. Pritožba nato v nadaljevanju citira del izvedenskega mnenja sodne izvedenke T., v katerem je sodna izvedenka pojasnila, da naj bi bila tožeča stranka odvisna od tožene stranke na poslovnem področju. V nadaljevanju navaja pritožba še to, da naj bi bilo notorično dejstvo, da naj bi šlo za izjemno zahtevna in kompleksna opravila korporativnega upravljanja, da naj bi šlo za vsakodnevno reševanje strokovnih vprašanj, ki naj bi bila povezana z zelo sofisticiranim strokovnim znanjem in delovnimi izkušnjami na področju menedžmenta. Vsaka beseda, ki naj bi jo izrekel drugi toženec, naj bi bila božja beseda, drugi toženec naj bi bil za tožečo stranko bog.

7. Prvostopenjsko sodišče naj bi kršilo tudi določbe pravdnega postopka, ker ni upoštevalo pripomb na prepis zvočnega posnetka glavne obravnave, ki je bila 18.11.2015.

8. Na pritožbo sta toženki odgovorili. Vložili sta en sam skupen odgovor na pritožbo, in sicer 18. 3. 2016. V odgovoru na pritožbo opozarja tožena stranka na to, da je navajanje svetopisemske prilike popolnoma nepravno in ji zato nasprotuje. V nadaljevanju obširno razlaga razne okoliščine v zvezi s prekluzijo, in sicer v zvezi z odgovorom na vlogo z dne 8. 10. 2014. Odgovor na pritožbo meni, da je v pritožbi tožeče stranke protislovje. Tožeča stranka naj bi v pritožbi grajala zavrnitev predloga po postavitvi izvedenca gozdarske stroke, čeprav naj bi v sami pritožbi menila, da bi zadoščala postavitev izvedenca finančne stroke. Odgovor na pritožbo se v nadaljevanju ukvarja zelo podrobno s posameznimi cenitvami. Opozarja na to, da naj bi bilo sklicevanje na predkazenski postopek zavajajoče. V kazenskem postopku izdani sklep o zavarovanju naj bi bil že razveljavljen in kazenski postopek zaključen. Tožena stranka se potem obširno ukvarja z vsebino izvedeniškega mnenja izvedenke T. Različne navedbe se nanašajo tudi na zdravstvene listine, ki jih je priložila tožeča stranka. Tožena stranka opozarja na različna ugotovljena dejstva, ki naj bi kazala na to, da tožeča stranka ni bila niti lahkomiselna, niti neizkušena. Zaključni del odgovora na pritožbo se nanaša na različne pogodbe, ki so bile večinoma sklenjene že po 18. 2. 2009, in še na darilno pogodbo z dne 5. 12. 2013.

9. Že po vložitvi pritožbe in prejemu odgovora na pritožbo (29. 3. 2016) sta stranki poslali še več vlog. Tožeča stranka je poslala repliko na odgovor na pritožbo (14. 4. 2016) prvostopenjskemu sodišču. Še kasneje je poslala še eno repliko na odgovor na pritožbo. To je prvostopenjsko sodišče prejelo 10. 6. 2016. Tožena stranka je poslal dve vlogi, ki ju je prvostopenjsko sodišče prejelo 15. 6. 2016 in 16. 6. 2016. V nadaljevanju je tožeča stranka poslala prvostopenjskemu sodišču še vlogo dne 22. 6. 2016. Vse te vloge je prvostopenjsko sodišče poslalo višjemu sodišču. Končno je tožeča stranka poslal še kazensko ovadbo naravnost višjemu sodišču v Ljubljani. Ovadbo je pritožbeno sodišče prejelo 2. 8. 2016.

10. Replika na odgovor na pritožbo in vse ostale vloge obeh strank, so bile vložene po izteku rokov za vložitev pritožbe oziroma odgovora na pritožbo (prvi odstavek 345. člena ZPP). Nobene od teh vlog ZPP ne predvideva kot mogoče. So nedopustne in neupoštevne že iz tega razloga. Kvečjemu bi jih bilo mogoče razumeti kot dopolnitev pritožbe ali odgovora na pritožbo. Ker pa so bile vse vložene po izteku enega ali drugega roka, jih ni mogoče upoštevati niti kot dopolnitev pritožbe ali odgovora na pritožbo.

11. Pritožba ni utemeljena. Pritožbeno sodišče jo je zavrnilo, prvostopenjsko sodbo pa potrdilo na temelju 353. člena ZPP.

12. Tožeča stranka je uveljavljala ničnost „Pogodbe o odplačnem prenosu in prevzemu poslovnih deležev v družbi B. d. o. o.“ Ta pogodba je bila sklenjena v obliki notarskega zapisa 18. 2. 2009. Prvostopenjsko sodišče je odločilo, da ničnost ni podana na nobenem od mogočih pravnih temeljev (1. odstavek 41., 1. odstavek 86. člena, 1. odstavek 119. člena OZ in 2. odstavek 49. člena OZ).

13. Dejansko stanje v tej zadevi kljub vrsti podrobnosti glede medsebojnih razmerij tožeče stranke in obeh tožencev ni zares zapleteno. Nekoliko obsežnejše, vendar še vedno razmeroma preprosto je le, kolikor se nanaša na dogodke, ki so vodili do sklenitve Pogodbe z dne 18. 2. 2009 in ki so tudi vplivali na odločitev prvostopenjskega sodišča. Vrsta za odločitev pomembnih okoliščin med strankama celo ni bila sporna. Prvostopenjsko sodišče teh dejstev ni posebej povzelo, je pa posebej opredelilo, katera dejstva so bila med strankama nesporna (prvostopenjska sodba, r. št. 46). Pritožbeno sodišče bo že na tem mestu povzelo odločilna dejstva, kolikor so skupni vsem pravnim temeljem, ki pridejo v poštev za odločitev v tej zadevi. Namen takšnega povzemanja je doseči večjo razumljivost njegove odločitve. V zvezi s posameznimi pravnimi temelji bo pritožbeno sodišče povzelo še nadaljnja ugotovljena dejstva, kolikor je to potrebno. Glede izpuščenih manj pomembnih dejstev se sklicuje obrazložitev na ugotovitve prvostopenjskega sodišča. Povzete bodo tudi bistvene določbe Pogodbe z dne 18. 2. 2009, kolikor je potrebno za razumevanje dejanskega stanja.

14. Tožeča stranka je bila in je še družbenica na družbi B. d. o. o. Pogodba o ustanovitvi B. d. o. o. je bila podpisana 16. 6. 2004. Namen družbe je bil prvotno upravljanje t. i. B. gozdov. Ob ustanovitvi je njen kapital znašal 12.518,78 EUR. Tožeča stranka je imela takrat delež v višini 24 %, prvi toženec 27 % in drugi toženec 49 %., Drugi toženec je bil imenovan za poslovodjo. R. je bil v tej družbi prokurist. Ob sklenitvi te pogodbe je bila tožeča stranka stara 78 let.

15. V tej družbi je bil osnovni kapital zvišan dvakrat. Prva se je opravila na temelju sklepov skupščine B. d. o. o. z dne 28. 7. 2008 s povečanjem osnovnega kapitala družbe za 320.000,00 EUR. Tožeča stranka je vložila za 136.014 m2 nepremičnin (prvostopenjska sodba, r. št. 18). Toženca sta dala denarna vložka. Višina vložka tožeče stranke je znašala 61.000,00 EUR po cenitvi G. (prvostopenjska sodba, r. št. 11). Delež tožeče stranke na B. d. o. o. je po povečanju osnovnega kapitala znašal 78,59 %. Višina osnovnega kapitala je poslej znašala 332.519,00 EUR.

16. Drugo zvišanje osnovnega kapitala se je opravilo na temelju dne 29. 12. 2008 sprejetega sklepa o povečanju osnovnega kapitala za 921.355,28 EUR s stvarnim vložkom tožeče stranke. Ker je bila pomotoma v seznamu nepremičnin izpuščena nepremičnina v vrednosti 39.000,00 EUR, so družbeniki sklenili 6. 1. 2009 še dogovor, s katerim so po predpogodbi dogovorjeno kupnino znižali na takšne vrednosti, kot so bile kasneje navedene v pogodbi „Pogodba o odplačnem prenosu in prevzemu poslovnih deležev v družbi B. d. o. o.“ (dne 18. 2. 2009; prvostopenjska sodba, r. št. 11), torej 179.000,00 EUR in 268.000,00 EUR.

17. Tožeča stranka in B. d. o. o. sta 29. 12. 2008 sklenili še pogodbo o izročitvi in prevzemu nepremičnin kot stvarnem vložku. Sklep in pogodba sta bila sklenjena v obliki notarskega zapisa. Kot stvarni vložek je tožeča stranka vložila gozdna zemljišča, ki jih je skupaj označevala kot posestvo B. ali tudi kot posestvo J. Družba B. d. o. o. je tako postala lastnica solastniškega deleža v višini približno 20 % od celotnega posestva. Njegova celotna površina znaša 36.164.355 m2.

18. Stvarni vložek je bil predmet revizije pooblaščenega revizorja, ki je ugotovil, da je vrednost stvarnih vložkov enaka povečanju osnovnega kapitala. 29. 12. 2008 so tožeča stranka in toženca sklenili Predpogodbo za sklenitev Pogodbe o odplačni odsvojitvi in prevzemu poslovnih deležev v družbi B. d. o. o.

19. Tožeča stranka in toženca sta sklenila 18. 2. 2009 pogodbo, s katero je tožeča stranka prenesla po en poslovni delež na prvega in drugega toženca. Ta pogodba se je imenovala „Pogodba o odplačnem prenosu in prevzemu poslovnih deležev v družbi B. d. o. o.“ in je bila sklenjena v obliki notarskega zapisa. V nadaljevanju povzetka dejanskega stanja bo pritožbeno sodišče to pogodbo označevalo kot Pogodbo z dne 18. 2. 2009.

20. Na prvega toženca je tožeča stranka s Pogodbo z dne 18. 2. 2009 prenesla svoj poslovni delež v višini 24 % osnovnega kapitala B. d. o. o. Nominalna vrednost tega deleža je znašala 300.929,83 EUR. Prvi toženec je plačal za takšen poslovni delež 179.000,00 EUR (prvostopenjska sodba, r. št. 2).

21. Na drugega toženca je tožeča stranka prenesla poslovni delež v višini 35,50 % osnovnega kapitala družbe B. d. o. o. Nominalna višina tega deleža je znašala 445.125,37 EUR. Zanj je drugi toženec plačal 268.000,00 EUR.

22. Skupna cena za oba deleža skupaj je znašala 447.000 EUR. Posledica obeh prenosov poslovnih deležev na toženki je bilo zmanjšanje poslovnega deleža tožeče stranke v B. d. o. o. Ta je poslej znašal 19,09 %.

23. Tožeča stranka je bila pri sklenitvi Pogodbe z dne 18. 2. 2009 stara 83 let. Bila je upokojena profesorica za poučevanje treh jezikov. Živela je v Sloveniji in v inozemstvu. V denacionalizacijskem postopku, zaradi katerega je šele postala solastnica t. i. B. posesti je ravnala kot pooblaščenka svojih dveh sester. Izvrševala je tudi pravice in obveznosti družbenice v B. d. o. o. od ustanovitve naprej. Med drugim je 30. 9. 2004 sklenila z družbo B. d. o. o. Pogodbo o upravljanju s premoženjem in kasneje še osem sprememb te pogodbe (prvostopenjska sodba, r. št. 11).

24. Poleg tožeče stranke je bila druga solastnica denacionaliziranega posestva B. R. S. in tretja in zadnja solastnica P. (prvostopenjska sodba, r. št. 11). Priimek zadnje solastnice je v sodbi zapisan na različne načine. Tožeča stranka je 7. 8. 2008 sprejela pooblastilo sestre R. S. za prodajo njenega solastniškega deleža v višini 1/3 celega posestva B. za ceno 0,77 mio EUR. Tožnica in R. S. sta se dogovorili, da odkupi sestrin delež kar (sedanja) tožeča stranka. Dne 25. 11. 2008 sta sestri sklenili darilno pogodbo pri notarki in sicer za vrednost darila v višini 1.555.155,02 EUR. Darilno pogodbo je potrdila UE Kranj in DURS DU Kranj je odmerila davek, davek pa je bil tudi plačan (prvostopenjska sodba, r. št. 11, 38 in 39). Sestri pa sta med seboj dogovorili za ceno 1 mio ameriških dolarjev (USD; prvostopenjska sodba, r. št. 55).

25. Po ugotovitvi prvostopenjskega sodišča je tožeča stranka v vseh postopkih, začenši že z denacionalizacijskim postopkom, za oceno vrednosti zemljišč uporabila ocena G., ki je bila pripravljena za potrebe denacionalizacije. Z vrednostmi premoženja so soglašali revizor (v zvezi s cenitvijo vrednosti poslovnega deleža), DURS in UE (prvostopenjska sodba, r. št. 62). Vrednosti, izračunane na temelju cenitve G. so bile tožeči stranki znane (prvostopenjska sodba, r. št. 60 na str. 27). Tožeča stranka je pri vseh poslih in tudi pri denacionalizaciji sodelovala sama (prvostopenjska sodba, r. št. 60). Oceno G. so stranke upoštevale pri sklenitvi Pogodbe z dne 18. 2. 2009.

26. R. in drugi toženec sta bila tožeči stranki znana osebno in sta bila njena svetovalca. T. J. je bila poslovodja prve toženke (T. d. o. o.). Drugi toženec je bil poslovodja B. d. o. o.. T. J. je bila knjigovodkinja B. d. o. o. (prvostopenjska sodba, r. št. 18). Drugi toženec je bil po izobrazbi gozdarski inženir (prvostopenjska sodba, r. št. 3). Ni pa bil prokurist prve toženke, kot je pravilno grajala pritožba na str. 28.

27. Tožeča stranka je drugemu tožencu zaupala (prvostopenjska sodba, r. št. 62).

28. Pritožbeno sodišče bo zaradi večje jasnosti lastne obrazložitve pojasnilo še enkrat, kakšne zahtevke in v zvezi s katero od mnogih pogodb je tožeča stranka sploh postavila. Tožeča stranka je uveljavljala neveljavnost obeh povečanj osnovnega kapitala in plačila zneskov s strani B. d. o. o. v zadevi z opr. št. I Pg 894/2011. Postopek je tekel pri Okrožnem sodišču v Kranju. Tožba je bila 25. 9. 2012 umaknjena (prvostopenjska sodba, r. št. 33).

29. Tožeča stranka v tem postopku ni uveljavljala neveljavnosti pogodb niti v zvezi s prvim zvišanjem osnovnega kapitala, niti v zvezi z drugim zvišanjem osnovnega kapitala. O veljavnosti pogodb v zvezi z povečanjem osnovnega kapitala torej v tej zadevi ni bilo potrebno odločati.

30. Odločiti je torej treba le o ničnosti pogodbe z dne 18. 2. 2009 in v zvezi z ničnostjo povezanimi in od ugotovitve ničnosti odvisnimi zahtevki iz neupravičene obogatitve.

31. Po svoji vsebini je bila Pogodba z dne 18. 2. 2009 prodajna pogodba. Trditve tožeče stranke v teku prvostopenjskega postopka so bile predvsem naslednje: da je s pogodbo z dne 18. 2. 2009 odsvojila dva poslovna deleža daleč pod njuno resnično vrednostjo. To se naj bi dogodilo zaradi njene poslovne nesposobnosti. Tožeča stranka je tudi navajala, da je bila pri sklenitvi te pogodbe nezadostno izkušena, lahkomiselna in odvisna od tožencev.

32. Glede na to, da pridejo za odločitev v poštev različni materialnopravni temelji, bo pritožbeno sodišče svojo obrazložitev v nadaljevanju razdelilo na toliko delov, kolikor pravnih temeljev pride v poštev ali pa jih je potrebno preizkusiti iz drugih razlogov. Poseben del obrazložitve je namenjen očitanim kršitvam določb pravdnega postopka.

33. V začetnem delu pritožbe tožeča stranka navaja odlomke iz Biblije in podaja še različna mnenja, ki so brez vsake povezave z obravnavano zadevo (predvsem strani 2 do 8). Ker nimajo povezave z zadevo, jih pritožbeno sodišče ni dolžno niti preučiti, niti ne zavzeti kakršnegakoli stališča v zvezi z njimi. Kolikor pa je iz začetnega dela vendarle mogoče izluščiti kakšen konkreten očitek, se ta nanaša na kršitev procesnega prava. Takšni očitki bodo obravnavani v naslednjem delu obrazložitve.

34. Vsi očitki kršitev procesnega prava so neutemeljeni.

35. Tožeča stranka očita prvostopenjskemu sodišču, da se je ves čas postopka prizadevalo, da dokazuje prekluzijo dokazov, in ni storilo ničesar, da bi se dokopalo do materialne resnice (pritožba, str. 5). Ker se v civilnih postopkih materialna resnica ne ugotavlja več od uveljavitve ZPP iz leta 1999, je takšen očitek očitno neutemeljen. V tej zadevi je prvostopenjsko sodišče zaslišalo številne priče, vpogledalo številne listine (prvostopenjska sodba, r. št. 41 in nasl.), postavilo izvedenko, dajalo materialno procesno vodstvo v daleč nadpovprečni meri in obširno ocenilo dokaze (prvostopenjska sodba, r. št. 42 in nasl.). Sestavilo je tudi obširno sodbo. Očitek, da je dokazovalo prekluzijo dokazov (karkoli naj bi že to zares pomenilo), in da se je odločilo že pred prvim narokom za glavno obravnavo, da bo tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrnilo (pritožba, str. 5), meji na žalitev. Isto velja tudi za trditev, da je poskušalo zadevo rešiti na formalno procesni ravni, in da je „po načelu odprtega sojenja večkrat prejudiciralo svojo odločitev, pri tem pa s posmehom in z viška zavračalo vsa argumentirana in ključna dejstva, ki jih je zatrjevala tožeča stranka (pritožba, str. 9), da je sodišče skušalo rešiti zadevo po liniji najmanjšega odpora (pritožba, r. št. 13). Ni utemeljen tudi pritožbeni očitek ignorance in sprenevedanja (pritožba, str. 15).

36. Tožeča stranka je sicer res predlagala svoje lastno zaslišanje na naroku za glavno obravnavo (8. 10. 2014). Potem pa je imela vso priložnost, udeležiti se še 3 naslednjih narokov za glavno obravnavo (23. 4. 2015, 25. 5. 2015 in 18. 11. 2015). Sama je kasneje umaknila dokaz s svojim zaslišanjem iz zdravstvenih razlogov (prvostopenjska sodba, r. št. 42). Sodišče seveda ni dolžno zaradi zdravstvene nezmožnosti stranke, ki je bila ves čas zastopana po pooblaščencu, preložiti glavne obravnave. Dolžno pa je stranki omogočiti, da se izjavi sama (2. odstavek 86. člena ZPP). Te svoje dolžnosti ni kršilo. Če tožeča stranka te pravice ni izkoristila, je to njena stvar in ni še nobena kršitev določb pravdnega postopka. Sicer pa tožeča stranka celo še v pritožbi ne navede, za kakšno izjavo je bila tožeča stranka prikrajšana.

37. Obširen del pritožbe tožeča stranka namenja trditvi, da je bila glede navedb in predlaganih dokazov po glavni obravnavi dne 8. 10. 2014, prikrajšana za pravico do izjave. Neutemeljeno naj bi bilo prikrajšanje zato, ker naj bi pravnega temelja za prekluzijo sploh ne bilo (str. 10 do 13). Takšna kršitev bi seveda lahko vplivala na pravilnost odločitve. Vendar pa bi morala tožeča stranka tudi navesti, katerih trditev ni mogla navesti ali katerih dokazov ni mogla predložiti. Zatrjevati bi tudi morala, v čem je takšna kršitev procesnega prava vplivala na zakonitost in pravilnost sodbe (1. odstavek 339. člena ZPP). Oboje v pritožbi tožeče stranke manjka, kar je tudi razlog za njeno neutemeljenost v tem delu.

38. Konkretna postane pritožba šele glede očitka, da prvostopenjsko sodišče v sodnem postopku ni postavilo izvedenca finančne stroke (pritožba, str. 13 in 25), ki naj bi bil po mnenju pritožnice primeren za ugotovitev prave vrednosti stvarnih vložkov.

39. Prvostopenjsko sodišče je svojo odločitev pojasnilo: „izvedenec finančne stroke po presoji sodišča ne bi pripomogel k rešitvi zadeve, saj tožnica celoten izračun oškodovanja gradi na ceni zemljišč v višini 0,97 EUR m2, ki je sporna že ves čas postopka in z ničemer izkazana“ (prvostopenjska sodba, r. št. 43). Trditev tožeče stranke je v prvostopenjskem postopku vseskozi bila, da je bila vrednost obeh poslovnih deležev veliko večja od kupnine. Vrednost pa sta poslovna deleža pridobila zato, ker je tožeča stranka na temelju pogodbe z dne 29. 12. 2008 v B. d. o. o. vložila znaten solastniški delež na B. posesti. Hkrati je tožeča stranka trdila, da cenitev G., na katero se je tožeča stranka opirala pri prav vseh dotedanjih ravnanjih, ni pravilna. Vse to je tožena stranka prerekala. Ker je bil vložek v obliki solastniškega deleža na gozdovih, kar je tožeča stranka sama trdila (in pri tem vztraja še v pritožbi, str. 15), bi se torej lahko pravilna vrednost zemljišč ugotovila zgolj s pomočjo izvedenca gozdarske stroke. Sicer pa tožeča stranka na drugem mestu svoje pritožbe graja ravnanje prvostopenjskega sodišča, ker ni postavilo izvedenca gozdarske stroke, kar je v nasprotju s prejšnjo grajo (pritožba, str. 14). Izvedenec finančne stroke bi kvečjemu lahko presodil, ali ni bil stvarni vložek podcenjen ob upoštevanju resničnega premoženja B. d. o. o. v času, še preden je bil stvarni vložek pri drugem povečanju osnovnega kapitala dan. Toda temelj za vsakršno oceno bi morala biti seveda ocena vrednosti solastniškega deleža na gozdovih kot stvarnega vložka.

40. Očitno je že zakonodajalec presodil, da je sodišče sposobno odločiti, izvedenca katere stroke bo sodišče postavilo, da bo izvedensko delo sploh primeren dokaz za ugotavljanje dejanskega stanja (2. in 3. odstavek 245. člena ZPP). Naravnost v nasprotju s temi določbami je očitek, da sodišče nima potrebnih strokovnih znanj, da bi lahko samo odločilo, da izvedenec finančne stroke ne more oceniti poslovnega deleža B. d. o. o. (pritožba, str. 14).

41. Da bi bila potrebna postavitev izvedenca gozdarske stroke, se je v teku prvostopenjskega postopka zavedala že tožeča stranka sama. Njeno pritožbeno mnenje, da bi zadoščala postavitev izvedenca finančne stroke, je zato v nasprotju z njenim mnenjem v prvostopenjskem postopku. Toliko bolj nerazumljivo je, da postavitve izvedenca gozdarsko-cenilske stroke ni nikoli predlagala v zvezi z ocenitvijo vrednosti zemljišč kot stvarnega vložka pri drugem povečanju osnovnega kapitala. Tožeča stranka je namreč v 2. pripravljalni vlogi sama navedla, da bi bilo prav, če se opravi „cenitev stvarnega vložka na dan 29. 12. 2008, ki bi jo opravil pooblaščeni ocenjevalec nepremičnin“ in pa „cenitev družbe B. d. o. o. na dan 18. 2. 2009, ki bo jo opravil pooblaščeni ocenjevalec vrednosti podjetij“ (3. pripravljalna vloga z dne 29. 1. 2015 - l. št. 280). Predlagala pa postavitve izvedenca za ocenjevanje vrednosti nepremičnin v zvezi z drugim povečanjem osnovnega kapitala kljub temu ni nikoli.

42. Neutemeljen je tudi očitek, da sodišče ni postavilo izvedenca gozdarske stroke, čeprav je bil predlagan (2. odstavek 213. člena in 2. odstavek 287. člena ZPP). Dokaz, tudi z izvedencem, se opravi le, če je potreben. Potreben pa je, če je bil predlagan za ugotovitev dejstva, ki je pomembno za odločitev sodišča.

43. Tožeča stranka je predlagala postavitev izvedenca gozdarske stroke za ugotovitev dejstev, ki za odločitev niso bila pomembna. Tožeča stranka je predlagala postavitev izvedenca v 1. pripravljalni vlogi (z dne 17. 5. 2013, l. št. 85). Predlagala ga je za ugotovitev, da je prihajalo do neupravičenega poseka v gozdovih v lasti tožeče stranke. To navaja celo že pritožba sama (pritožba, str. 15). To dejstvo za odločitev ni bilo pomembno.

44. Za ugotovitev resnične vrednosti solastniškega deleža na gozdovih kot stvarnem vložku pa tožeča stranka ni dala predloga za dokaz z izvedencem gozdarske stroke niti v 1. pripravljalni vlogi, niti v kasnejših vlogah. Takšnega predloga ni dala v teku prvostopenjskega postopka pravzaprav nikoli. Pritožba sicer trdi drugače (str. 15 in 25). Pri tem ostane povsem nedoločna, v kateri od kasnejših vlog naj bi takšen dokazni predlog bil podan in tudi v zvezi s katerim dejstvom. Pritožbeni očitek je po vsebinski plati neutemeljen poleg tega pa tudi preveč površen in zato neupošteven že iz povsem procesnih razlogov.

45. V prvostopenjski sodbi tudi ni nobenega nasprotja v obrazložitvi glede postavitve izvedenca gozdarske stroke. Prvostopenjsko sodišče je v r. št. 27 (na str. 27) zgolj ugotovilo, da tožeča stranka ni predlagala izvedenca gozdarsko-cenilne stroke za ugotovitev vrednosti nepremičnin, ki so bile vložene kot stvarna vložka. V r. št. 43 (na str. 20) pa je prvostopenjsko sodišče ugotovilo, da je tožeča stranka predlagala postavitev izvedenca gozdarske stroke „nesubstancirano in v delu glede očitane škode z upravljanjem družbe B. d. o. o. ter nedovoljenimi poseki, kar ni predmet tožbenega zahtevka“. Postavitev izvedenca gozdarske stroke je bila torej predlagana v zvezi z drugimi trditvami kot tistimi, ki bi bile v tem postopku koristne za tožečo stranko. Vse te ugotovitve prvostopenjskega sodišča so glede na podatke spisa tudi pravilne in jih je zaradi ostalih pritožbenih navedbe preizkusilo tudi pritožbeno sodišče. To je razvidno iz drugih delov te obrazložitve.

46. Nadaljnja pritožbena izvajanja v zvezi z resnično vrednostjo gozdov (zlasti na str. 15 in 26) se opirajo na izpoved drugega toženca na naroku za glavno obravnavo z dne 23. 4. 2015. Vrednost gozda v B. posesti naj bi znašala 0,3 do 0,4 EUR/m2 in naj bi bila torej bistveno višja kot so jo soglasno ocenile stranke v času sklenitve Pogodbe z dne 18. 2. 2009. Tožeča stranka je to izpoved vzela iz konteksta. Š. je namreč na istem zaslišanju izjavil naslednje (l. št. 347 in 348): „Na vprašanje, po mojem mnenju, koliko bi bila neka variabilnost te cene, povem da po občutku bi bilo nekje 0,30 ali 0,40 EUR/m2. Bi pa poudaril, da je cena lahko izredno različna, in sicer cena majhne gozdne posesti in cene velikega gozdnega kompleksa, za katerega je treba imeti. (stavek je nedokončan tudi v izvirnem besedilu, opomba sodišča). Te manjše parcele, ki se prodajajo okrog ... in ki so potencialno zazidljive, je lahko tudi evro, ne glede na lesno maso, ki je gor, ker vsak špekulira. Ali pa če je nekje spravilo in če doma na drva kurite. Za ta konkreten gozd povem, da je gozd kompleks, v katerem je precej nerodovitnega, je veliko varovalnih gozdov, kjer je spravilo v 70 % možno le z žičnicami, ki zelo podražijo samo spravilo in cena lesa je sorazmerno temu primerna. To potem vpliva na kvadraten meter gozda.“ Drugi toženec je torej pojasnil, da lahko na vrednost gozdov vpliva marsikatera okoliščina in je tudi navedel nekatere okoliščine. Navedel pa je tudi nekatere okoliščine, zaradi katerih je cena za kvadratni meter B. posesti lahko nižja, kot bi bila sicer. Predvsem pa s tem še ni bila dokazana resnična vrednost gozdov. Iz celotne izpovedi je mogoče razbrati le, da, če ni posebnih okoliščin, lahko znaša cena 30 do 40 centov za m2, v okolici ... pod določenimi predpostavkami ali če rabi lastnik gozda les za kurjavo pa tudi 1 EUR/m2.

47. Resnična cena bi bila lahko dokazana le na temelju ocene izvedenca gozdarske stroke, ki pa ni bil postavljen zato, ker njegove postavitve ni predlagala tožeča stranka. Tožeča stranka v teku prvostopenjskega postopka celo niti ni trdila, da je takšna vrednost, kot jo je omenjal drugi toženec, prava. Postavljala je drugačne trditve, ki so predvsem temeljile na oceni vrednosti A. Ta ocena je bila napravljena po naročilu tožeče stranke in ni bila potem v teku prvostopenjskega postopka nikoli potrjena.

48. Prvostopenjsko sodišče je povsem pravilno ravnalo, ker se pri svoji odločitvi ni oprlo na kazensko ovadbo in ker ni poizvedovalo na Okrožnem državnem tožilstvu. Pravdno sodišče je namreč vezano le na pravnomočno sodbo v kazenskem postopku in še to le v zelo omejenih okvirih (14. člen ZPP). Kaj si je tožeča stranka predstavljala pod „poizvedbami“, ni prav jasno. Če pa je merila na uporabo 3. odstavka 226. člena ZPP, potem bi morala tožeča stranka trditi, da listine ni mogla priskrbeti sama. Da je takšno trditev tožeča stranka postavila v teku prvostopenjskega postopka, in da je bila dovolj opredeljena, pritožba niti ne trdi. Prav zaradi nedoločnosti pa je takšen predlog prvostopenjsko sodišče zavrnilo in je torej ravnalo prav (prvostopenjska sodba, r. št. 43 na str. 20).

49. Pritožba tudi ne navaja poimensko, katerih preostalih prič prvostopenjsko sodišče ni zaslišalo, niti ne, kakšne bistvene posledice bi to lahko imelo za ugotovljeno dejansko stanje. Pritožba je torej v tem delu hkrati nedoločna in tudi ni zadostila 1. odstavku 339. člena ZPP.

50. Prvostopenjsko sodišče tudi ni kršilo 3. odstavka 125. člena ZPP. Pritožba je na str. 36 očitala, da sodišče ni upoštevalo trditve tožeče stranke, da prepis posnetka glavne obravnave z dne 18. 11. 2015 na 3. strani prepisa ni točen. Nadalje je očitala prvostopenjskemu sodišču, da ji ni omogočil poslušanje zvočnega posnetka glavne obravnave.

51. Stranka ima v 3 dneh od prejema prepisa pravico do vpogleda v prepis zapisnika in lahko ugovarja zoper morebitno nepravilnost prepisa (3. odstavek 125. člena ZPP). Nima pa pravice zahtevati, da se ji prepis pošlje; stranka mora priti poslušati zapis torej na sodišče. Prav to pa je storila tožeča stranka. Tožeča stranka je sodišča prosila za to, da ji priskrbi zapis: ji ga izroči na ustreznem mediju ali ji omogoči poslušanje preko internetnega portala (l. št. 476 in 477). Pritožba ne zatrjuje, da bi prvostopenjsko sodišče tožeči stranki kakorkoli skušalo preprečiti poslušanje zvočnega zapisa na sodišču, niti, da bi tožeča stranka kadarkoli poskušala priti do sodišča z namenom poslušanja posnetka.

52. Sicer pa se sam domnevno nepravilni prepis nanaša na zaslišanje izvedenke psihiatrične stroke T., ki se je v domnevno nepravilno prepisanem delu izjavila o odvisnosti tožeče stranke v poslovnem smislu. Prvostopenjsko sodišče je izpovedbo povzelo (prvostopenjska sodba, r. št. 57) in jo tudi upoštevalo. Odločitev o tem, ali je bila tožeča stranka odvisna v poslovnem smislu, je tako ali tako stvar sodišča in ne izvedenke psihiatrične stroke. Njena izjava, celo če je bila narobe zapisana, ni mogla bistveno vplivati na odločitev prvostopenjskega sodišča.

53. Prvostopenjsko sodišče je presodilo, da je bila tožeča stranka v času sklepanja pravnih poslov, zlasti še 18. 2. 2009, poslovno sposobna. Takšna ugotovitev dejstva temelji na izvedenskem mnenju in zaslišanju T.

54. Pritožba v nobenem delu ne izpodbija teh ugotovitev izrecno. Pač pa na str. 27 navaja, da je bila tožeča stranka pri sklenitvi Pogodbe z dne 18. 2. 2009 v 83. letu starosti, da bo bile njene umske in kognitivne sposobnosti in tudi sposobnosti logičnega mišljenja že bistveno zmanjšane. Tako naj bi ugotovila tudi izvedenka (pritožba, str. 28 zgoraj). V katerem delu svojega izvedenskega mnenja naj bi izvedenka ugotovila tisto, kar trdi sedaj v pritožbi tožeča stranka, pritožba ne navaja.

55. Od vsega navedenega drži le, da je prvostopenjsko sodišče ugotovilo starost tožeče stranke pri sklenitvi navedene pogodbe. Upada miselnih sposobnosti prvostopenjsko sodišče ni ugotovilo. Njegova ugotovitev je bila prav nasprotna, namreč da „ni mogoče sklepati, da tožnica v kritičnem času ne bi bila sposobna ustrezne racionalne presoje … izvedenka ne ugotavlja dejavnikov, ki bi v obravnavanem času omejevali ali zmanjševali sposobnost tožnice za oblikovanje njene prave volje oziroma njeno razumevanje posledic izjavljene volje v času oprevljanega posla“ (prvostopenjska sodba, r. št. 56 na str. 25). Mnenja izvedenke ni povzelo napačno.

56. Pritožbeno sodišče pa tudi po uradni dolžnosti opravljenem preizkusu ne vidi prav nobenega razloga za drugačno presojo, kot jo je napravilo že prvostopenjsko sodišče, namreč da je bila tožeča stranka 18. 2. 2009 poslovno sposobna. Mnenje izvedenke je bilo namreč tako jasno in dobro obrazloženo, da drugačne presoje kot to, da je bila tožeča stranka poslovno sposobna, ni dopuščalo.

57. Morebitna kasnejša poslovna nesposobnost tožeče stranke, celo če je do nje res prišlo, je za odločitev v tej zadevi brez pomena.

II. ODERUŠTVO (1. ODSTAVEK 119. ČLENA OZ)

58. Neutemeljena je pritožba tudi v delu, v katerem se nanaša na obstoj oderuštva pri Pogodbi z dne 18. 2. 2009 (1. odstavek 119. člena OZ).

59. Prvostopenjsko sodišče je zanikalo tako obstoj očitnega nesorazmerja med danim in prejetim (t. i. objektivnega predpostavke) kot tudi ene od alternativno podanih razlogov na strani domnevno prikrajšane osebe, v tej zadevi tožeče stranke (t. i. subjektivne predpostavke).

60. Pritožba v zvezi z oderuštvom navaja, da naj bi bilo očitno nesorazmerje med dajatvama obeh pogodbenih strank ugotovljeno v mnenju M. in mnenju S. (iz E.). Potem v nadaljevanju pa na straneh 17 do 25 to mnenje navaja, očitno dobesedno.

61. Obe mnenji nista bili temelj za odločanje prvostopenjskega sodišča. M. ni bila postavljena za izvedenko v tem postopku. Njeno mnenje je zgolj zasebna listina, ki je kvečjemu vsebovala trditve. Trditve so bile v prvostopenjskem postopku prerekane, potem pa v prvostopenjskem postopku niso bile dokazane. Tudi v pritožbenem postopku zato niso upoštevne. Za listini, ki sta ju sestavila S. in A. velja isto (prvostopenjska sodba, r. št. 60). Pravilen dokaz z izvedencem gozdarske stroke pa ni bil predlagan in zato tudi ne izveden, resnična vrednost zemljišč je ostala neugotovljena.

62. Pritožba skuša izpodbiti pravilnost ocene zemljišč, ki jo je napravil G. Ta ocena sama po sebi ni bila nosilni razlog za odločitev prvostopenjskega sodišča, temveč tisto, kar je bilo našteto v predhodni številki. Je pa prvostopenjsko sodišče pravilno ocenilo, da ni mogoče sklepati, da je bila ocena G. očitno nepravilna, namreč prenizka. Ocena pa je bila takšna, da se ni bistveno razlikovala od vrednosti, ki je bila temelj za določitev vrednosti obeh prodanih poslovnih deležev. Razloge je prvostopenjsko sodišče navedlo samo: vrednosti iz cenitve G. so stranke upoštevale pri določitvi prodajne cene v Pogodbi z dne 18. 2. 2009, tožeči stranki so bile znane in jih je tudi uporabila pri vseh dotedanji poslih in pri denacionalizaciji (podrobnosti tudi v prvostopenjski sodbi, r. št. 60). Celo če je bila ocena stara že skoraj 9 let, če je G. izvedenec kmetijske in ne gozdarske stroke, in je bila opravljena glede na stanje premoženja ob denacionalizaciji, ostaja dejstvo, da je prav to oceno tožeča stranka uporabljala v vseh drugih postopkih, in to ne le v času denacionalizacije, temveč tudi še kasneje (prvostopenjska sodba, r. št. 60 in 62). Da je bilo po G. opravljeno vrednotenje nepremičnin „administrativno“, je to glede na okoliščine primera nepomembno iz že navedenih razlogov.

63. Očitno nesorazmerje dajatev ene in druge stranke pa tudi ne izhaja iz samih drugih ugotovitev prvostopenjskega sodišča. Tožeča stranka je imela pooblastilo sestre R. S. za prodajo enotretjinskega deleža na B. posesti, cena je znašala 0,77 mio EUR. Med obema sestrama dogovorjena cena je znašal milijon ameriških dolarjev. To je v času prodaje, to je bilo konec leta 2008, in glede na takratni tečaj ameriškega dolarja, ustrezalo približno 0,77 mio EUR. Tožeča stranka je potem manjši solastniški delež vložila v B. d. o. o., ki je tako postala solastnica okrog 20 % B. posesti. Očitno ne cele, glede na to, da so stranke morale zaradi pomote skleniti še posebno, dodatno pogodbo 6. 1. 2009. Če se upošteva nakupna cena (0,77 mio EUR, to je 770.000 EUR), prodajna cena za oba poslovna deleža (447.000 EUR) in seveda velikosti poslovnih deležev, potem za ugotovitev očitnega nesorazmerja ni mogoče najti opore niti v podatkih o z R. S. sklenjeni pogodbi.

2. Odvisnost, nezadostna izkušenost in lahkomiselnost

64. Bistveni del pritožbe se pravzaprav nanaša na odvisnost in neizkušenost. Pritožba skuša prepričati pritožbeno sodišče, da je bila tožeča stranka odvisna od drugega toženca (Š.) in od R. (pritožba, str. 28). Zadnji sploh ni stranka tega postopka. Oba sta bila njena svetovalca, z drugim tožencem je prijateljevala. Šlo naj bi za poslovno odvisnost. Kakšnih drugih razlogov za odvisnost tožeča stranka v pritožbi ni niti navajala.

65. Pritožnica se še tudi sklicuje na izpoved izvedenke T. (pritožba, str. 29 in 30). Izvedenka je menila, da je bila tožeča stranka (sedaj pritožnica) odvisna „v najširšem smislu, kot je ena oseba odvisna od vseh drugih oseb, je bila odvisna“ in pa na vprašanje pooblaščenca tožeče stranke o tem, ali je to lahko odločujoče pri sklepanju pravnih poslov, je odgovorila: „Ja, na poslovnem področju pa lahko.“ Pritožbo je težko razumeti drugače kot poziv pritožbenemu sodišču, da ponovno oceni pomen mnenja izvedenke za presojo, ali je bila odvisnost podana.

66. Pritožbeno sodišče najprej navaja, da je prvostopenjsko sodišče mnenje izvedenke upoštevalo in tudi ocenilo (r. št. 57 in 62 na str. 28). V civilizirani družbi je vsakdo odvisen še vsaj od koga drugega. Očitno je, da je takšna odvisnost splošna in bistveno premalo močna, da bi bil lahko zaradi tega pravni posel ničen.

67. V prvostopenjskem postopku pa je bilo dokazano tudi, da je tožeča stranka zaupala predvsem drugemu tožencu (prvostopenjska sodba, r. št. 62 na str. 28). Zaupanje je tožeča stranka prikazovala kot vrsto odvisnosti. Pritožbeno sodišče je mnenja, da je že prvostopenjsko sodišče presodilo pravilno, da je tudi to premalo za to, da bi obstajala odvisnost tožeče stranke. VS RS je v zadevi z opr. št. II Ips 373/2009 že odločilo, da „zgolj čustvena naklonjenost … ne predstavlja zadostnih elementov za sklep, da je bila (tožeča stranka) v tako šibkem in podrejenem položaju, da bi se tega moral zavedati tudi toženec in bi bilo pogodbo mogoče opredeliti kot oderuško in s tem nično.“

68. Pritožbeno sodišče pri svoji presoji tudi ni spregledalo, da zaupanje ni bilo popolno. Odločilna pogodba, to je pogodba z dne 18. 2. 2009, je bila sklenjena v obliki notarskega zapisa, isto pa velja tudi za ostale pogodbe in sklep, s katerim se je pravzaprav pripravljala sklenitev prav te pogodbe. V tem oziru je bila pomembna zlasti predpogodba z dne 29. 12. 2008, saj se je s Pogodbo z dne 18. 2. 2009 pravzaprav v veliki meri zgolj izvršilo tisto, kar je bilo predvideno s predpogodbo.

69. Pritožba tako niti ne omenja, še manj pa izpodbija ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da je bila pri sklenitvi predpogodbe z dne 29. 12. 2008 in Pogodbe z dne 18. 2. 2009 prisotna notarka B.B. Prav tako pritožba ne izpodbija sklepanja, da je tožeča sicer zaupala drugemu tožencu, toda ne slepo in da se je sama zanimala za posledice sklenjenih poslov. Takšen sklep je mogoče napravi zlasti iz izpovedi notarke B.B.

70. Notarka je izpovedala, da je tožeča stranka pri sklepanju poslov veliko spraševala in si delala zapiske (prvostopenjska sodba, r. št. 54). Pri sestavljanju predpogodbe (29. 12. 2008) je bila potrebna vsaj ena ura, saj so bili ob branju pogovori in tudi pojasnjevanja (prvostopenjska sodba, r. št. 54). Tožeča stranka je bila seznanjena že z osnutki, opozorjena je bila tudi na prihodnjo izgubo deležev v B. d. o. o. (vse na navedenem mestu). Če bi tožeča stranka zaupala slepo, potem bi ne spraševala in si ne bi delala zapiskov. Opozorila notarja na pravne posledice pa naj bi prav preprečila posledice lastne predhodne nepremišljenosti, katere vzrok je lahko tudi predhodna napačna predstava o posledicah ali pa čisto preprosto zaupanje. Vendar so opozorila bila dana. Če bi bilo zaupanje slepo, bi sicer nemara lahko bila podana odvisnost, toda tožeča stranka ni zaupala do takšne mere.

71. Med ugotovitvami prvostopenjskega sodišče ni najti nobene, ki bi kazala na to, da je bila tožeča stranka gospodarsko odvisna od tožencev.

72. Ne držijo pritožbene navedbe, da je drugi toženec tožeči stranki ves čas zagotavljal, da se njen solastninski delež na B. posesti s sklenitvijo Pogodbe z dne 18. 2. 2009 ne bo spremenil. Česa takšnega prvostopenjsko sodišče ni ugotovilo. Prvostopenjsko sodišče je ugotovilo celo nasprotno, namreč da je bila tožeča stranka opozorjena na to, da bo izgubila delež na B. d. o. o. (prvostopenjska sodba, r. št. 54 na str. 24 in r. št. 62 na str. 28). Pritožba navaja tudi, da naj bi tožeča stranka v letu 2003 pridobila položaj baronice in da ji je to pomenilo veliko. Česa takšnega prvostopenjska sodba ni ugotovila. Ker pritožba niti ne navaja, da bi prvostopenjsko sodišče v zvezi s takšno trditvijo ravnalo nepravilno, je takšna trditev neupoštevna.

73. Prvostopenjsko sodišče ni ugotovilo, da bi toženca tožeči stranki trdila, da mora skleniti pogodbo pri notarju zgolj zaradi davčnih predpisov in še zlasti zaradi višine obdavčitve (pritožba, str. 27). Pritožba tudi ne trdi, da je takšno trditev tožeča stranka postavila v teku prvostopenjskega postopka in da bi prvostopenjsko sodišče v zvezi s trditvijo ne izvedlo kakšnega dokaza. Predvsem pa takšna trditev nima nobenega pomena ne za ugotovitev prikrajšanja (objektivne predpostavke) in ne za ugotovitev zatrjevane, pa ne dokazane odvisnosti.

74. Pritožba le zelo kratko omenja neizkušenost tožeče stranke in tudi njo navaja kot pritožbeni razlog (pritožba, str. 28). Kot razlog za obstoj neizkušenosti je navedla, da naj bi tožeča stranka ne bila niti pravnica niti finančnica in v Sloveniji ni niti dejansko pretežno živela. Po poklicu je bila učiteljica angleščine in francoščine. Na cenitve podjetij se ni spoznala.

75. Tudi neizkušenost je prvostopenjsko sodišče zanikalo (prvostopenjska sodba, r. š. 62). Enako je presodilo tudi pritožbeno sodišče. Pogodba z dne 18. 2. 2009 je bila precej preprosta, saj je bila v bistvenem delu prodajna pogodba, kot je ugotovilo že prvostopenjsko sodišče. Šlo je za prodajo deležev v B. d. o. o. proti plačilu. Nobenega posebnega razumevanja pravnega položaja, ki bo nastalo zaradi tega ni bilo potrebno imeti. Kar se cenitev podjetij tiče, pa se je tožeča stranka očitno zanašala na pravilnost podobnih vrednosti, ki jih je že sama uporabila v drugih poslih in pri denacionalizaciji, kar je prvostopenjsko sodišče ugotovilo in pritožba niti ne izpodbija (r. št. 60 in 62).

76. Morebitna nepravilna ocena vrednosti je stvar objektivne predpostavke za neveljavnost pravnega posla, ta pa ni bila ugotovljena. Vendar to ni edini razlog, da je neizkušenost pri ocenjevanju vrednosti lastne dajatve neupoštevna. Številne vrste poslov sklepajo stranke le redko in pri oceni, ali so dajatve v sorazmerju, so neizkušene. Zgolj zato takšni posli ne morejo biti nični, če potem pride do nesorazmerja med dajatvami ene in druge pogodbene strani. Na stranki sami je, da se predhodno, pred sklenitvijo posla primerno pripravi na njegovo sklenitev tudi tako, da se pozanima glede cene. Takšno je tudi vrednotenje samega OZ, kar je mogoče jasno razbrati iz 1. odstavka 118. člena OZ. Pravni posel je zaradi nesorazmerja v ceni sicer lahko neveljaven, toda le, če za pravo vrednost stranka ni vedela in ni morala vedeti. Stranka se mora torej pozanimati, kakšna je pravilna cena. Le če je to storila, se bo lahko sklicevala na nesorazmernost dajatev. Uveljavljala jo bo torej lahko le v primeru upravičene zmote. Zgolj življenje v inozemstvu in pa nepoznavanje pravne ureditve Republike Slovenije pa tudi ni razlog za morebitno neizkušenost (odločba VS RS, opr. št. II Ips 123/2014). Jasno je, da mora oderuh „izkoristiti“ šibek položaj nasprotne stranke, torej na primer neizkušenost. Izkoristi ga lahko le, če ga pozna in ravna namerno (odločbi VS RS, opr. št. II Ips 123/2014, II Ips 304/2011). Glede na odločbo VS RS, opr. št. II Ips 304/2011) zadošča v posebnih okoliščinah že oderuhova nedejavnost; vendar mora oderuh zavestno pristati na že ustvarjeno stanje in mora ravnati z namenom pridobitve premoženjske koristi. Na takšno ravnanje pa ne kaže izpoved drugega toženca, da je bila ocena med strankami dogovorjena (prvostopenjska sodba, r. št. 55).

77. Toženca nista izkoristila tožeče stranke že zato, ker ni izkazano, da sta vedela za kakšno drugo vrednost zemljišča kot tisto, ki jo je tožeča stranka sama uporabljala pri vseh poslih in tudi pri denacionalizaciji in je temeljila na oceni izvedenca G. Glede na sklenjen posel z R. S. in tam dogovorjeno ceno, ki jo je vsaj drugi toženec poznal, R. pa tudi, ni mogoče sklepati, da sta izkoristila tožečo stranko.

78. Prvostopenjsko sodišče je zanikalo tudi obstoj lahkomiselnosti (prvostopenjska sodba, r. št. 57 na str. 26). Pri tem se je oprlo na mnenje izvedenke T., ki je ugotovila, da v „osebnostni strukturi tožnice ni našla znakov lahkomiselnosti in da je imela izkušnje na družboslovnem področju“. Pritožba tega niti ne izpodbija. Po opravljenem preizkusu po uradni dolžnosti je prišlo pritožbeno sodišče do sklepa, da je bila presoja prvostopenjskega sodišča pravilna. Glede na izvedensko mnenje in ob odsotnosti vsakršnih indicev, ki bi kazali na lahkomiselnost, bi bila težko kaj drugačna.

III. NIČNOST ZARADI NEMORALNOSTI (1. ODSTAVEK 86. ČLENA OZ)

79. Breme pritožnika je, da dovolj opredeljeno opiše, zoper kaj je usmerjena njegova pritožba in tudi, kakšna je posledica domnevno nepravilnega ravnanja prvostopenjskega sodišča. Pritožba je lahko uperjena zoper uporabo procesnega ali materialnega prava ali tudi zoper ugotovljeno dejansko stanje (1. odstavek 338. člena ZPP). Posledica nepravilnega ravnanja sodišča je pač lahko bodisi nepravilna odločitev v dejanskem ali v pravnem pogledu. Očitek mora biti v vsakem primeru opredeljen, da lahko pritožbeno sodišče sploh opravi pritožbeni preizkus. Če ni, pritožbeno sodišče niti ne ve, kakšen preizkus se od njega pričakuje na temelju vložene pritožbe. Pritožba mora presegati raven navajanja poljubnih trditev, sicer pritožbeno sodišče ne bo opravilo pritožbenega preizkusa, ki bi presegal preizkusa po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP).

80. Ta pravna pravila je pritožbeno sodišče zapisalo nekoliko obširneje zato, ker je pritožba od str. 31 naprej v veliki meri nedoločna. Naslov pritožbe na str. 31 se izrecno nanaša na ničnost po 86. členu OZ. Temu besedilu sledi ponavljanje navedb, ki jih je tožeča stranka že podala v predhodnih delih pritožbe, med drugim na primer, da je bila tožeča stranka v času sklenitve Pogodbe z dne 18. 2. 2009 stara 83 let. V nadaljevanju pa postavlja trditve, ki jih kot dejstva prvostopenjsko sodišče ni ugotovilo. To velja na primer za trditve v zvezi z tožničinim očetom, dr. K. B. Predvsem pa iz teh trditev ni mogoče razbrati, kaj je sploh predmet pritožbenega izpodbijanja. Pritožba namreč ne očita prvostopenjskemu sodišču, da je kršilo pravo ali da je zmotno ugotovilo dejansko stanje. Pritožbene navedbe na str. 31 in 32 so zato takšne, da sodišče druge stopnje prvostopenjske sodbe niti ne more preizkusiti. Vrsta trditev, na primer o zahtevnih in kompleksnih opravilih korporativnega upravljanja, se niti ne nanaša na sklenitev Pogodbe z dne 18. 2. 2009, temveč na povsem druge posle in opravila. Zapisano velja v veliki meri tudi za navedbe na str. 34 in 35, pri katerih gre predvsem za ponavljanje že v zvezi z oderuštvom danih navedb.

81. Pritožba je potem v nadaljevanju vsaj toliko konkretna, da je možen preizkus utemeljenosti vsaj nekaterih pritožbenih očitkov. Razen starosti tožeče stranke ponavlja še, da je bil drugi toženec za tožečo stranko Bog in vsaka njegova beseda je bila Božja beseda. Kakršnihkoli konkretnih očitkov zoper ugotovitve prvostopenjskega sodišča pritožnica ni navedla. Tudi ta trditev je v nasprotju z ugotovljenimi dejstvi. Ugotovitev prvostopenjskega sodišča je namreč bila, da je tožeča stranka drugemu tožencu sicer zaupala, toda zaupanje ni bilo slepo (prvostopenjska sodba, r. št. 53). Tožeča stranka se je pred sklenitvijo Pogodbe z dne 18. 2. 2009 pustila temeljito poučiti o pomenu pravnega posla (prvostopenjska sodba, r. št. 54). Okoliščine, ki jih pritožba navaja o odkritju svojega domnevnega prikrajšanja (pritožba, str. 35), nimajo nobene povezave s samo sklenitvijo posla, saj se nanašajo na čas po sklenitvi Pogodbe z dne 18. 2. 2009.

82. Pritožbeno sodišče je opravilo le preizkus po uradni dolžnosti. Odločilo je, da je bila odločitev prvostopenjskega sodišča pravilna. Tudi če se kot pravni temelj za morebitno ničnost vzame 1. odstavek 86. člena OZ, Pogodba z dne 18. 2. 2009 ni bila nična (2. odstavek 350. člena ZPP). Pri svojem preizkusu je pritožbeno sodišče kot dejanski temelj uporabilo iste ugotovitve kot pri preizkusu ničnosti zaradi oderuštva.

83. Oderuštvo je samo po sebi nemoralno. Ničnost zaradi oderuštva torej lahko pomeni le posebno podvrsto ničnosti zaradi nemoralnosti samega pravnega posla (1. odstavek 86. člena OZ). Seveda je lahko pravni posel sicer nemoralen, vendar pa ni oderuški. Oderuški pravni posel je nemoralen, ker pomeni izkoriščanje sopogodbenikov šibkega položaja. To predpostavlja, da oderuh ve za takšen položaj. Nesorazmerje med vrednostmi dajatev ali storitev na eni in drugi strani se lahko uveljavlja v okviru ničnosti predvsem kot primer oderuštva. Za to, da bi očitno nesorazmerje vodilo do ničnosti, bi se morale pokazati še kakšne dodatne drugačne okoliščine, kot pri oderuštvu, zaradi katerih bi bil pravni posel nemoralen. Takšnih okoliščin pa prvostopenjsko sodišče ni ugotovilo in jih niti pritožba ni navedla. Zato tudi pritožbeno navajanje različnih že ugotovljenih dejstev za tožečo stranko ni pripeljalo do ugodnejše sodbe kot je bila že prvostopenjska.

84. Pritožbeno sodišče pa izrecno opozarja na to, da je opravilo preizkus in tudi odločilo v tej zadevi na temelju 1. odstavka 86. člena OZ, kolikor se nanaša na nemoralnost. Ni preizkušalo, kakšen bi bil vpliv morebitne kazenske obsodbe na sodbo o veljavnosti pravnega posla.

85. Pritožba je navedla pravno mnenje iz sodbe opr. št. VSL I Cp 832/2011 (pritožba, str. 35 in 36). To pravno mnenje je, da obsodba za kaznivo dejanje goljufije vodi do presoje, da je bil zaradi goljufije sklenjeni pravni posel ničen zaradi nemorale.

86. Pritožbeno sodišče ni takšnega mnenja. Goljufivo ravnanje je ravnanje v nasprotju s KZ-1. Ker je KZ-1 prisilni predpis, pripelje obsodba zaradi goljufije do ugotovitve, da je bilo goljufovo ravnanje, ko je treba preizkusiti njegove civilnopravne posledice, ravnanje v nasprotju s prisilnim predpisom (1. odstavek 86. člena OZ). Tega pa pritožbeno sodišče ni niti presojalo, saj takšna kazenska sodba v dosedanjem postopku ni bila predložena. Trditve tožeče stranke so se omejevale na vodenje policijske preiskave zaradi vložene kazenske ovadbe, ne pa tudi, da je bil kateri od tožencev obsojen za storitev kaznivega dejanja. Če bo, bo torej naknadna ugotovitev ničnosti iz tega razloga še mogoča, čeprav ne več v tem postopku.

IV. ODLOČITEV O ZAHTEVKIH IZ NEUPRAVIČENE OBOGATITVE

87. Prvostopenjsko sodišče je zavrnilo tudi zahtevke pod I.2. izreka prvostopenjske sodbe. Skupno jim je, da gre za zahtevke iz neupravičene obogatitve; njihov pravni temelj je predvsem v 1. odstavku 190. člena OZ. Prvostopenjsko sodišče je pravilno zavrnilo te zahtevke.

88. Takšni zahtevki bi lahko bili utemeljeni le, če bi bila Pogodba z dne 18. 2. 2009 nična. Ker ni nična, ni prišlo do prehoda obeh poslovnih deležev na toženca brez pravnega temelja, saj ta obstaja prav v navedeni pogodbi.

89. Prvostopenjsko sodišče je zavrnilo tudi odškodninski zahtevek. Kot morebitni temelj je preizkusilo 2. odstavek 49. člena OZ.

90. Ker tožeča stranka sploh ni predhodno izpodbijala Pogodbe z dne 18. 2. 2009, tudi odškodninski zahtevek v nobenem primeru ne more biti utemeljen. Nemogoče je zahtevati odškodnino zaradi prevare, če je hkrati pravni posel še veljaven, ker niti ni bil izpodbit. Takšno je stališče pritožbenega sodišča ne glede na odločbo VS RS II Ips 848/2009.

91. Je pa vprašanje, ali se lahko zahteva odškodnina zaradi prevare, čeprav predhodno pravni posel ni bil niti izpodbijan, postranskega pomena. Prvostopenjsko sodišče je presodilo, da trditve tožeče stranke ne zadoščajo, da bi bilo mogoče videti v ravnanju tožencev prevaro. Enaka je tudi odločitev pritožbenega sodišča, ki je bila opravljena zaradi po uradni dolžnosti napravljenega preizkusa glede uporabe materialnega prava.

92. Tožena stranka je ugovarjala zastaranje odškodninskega zahtevka. Prvostopenjsko sodišče je ugotovilo, da je tožeča stranka postavila svoj zahtevek prepozno, po preteku triletnega subjektivnega zastaralnega roka za uveljavljanje zahtevka iz civilnega delikta. Tožena stranka se je zavedla domnevne prevare že pred 24. 5. 2009, tožba pa je bila vložena 21. 6. 2012. Vseh teh ugotovitev pritožba ne izpodbija. Celo če bi bilo mogoče uveljavljati odškodninski zahtevek zaradi prevare brez hkratnega izpodbitja same Pogodbe z dne 18. 2. 2009, je ta zahtevek v vsakem primeru zastaral.

93. Ker tožeča stranka v prvostopenjskem postopku ni uspela, ji je prvostopenjsko sodišče pravilno naložilo, da mora sama nositi svoje stroške prvostopenjskega postopka, toženi stranki pa povrniti njene stroške postopka (točka I.3. izreka prvostopenjske sodbe in točka II.).

94. Pritožbeno sodišče je moralo odločiti še o stroških pritožbe (1. odstavek 165. člena ZPP). Ker pritožba ni bila uspešna, pritožnica ni upravičena do povrnitve pritožbenih stroškov (1. odstavek 154. člena ZPP). Tožeča stranka mora toženi stranki povrniti njene stroške, ki jih je imela z odgovorom na pritožbo.

95. Postopek se je začel 21. 6. 2012. Takrat se je uporabljal še Zakon o odvetniški tarifi, zato mora pritožbeno sodišče odločiti o povrnitvi stroškov na temelju tega zakona, ker gre za odmero stroškov za delo odvetnika.

96. Toženca sta zahtevala povrnitev stroškov odgovora na pritožbo. Oba toženca je zastopal isti odvetnik.

97. Glede na vrednost spornega predmeta v višini 8.951.180,00 EUR znaša nagrada za delo odvetnika po tar. št. 3210 ZOdvT, ob upoštevanju tar. št. 1200, skupaj 39.468,00 EUR, upravičen pa je tudi do DDV v višini 22 %, torej skupaj do 48.150,96 EUR. Ni pa upravičen do povrnitve 56,60 EUR po tar. št. 6000 in 6001, ker ni pojasnil, pri katerem dejanju v zvezi s pritožbo naj bi mu takšni stroški nastali.

98. ZPP za odločitev o stroških v takšni zadevi nima nobenega pravila; 161. člen ZPP se namreč nanaša na zadeve, v katerih so sosporniki stroškovni zavezanci in ne upravičenci.

99. Toženca sta dva in sta navadna sospornika. Obveznost tožeče stranke je deljiva (1. odstavek 393. člena OZ). Pritožbeno sodišče je odločilo, da naj tožeča stranka vsakemu od tožencev poravna polovico od 48.150,96 EUR, torej po 24.075,48 EUR. Tadva zneska bo morala pritožnica povrniti v 15 dneh od vročitve te odločbe. Če bo s plačilom zamudila, bo morala plačati še zakonske zamudne obresti (1. odstavek 299. in 1. odstavek 378. člena OZ. Teči bodo začele z zamudo, torej s šestnajstim dnevom od vročitve te odločbe.

OZ člen 41, 41/1, 49, 49/2, 118, 118/1,119, 119/1. ZPP člen 86, 86/2, 125, 125/3, 213, 213/2, 226, 226/3, 245, 245/2, 245/3, 287, 287/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.