VSL sodba II Cpg 981/2015
Sodna praksa višjih sodišč, 2015-10-05

upravnik - stroški obratovanja - plačilo dobaviteljem - nov upnik - izpolnitev s subrogacijo - subrogacija po zakonu - pravni interes za izpolnitev obveznosti - veljavnost pogodbe o upravljanju - pravice in obveznosti na skupnih delih - neupravičena obogatitev - verzija - opredelitev koristi - ključ delitve stroškov - nujna gestija - spor majhne vrednosti

Tožeča stranka trdi, da je imela pravni interes, da sprejme plačila etažnih lastnikov in dobaviteljem poravna obveznosti in ker tožena stranka svojih obveznosti ni poravnala, je tožeča stranka sama plačala zaračunane stroške s strani dobaviteljev. Tako je postala novi upnik (namesto dobavitelja) v smislu 275. člena OZ. Tako materialnopravno naziranje je sicer pravilno, a bi bilo utemeljeno le v primeru, da bi bila veljavno sklenjena pogodba, v kateri je tožeča stranka določena za upravnika.

I. Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

II. Pravdni stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo odločilo, da se sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, Centralnega oddelka za verodostojno listino, VL 24388/2014 z dne 27. 2. 2014, razveljavi tudi v I. in III. odstavku izreka in se tožbeni zahtevek zavrne (I. točka izreka), ter da je tožeča stranka dolžna toženi stranki povrniti njene stroške postopka v roku 8 dni v višini 55,00 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od tega zneska, ki tečejo od prvega dne po poteku paricijskega roka dalje do plačila.

2. Tožeča stranka je zoper sodbo pravočasno vložila pritožbo iz vseh dopustnih pritožbenih razlogov. Višjemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo spremeni, podrejeno pa zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, toženi stranki pa naloži v plačilo pritožbene stroške.

3. Tožena stranka je na pritožbo odgovorila in predlaga, da višje sodišče pritožbo zavrne ter tožeči stranki naloži plačilo stroškov postopka.

5. O pritožbi zoper sodbo je na podlagi petega odstavka 458. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP) odločala sodnica posameznica, saj gre za spor majhne vrednosti, zadeva pa ni zapletena glede pravnih ali dejanskih vprašanj in od odločitve o pritožbi ni mogoče pričakovati rešitve pomembnega pravnega vprašanja, kar bi opravičevalo odločitev, da se zadeva odstopi v reševanje senatu.

6. Sodba v gospodarskem sporu majhne vrednosti (spori, v katerih se tožbeni zahtevek nanaša na denarno terjatev, ki ne presega 4.000,00 EUR, prvi odstavek 495. člena ZPP) se lahko izpodbija samo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz drugega odstavka 339. člena ZPP in zaradi zmotne uporabe materialnega prava (prvi odstavek 458. člena ZPP). Zmotna in nepopolna ugotovitev dejanskega stanja ni pravno upošteven pritožbeni razlog in je pritožbeno sodišče vezano na dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje.

7. Tožeča stranka kot upravnik od tožene stranke, lastnika poslovnega prostora na naslovu D. 1, in lastnika dveh garaž v objektu K. 1, vtožuje stroške upravljanja, vzdrževanja in obratovanja po petih razdelilnikih stroškov za obdobje od septembra 2013 do januarja 2014. Sodišče prve stopnje je zahtevek tožeče stranke zavrnilo, ker je ugotovilo, da tožeča stranka ni izkazala, da bi bila Pogodba o upravljanju storitev upravljanja soseske ... z dne 17. 6. 1996 (priloga A4 - Pogodba o upravljanju) in Aneks z dne 17. 6. 1997 (priloga A5) za objekt, v katerem ima tožena stranka poslovni prostor in garaži, veljavno sklenjena, saj je družba I. d. d. pogodbo sklepala le kot pooblaščenec etažnih lastnikov, ne pa v lastnem imenu kot takratni lastnik, zaradi česar tožeča stranka ni izkazala zatrjevane višine deleža lastnikov objekta, ki bi zadoščala za veljavno sklenitev pogodbe o upravljanju. Zaradi tega tudi ni bilo podlage za delitev stroškov po različnih ključih, pač pa bi se morali deliti glede na solastniške deleže (115. člen Stvarnopravnega zakonika – SPZ). Ker pa kljub navedbam o solastniškem deležu tožene stranke tožeča stranka po tem ključu ni podala tudi izračuna, je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek tudi na podlagi neupravičene pridobitve (190. člen Obligacijskega zakonika – OZ). Utemeljevanje stroškov upravljanja kot nujne gestije je sodišče prve stopnje zavrnilo z obrazložitvijo, da stroški upravljanja z zgradbo v konkretnem primeru, ko gre za dolgotrajno stanje, niso takšni, da bi se njihova povrnitev lahko zahtevala na temelju nujnega poslovodstva brez naročila.

8. Sodišče prve stopnje je v 22. točki obrazložitve navedlo, da tožeča stranka ni izkazala, da bi bila pogodba o upravljanju za objekt, ki ima vhode na naslovih D. 1, 3 in K. 3 (in v katerem ima tožena stranka poslovni prostor in garaži) sklenjena z veljavno večino, torej s soglasjem solastnikov z več kot polovičnim solastniškim deležem. Ta ugotovitev sodišča prve stopnje je ugotovitev dejanske narave, ki ni predmet pritožbenega preizkusa v sporu majhne vrednosti. Višje sodišče soglaša z argumentacijo sodišča prve stopnje, da je I. d. d. Pogodbo o upravljanju sklenil zgolj za račun kupcev, na podlagi njihovih izjav in pooblastil, kar izhaja iz IV. točke pogodbe, pa tudi iz njene preambule (priloga A4 spisa). Čeprav bi bilo najverjetneje smotrno, da bi bil tudi I. d. d. (glede na to, da je bil lastnik) tudi podpisnik Pogodbe o upravljanju v lastnem imenu, pa ni mogoče prezreti, da to ni bil. Določila pisne pogodbe so povsem jasna in se morajo uporabljati tako, kot se glasijo. Posledično ni potrebna nobena dodatna razlaga, za katero se v pritožbi zavzema tožeča stranka z navedbami o pogodbeni kavzi in namenu I. d. d., da uredi upravljanje soseske in omogoči nemoteno obratovanje. I. d. d. ni bil podpisnik pogodbe v lastnem imenu, pač pa je nastopal le kot pooblaščenec kupcev stanovanj in poslovnih prostorov. Ne gre za to, da I. d. d. ne bi šla pravica do soodločanja kot enemu od etažnih lastnikov, kot navaja tožeča stranka v pritožbi, ampak za to, da slednji zase ni izrazil volje za sklenitev pogodbe o upravljanju.

9. Na pritožbene navedbe tožeče stranke v zvezi s pomenom IV. in V. točke Pogodbe o upravljanju, ki ureja veljavnost pogodbe za že znane in bodoče kupce in njihove pravne naslednike, višje sodišče odgovarja, da ta dva člena ne določata, da bi I. d. d. pogodbo o upravljanju sklepal tudi v lastnem imenu in za svoj račun, kot to navaja tožeča stranka v pritožbi. Poleg tega je treba poudariti, da mora biti pogodba najprej sklenjena z zahtevano večino, da velja, nato pa se šele lahko ugotavlja, koga (veljavna) pogodba zavezuje. Tožeča stranka s pritožbenimi navedbami, da je k podpisu pogodbe pristopila zadostna večina etažnih lastnikov za njeno veljavnost, ponovno izpodbija na prvi stopnji ugotovljeno dejansko stanje.

10. V zvezi s pritožbenimi navedbami o obstoječi sodni praksi, ki izhaja iz v pritožbi navedenih sodnih odločb, višje sodišče pojasnjuje, da primeri iz sodne prakse vežejo sodišča pri odločanju v podobnih primerih, a ne formalno, temveč zgolj z močjo uporabljene argumentacije. Upoštevati pa je treba tudi, da so v sporih majhne vrednosti materialnopravni zaključki v odločbah višjega sodišča vezani na po sodišču prve stopnje ugotovljeno dejansko stanje, zato o ustaljeni sodni praksi niti ni mogoče govoriti.

O ključu delitve in neupravičeni obogatitvi (190. člen Obligacijskega zakonika – OZ):

11. OZ v 190. členu določa, da je tisti, ki je bil brez pravnega temelja obogaten na škodo drugega, prejeto dolžan vrniti, če je to mogoče, sicer pa nadomestiti vrednost dosežene koristi. Sodišče prve stopnje je presodilo, da tožeča stranka ni navedla ustrezne trditvene podlage, saj ni navedla višine skupne koristi za objekt glede na posamezno opravljeno storitev, kot tudi ne kolikšna je bila korist tožene stranke in za koliko naj bi bila le-ta na račun vtoževanih stroškov obogatena. Navedlo je še, da se stranka ne more pavšalno sklicevati na to, da naj se listine upoštevajo v okviru njene trditvene podlage, saj s tem manjkajočih trditev ni mogoče nadomestiti.

12. Tožeča stranka pravilno opozarja, da ni bilo sporno, da so bili računi plačani dobaviteljem iz njenih lastnih sredstev, ter da je v zvezi z vsako fakturo predložila dokazila o plačilu. Drži tudi, da že sam zakon določa obveznost etažnih lastnikov, da so dolžni nositi sorazmerni delež vseh obratovalnih stroškov. Vendar to ne pomeni, da tožeči stranki ni treba izkazati (višine) koristi za toženo stranko in da je ta korist enaka njenemu prikrajšanju, saj gre pri zahtevku iz naslova neupravičene obogatitve prav za to. Vendar bi morala tožeča stranka - glede na to, da gre v konkretnem primeru za zatrjevano pridobitev koristi s storitvijo - za utemeljenost verzijskega zahtevka izkazati tudi s strani tožene stranke prejeto korist, in dejstvo, da je ta korist enaka njenemu prikrajšanju. Pri tem ne gre zgolj za predstavitev matematičnega izračuna oziroma načina delitve stroškov, ki jih je za lastnika stanovanja plačal upravnik, ampak je treba utemeljiti potrebnost oziroma koristnost le-teh.

13. Kot je pravilno poudarilo že sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe, je tožeča stranka v svoj zahtevek vključila več različnih stroškov, ki so si različni po vrsti in po višini. Tudi po prepričanju višjega sodišča bi morala tožena stranka zaradi tega za vsako posamezno vrsto stroška posebej navesti, zakaj je bil koristen za toženo stranko kot etažno lastnico. Zgolj z okoliščino, da je tožeča stranka kot upravnik zanjo te stroške plačala (kar izhaja iz razdelilnikov stroškov), ta korist tožene stranke ni izkazana. Tožeča stranka je sicer navedla, da nastali stroški omogočajo normalno rabo, vzdrževanje in upravljanje nepremičnine, vendar to ne zadošča, saj gre za presplošno opredelitev koristi. Podrobnejša opredelitev koristi se zahteva predvsem za stroške, ki niso nujno potrebni za rabo nepremičnin (npr. stroški varovanja, čiščenja funkcionalnega zemljišča, čiščenja garaž, hišniške storitve; pripomniti je, da del teh stroškov tožeča stranka utemeljuje na pogodbeni podlagi, ki ni veljavna). Ker za izkaz koristi tožene stranke ne zadošča zgolj matematični obračun stroškov, tožeča stranka ne more uspeti s pritožbenimi navedbami, da je zmoten zaključek sodišča prve stopnje, da ni navedla, koliko je znašal račun za posamezni strošek za posamezni mesec, koliko stroškov od tega zneska odpade na posamezni naslov in kolikšen del od teh stroškov in po katerem ključu odpade znotraj tega objekta na toženo stranko. Pripomniti je, da je sodišče prve stopnje navedlo, da tožeča stranka ni izkazala višine stroškov, temveč da ni izkazala koristi. Pomen namreč ni enak.

14. Tožeča stranka v pritožbi opozarja, da se je že v predlogu za izvršbo (ki je del tožbe) sklicevala na knjigovodske listine, ki jih je nato tudi predložila skupaj z vsemi računi dobaviteljev in izvajalcev, iz katerih je razvidna prav vsaka vtoževana postavka (vsak strošek posebej) za vsak mesec in za vsak posamezni del v lasti tožene stranke. Razvidno je natančno, za koliko je bila tožena stranka obogatena, tožeča stranka pa prikrajšana. Te pritožbene navedbe so neutemeljene, saj - kot je že zgoraj pojasnjeno - pri zahtevku iz naslova neupravičene obogatitve ne gre zgolj za matematično razdelitev stroškov, ampak za utemeljitev višine koristi za toženo stranko. Splošna (pritožbena) navedba, da je tožena stranka te storitve koristila, tožeča stranka pa jih je plačala dobaviteljem, za to utemeljitev ne zadošča. Enako velja za (pritožbeno) navedbo, da gre za povsem običajne stroške, ki se nanašajo na dobavo vode, elektrike, ogrevanje, odvoz smeti, čiščenje, varovanje, ...). Bistvena kršitev določb pravdnega postopka, t.i. protispisnost, ker je sodišče prve stopnje ugotovilo nasprotno, torej ni podana.

15. Tožeča stranka nadalje trdi, da je imela pravni interes, da sprejme plačila etažnih lastnikov in dobaviteljem poravna obveznosti in ker tožena stranka svojih obveznosti ni poravnala, je tožeča stranka sama plačala zaračunane stroške s strani dobaviteljev. Tako je postala novi upnik (namesto dobavitelja) v smislu 275. člena OZ. Tako materialnopravno naziranje je sicer pravilno, a bi bilo utemeljeno le v primeru, da bi bila veljavno sklenjena pogodba, v kateri je tožeča stranka določena za upravnika. Šele takrat bi bilo namreč tudi za tožečo stranko mogoče govoriti o upravnikovih pooblastilih po zakonu, med katere sodita tako skrb za obratovanje skupnih delov kot zastopanje etažnih lastnikov v poslih upravljanja (četrti odstavek 118. člena SPZ)(1), da bi lahko po splošnih pravilih obligacijskega prava terjatev dobavitelja v primeru izpolnitve s strani upravnika ugasnila in bi bil dolžnik v razmerju do dobavitelja prost obveznosti, če je imel tretji pravni interes, da bi bila obveznost izpolnjena (drugi odstavek 271. člena OZ).

16. Tožeča stranka je navedla, da naj sodišče prve stopnje, v kolikor ni podlage za razdelitev stroškov po različnih ključih (po površini/po števcu/po enoti/po formuli), upošteva, da je solastniški delež tožene stranke na poslovnem prostoru 0,3769%, solastniški deleži na garažah pa 0,0449% in 0,0450%(2), vendar višje sodišče pritrjuje ugotovitvi sodišča prve stopnje, da tožeča stranka svojega tožbenega zahtevka temu ni prilagodila. Zato so neutemeljene pritožbene trditve tožeče stranke, da je to v svojih prilogah pojasnila. Kot tudi sama trdi v pritožbi, mora za utemeljitev višine zahtevka tožeča stranka navesti, koliko je znašal račun za posamezen strošek za posamezni mesec, koliko stroškov od tega odpade na posamezni naslov (solastninski delež tožene stranke), in koliko od teh stroškov in po katerem ključu (v tem primeru torej po solastninskem deležu) odpade znotraj tega objekta na toženo stranko. Teh trditev v svojih vlogah tožeča stranka ni podala, saj se je sklicevala na razdelilnike v prilogah, poleg tega pa se tudi še v pritožbi sklicuje na drugačen način delitve stroškov od zakonsko določenega v 115. členu SPZ (stroški hladne vode in ogrevanja po porabi oz. števcu, pogodbeno določeni pa po pogodbi). Od sodišča pa je tudi neutemeljeno zahtevati, da bo samo izračunalo višino zahtevka, ki ga tožeča stranka uveljavlja (212. člen ZPP). Da gre za isto stvar kot pri delitvi stroškov po površini, pa tožeča stranka trdi šele v pritožbi (prvi odstavek 337. člena ZPP).

17. Tožeča stranka navaja, da je po temelju nujne gestije utemeljevala zgolj stroške upravljanja, saj bi v primeru, da dobaviteljem njihovih dobav in storitev ne bi plačevala, prišlo do ustavitev teh dobav, kar bi za lastnike pomenilo škodo. Vendar se višje sodišče strinja z razlogi sodišča prve stopnje, da v zvezi z upravljanjem zgradbe nastali stroški niso takšni, da bi se njihova povrnitev na temelju nujnega poslovodstva brez naročila lahko zaračunavala daljše časovno obdobje.

18. Glede na navedeno pritožbene navedbe niso utemeljene in ker višje sodišče ni ugotovilo niti kršitev, na katere v skladu z drugim odstavkom 350. člena ZPP pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo tožene stranke zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo (353. člen ZPP).

19. Glede na to, da tožeča stranka s pritožbo ni uspela, sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP). Za vložitev odgovora na pritožbo taksne obveznosti ni in ta strošek toženi stranki ni nastal, nastanka svojih (materialnih) stroškov pa ni izkazala, zato je višje sodišče stroškovni zahtevek tožene stranke v celoti zavrnilo (155. člen ZPP).

Op. št. (1): Skrb za obratovanje skupnih delov je izrecno navedena med z zakonom določenimi nalogami upravnika (druga alineja četrtega odstavka 118. člena SPZ). Povedano utemeljuje sklep, da ima upravnik pravni interes za izpolnitev oziroma, da z izpolnitvijo terjatev iz naslova obratovalnih stroškov poslovne stavbe v etažni lastnini, le-te preidejo na upravnika.

Op. št. (2): 115. člen SPZ: Pravice in obveznosti etažnih lastnikov na skupnih delih so sorazmerne z njihovim solastniškim deležem, če zakon ali pogodba ne določa drugače.

OZ člen 190, 271, 271/2, 275. SPZ člen 115, 118, 118/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.