VSK Sodba in sklep I Cp 366/2017
Sodna praksa višjih sodišč, 2017-12-05

Boženka Felicijan Hladnič (preds.), Tatjana Markovič Sabotin (poroč.), Mirela Lozej

denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo - duševne bolečine zaradi posega v osebnostne pravice - strah - kršitev osebnostne pravice - odškodnina za strah - odškodnina za zmanjšanje življenjskih aktivnosti - odškodnina zaradi posega v osebnostne pravice

Občutki strahu obeh tožnikov zaradi toženčevih groženj, občutki groze, panike, spremenjen način življenja, tudi v povezavi s prehodnimi dogodki in prijavami na policijski postaji, lahko opravičujejo odmero odškodnine za duševne bolečine zaradi posega v osebnostne pravice.

I. Pritožbi se delno ugodi in sodba glede zavrnitve tožbenega zahtevka vsakega od tožnikov za plačilo odškodnine po 1.200,00 EUR z obrestmi (odškodnina za duševne bolečine zaradi okrnitve osebnostnih pravic) ter v odločbi o stroških razveljavi in v tem obsegu zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje;

sicer se pritožba zavrne in sodba v preostalem izpodbijanem a nerazveljavljenem obsegu potrdi.

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je s sodbo tožbeni zahtevek tožeče stranke, ki je zahtevala, da tožena stranka plača vsakemu od tožnikov po 2.400,00 EUR z obrestmi, zavrnilo. Tožnika sta zahtevala zaradi posledic dogodka (toženčeve grožnje) odškodnino zaradi strahu, vsak 1.200,00 EUR, ter odškodnino po 1.200,00 EUR za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti, okrnitve svobode ter osebnostnih pravic. Prvostopenjsko sodišče je, ko je ocenilo zbrane dokaze, zaključilo, da dogodek ni bil nenaden in nepričakovan, tožnika se nista močno ustrašila, tudi ni bil zatem strah tako intenziven, da bi bilo duševno ravnovesje porušeno in jima zato odškodnina za strah ne gre. Glede odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti, okrnitve svobode in osebnostnih pravic pa je zapisalo, da poseg v osebnostne pravice sam po sebi še ne pomeni pravno priznane škode, pač pa le pravno relevanten vzrok oz. izvor duševnih bolečin. Zaključilo je, da je lahko prišlo le do začasnega zmanjšanja življenjske aktivnosti, iz tega naslova pa oškodovanec ni upravičen do odškodnine.

2. Tožnika sta se zoper sodbo pritožila. V pritožbi uveljavljata vse pritožbene razloge, pritožbenemu sodišču predlagata, da pritožbi ugodi in sodbo spremeni tako, da se tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Priglasila sta stroške. Menita, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo. Vezano je na pravnomočno obsodilno sodbo, ki je izdana v kazenskem postopku. Sodišče je tudi pomanjkljivo ugotovilo dejansko stanje in bistveno kršilo postopek. Podana je bila resna grožnja, zato je bila tudi izrečena obsodilna sodba. V nadaljevanju pojasnjujeta, kako se je izkazoval strah. Zaključita, da je bil strah dolgotrajen in intenziven, saj je bilo porušeno njuno duševno ravnovesje v taki meri, da je presegalo zaskrbljenost povprečne stopnje, občutek ogroženosti in strahu pa sicer izhaja že iz samega kaznivega dejanja ogrožanja po 135. členu Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Napačna je odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka za odškodnino za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti. Sodišče je navedlo, da je tožnik nehal hoditi ven in ne stopi več na toženčevo zemljo, a naj bi predhodno povedal, da je do tega prišlo že v letu 2008, kar ne drži, pač pa je izpovedal, da je prenehal obiskovati lokal v zadnjem času, tj. po škodnem dogodku, saj ga je strah, da bi srečal toženca in ob njem še vedno začuti tesnobo, a sodišče tega ne upošteva. Tudi tožnica je izpovedala, da z družino ne hodi več na sprehode, sodišče pa nekritično sledi izpovedbi toženca, da tožnica in njena družina tega že prej niso počeli. Zakaj je sledilo tožencu in ne tožnici, pa sodišče ne pojasni. Razlogov se niti preizkusiti ne da.

3. Tožena stranka je na pritožbo odgovorila. Meni, da je pritožba neutemeljena ter predlaga njeno zavrnitev. Priglaša stroške.

5. Iz ugotovitev izpodbijane sodbe izhaja, da je Okrajno sodišče v Tolminu v zadevi št. I K 44652/2013 dne 20.12.2013 izdalo sodbo o kaznovalnem nalogu, s katero je toženca spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja grožnje po drugem v zvezi s prvim odstavkom 135. člena KZ-IB. Imenovani je, zato da bi ju ustrahoval in vznemiril ter uničil premoženje velike vrednosti, resno zagrozil dvema osebama (tožnikoma), da bo napadel njuno življenje s tem, da je dne 11.4.2013 okrog 16.00 na dvorišču stanovanjske hiše, M. K-i kričal da "kaj mu pa more" in da bo vrgel njegovo hišo, vredno okrog 400.000,00 EUR "v luft" ter zagrozil, da jih bo vse nekam pospravil", pri čemer so se grožnje nanašale še na oškodovančevo ženo P. K. in njunih pet otrok, zaradi česar sta se zakonca vznemirila in prestrašila, da bo grožnjo uresničil, saj je nujno družino v preteklosti že nadlegoval ter zmerjal, njegovo nasilno obnašanje pa se stopnjuje, predvsem zaradi prekomernega uživanja alkohola. Sodišče prve stopnje je na pravnomočno kazensko obsodilno sodbo vezano, presojalo pa je utemeljenost toženčevega ugovora deljene odgovornosti (14. člen Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP ter 171. člen Obligacijskega zakonika, v nadaljevanju OZ) ter zaključilo, da ni utemeljen ter je v celoti odškodninsko odgovoren.

6. Pritožbeno sodišče soglaša s sodbenim zaključkom, da tožnikoma odškodnina za strah ne gre. Zatrjevani strah pri tožnikih ni pustil trajnejših posledic. Ni bil podan kak nenaden ali nepričakovan dogodek, ki bi se ga tožnika lahko tako močno ustrašila, da bi bilo mogoče govoriti o primarnem strahu, kot ga opredeljuje sodna praksa, torej o takem strahu, ko bi se njegove negativne posledice trajno ali začasno odrazile v duševnem zdravju obeh tožnikov. Prav tako jima ne gre odškodnina za sekundarni strah, ko gre za strah za izid zdravljenja, poškodb ali okvar zdravja, saj tak primer ni podan. Strah, ki sta ga tožnika trpela zaradi groženj toženca, da ju bo ubil, vrgel hišo v zrak..., ne more biti kvalificiran kot sekundarni strah, pač pa kot poseg v njune osebnostne pravice (tako tudi sodna praksa, npr. VSL sodba I Cp 2385/2010, I Cp 2555/2016).

7. Neutemeljeno pritožba izpodbija zaključek prvostopenjskega sodišča, da tožnika nista upravičena do odškodnine zaradi duševnih bolečin zaradi trajnega zmanjšanja življenjske aktivnosti, saj ni ugotovljeno, da bi tožnika utrpela na zdravju škodo, ki bi bila trajnega značaja. Tega tudi pritožbene navedbe ne utemeljujejo, tj. da je tožnik nehal hoditi po lokalih in da še vedno začuti tesnobo ob tožencu,..

8. Vendar pa ugotovljene okoliščine v povezavi s tožbenimi trditvami o strahu tožnikov zaradi toženčevih groženj, občutkih groze, panike, izogibanju toženca, spremenjenem načinu življenja, tudi v povezavi s prehodnimi dogodki in prijavami na policijski postaji, lahko upravičujejo odmero odškodnine za duševne bolečine zaradi posega v osebnostne pravice. Človekove pravice in temeljne svoboščine se uresničujejo neposredno na podlagi Ustave, ki zagotavlja sodno varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter pravico do odprave njihovih kršitev (15. člen ter 34. in 35. člen). Duševne bolečine zaradi okrnitve osebnostnih pravic so pravno priznana oblika nepremoženjske škode, ki (če so izkazane) utemeljujejo zahtevek za plačilo denarne odškodnine (prvi odstavek 179. člena OZ).

9. Kot je sodišče prve stopnje pravilno zapisalo, lahko poseg v osebnostne pravice predstavlja pravno relevanten vzrok duševnih bolečin. Vendar pa tega, ali je z ravnanjem toženca prišlo do posega v osebnostne pravice tožnikov, sodišče ni ugotavljalo, zaradi zmotne uporabe materialnega prava se je omejilo le na presojo, ali tožnikoma gre odškodnina za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti, ali sta upravičena do plačila odškodnine za duševne bolečine zaradi posega v osebnostne pravice, pa ni presojalo. O tem sodba razlogov nima. Že iz tega razloga je pritožbeno sodišče pritožbi tožnika ugodilo in sodbo v tem obsegu (zaradi plačila dvakrat po 1.200,00 EUR s pripadki) razveljavilo ter vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (354. člen ZPP). V novem sojenju bo moralo sodišče prve stopnje izhajati iz navedenih materialnopravnih izhodišč. Ob že sprejetih ugotovitvah, da sta tožnika bila v strahu, občutila negotovost, nemoč, občutek tesnobe, ogroženosti, razglabljala o tem, kaj se lahko zgodi, bo moralo presoditi, kakšen je bil subjektivni in tudi objektivni vpliv toženčevih dejanj, oceniti stopnjo in obseg duševnih bolečin tožnikov, da bo lahko presodilo, ali sta upravičena do plačila denarne odškodnine. Ob tem bo moralo celovito presoditi vse okoliščine konkretnega primera, in v ta namen izvesti predlagane dokaze, s katerimi tožnika dokazujeta dejstva, povezana s predmetno in tudi preteklimi grožnjami oz. nasiljem toženca, ter dejstva, povezana z njunim v družini in navzven vidnim reagiranjem oz. doživljanjem celotne situacije kot reakcijo na ravnanja toženca.

10. Iz zgoraj navedenih razlogov je pritožbeno sodišče v preostalem obsegu pritožbo zavrnilo in sodbo v delu, ko je zavrnjen tožbeni zahtevek zaradi plačila odškodnine zaradi strahu, potrdilo (353. člen ZPP). Pritožbeno sodišče je v posledici delne razveljavitve sodbe razveljavilo tudi odločbo o stroških in odločitev o stroških pritožbe in odgovora na pritožbo pridržalo za končno odločbo (165. člen ZPP).

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131, 179., 179/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.