VSL sodba II Cp 3309/2015
Sodna praksa višjih sodišč, 2016-02-24

Milan Mesojedec (preds.), Karmen Ceranja (poroč.), Majda Urh

ODŠKODNINSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

odškodnina - prometna nesreča - postavitev izvedenca - predujem za izvedenca - rok za plačilo predujma zaradi izvedbe dokaza - dokazna ocena

Zmota o roku za plačilo ni upravičen razlog za neplačilo predujma. Tožnik predujma tudi po izteku roka ni plačal in podaljšanja roka za plačilo predujma ni predlagal. Predlog za podaljšanje roka za plačilo predujma bi bil pravočasen le, če bi bil podan pred iztekom roka za njegovo plačilo.

Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje tožnikov tožbeni zahtevek zavrnilo in mu naložilo, da mora toženki v 15 dneh plačati pravdne stroške v višini 41,20 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti dalje do plačila.

2. Proti navedeni sodbi se je iz vseh pritožbenih razlogov pravočasno pritožil tožnik, ki najprej ponavlja svoje tožbene navedbe, da bi lažje izpostavil napačne zaključke sodišča. Navajal je, da je nesrečo povzročil voznik zavarovanca tožene stranke s kršitvijo pravil varne vožnje, ker ni vozil prilagojeno razmeram na cesti, da bi lahko varno ustavil. Trdil je, da je vozilo v kritičnem času vozilo s hitrostjo 82 km/h oziroma, da je to hitrost tik pred trčenjem. Za vse svoje navedbe je predlagal postavitev izvedenca za raziskavo prometnih nesreč, tega dokaza pa sodišče ni izvedlo in je s tem kršilo določbe ZPP. Tožnik je res zamudil rok za plačilo predujma, vendar je na naroku 17. 9. 2015, še preden je sodišče odločilo o posledici zamude roka, podal predlog za določitev novega roka. Glede na enotno sodno prakso v podobnih primerih bi sodišče moralo najprej odločiti o predlogu za odobritev novega roka in ker tega ni storilo, je kršilo tožnikovo  pravico do sodnega varstva. Rok za založitev predujma je sodni rok, zato ga je možno na predlog stranke podaljšati ali spremeniti. Če sodišče določi rok, pa stranka zahtevano procesno dejanje opravi po roku, je s tem dejanjem prekludirana le, če je sodišče že odločilo o posledici zamude roka. Če pa take odločitve še ni, velja, da je rok podaljšan do izdaje odločitve o posledici zamude roka. Izvedenec za raziskavo prometnih nezgod je bil dovolj substancirano predlagan dokaz, ki je nujno potreben za vsebinsko odločitev v zadevi. Obrazložitev glede neizvedenih dokazov je sama s seboj v nasprotju. V 6. točki obrazložitve je zapisano, da so neizvedeni dokazi zavrnjeni kot nepotrebni, v 9. pa, da dokaz z izvedencem ni izveden, ker tožnik ni plačal predujma. Sodišče je zavrnilo dokazni predlog za ogled poškodovanega vozila, češ, da nima potrebnega znanja. Sodišče bi se s predlaganim ogledom lahko prepričalo, da je tožnikovo vozilo poškodovano na zadnjem delu frontalno in ne bolj levo. Ogled bi tudi nekomu brez strokovnega znanja dal vedeti, da se je reševalno vozilo zaletelo v vozilo tožnika naravnost oziroma frontalno z zadnje strani, kar je pomembno, zlasti glede na izpovedbo A. A., da je tožnik po desnem voznem pasu vozil hitreje od njega. Torej je jasno, da se je reševalno vozilo zaletelo v vozilo tožnika šele, ko je ta zaviral za stoječo kolono. Prav zato, ker sodišče nima potrebnih znanj, bi moralo nujno ugoditi predlogu tožnika za podaljšanje roka za plačilo predujma za izvedenca za raziskavo prometnih nezgod, saj brez izvedbe tega dokaza po naravi stvari vsebinsko odločitev v tej pravdi ni možna. Ni res, da tožnik ni navedel, kateri del vozila je poškodovan, saj je že v tožbi navedel, da se je reševalno vozilo zaletelo vanj od zadaj. Tudi ni res, da tožnik ni prerekal navedb tožene stranke o podatkih sledenja. Tožnik nadalje meni, da je sodišče brez utemeljenega razloga njegovo in sinovo izpovedbo ocenjevalo izrazito enostransko. Po eni strani je za sodišče tožnikova izpovedba notranje neskladna, po drugi strani pa sodišče moti prevelika skladnost izpovedb tožnika in njegovega sina. Neživljenjsko je pričakovati, da se udeleženci nesreče po skoraj petih letih še dobro spominjajo, po drugi strani pa je splošno znano dejstvo, da vsak človek drugače zaznava in sicer povsem enako dogajanje. Če že sodišče ne sledi tožniku in njegovemu sinu in sledi vozniku reševalnega vozila, potem manjka logična obrazložitev, kako je sploh lahko A. A. v tožnika trčil, če je ta vozil hitreje od njega. Pojmovno gledano bi namreč v tem primeru tožnik trčil v kolono pred seboj. Sodišče sicer daje vtis kot da verjame A. A., čeprav je izpovedal, da je vozil največ 70 km/h, listine pa govorijo nasprotno in sicer, da je vozil tudi preko 100 km/h. Ni jasno, na kakšni podlagi je sodišče ugotovilo, da je tožnik po voznem pasu vozil vsaj 60 km/h. Glede tega podatka očitno sodišče sledi tožniku, čeprav mu glede večine drugih ne. Način obravnave izpovedb tožnika in njegovega sina je pretirano kritičen, sodišče ravna, kot da bi iskalo dlako v jajcu. Izpovedbe A. A. ne obravnava na tak način. Tožniku nadalje ni jasno zakaj sodišče v 27. točki zaključi, da v izpovedbi ni potrdil svojih trditev iz pisnih vlog in tudi ne, v čem naj bi bile bistvene in pomembne razlike med izpovedbami stranke in prič kot jih opisuje v točki 28 in 29. Nadalje ni jasno, na kakšni podlagi sodišče zaključuje, da bi reševalno vozilo, če bi trčilo v vozilo tožnika tako, kot je ta izpovedal, odbilo na vozni pas tako, da bi tam trčilo še v kako drugo vozilo. Tega ni navajala nobena od strank niti  nobena priča ni povedala. Nič posebnega ni, če izpovedbe strank in prič niso skladni glede vidljivosti na dan nesreče. Sodišče si tudi napačno razlaga podatke sledenja v zvezi z gibanjem reševalnega vozila v kritičnem času. Brez osnove je zaključek, da je A. A. v času od 13:17:36 do 13:17:41 opazil stoječi koloni vozil. Iz podatkov sledenja izhaja le zmanjšanje hitrosti, ne pa zaznava voznika reševalnega vozila. Ni res, da tožnik ni prerekal navedb toženke, da je A. A. hitrost zmanjšal na 61 km/h in v času od 13:17:36 do 13:17:41 prevozil 84 metrov. V tem času je namreč prevozil 114 metrov, zato ne zdrži zaključek sodišča, da je treba slediti A. A. izpovedbi, da je bila vidljivost v času nezgode 200 metrov. Če je bila vidljivost taka, potem bi A. A. reagiral že bistveno prej in se ne bi s takšno hitrostjo zaletel v tožnika pri čemer 34 km/h ni tako majhna trčna hitrost. Sodišče nekritično sledi priči A. A., da je tožnik nenadoma zapeljal na prehitevalni pas in da je takoj trčil vanj, čeprav A. A. v nasprotju z listinskimi dokazi izpoveduje, da je vozil med 60 in 70 km/h, listine pa izkazujejo tudi do 40 km višjo hitrost in čeprav A. A. izpoveduje da naj bi tožnik po voznem pasu vozil hitreje od njega. Ti deli izpovedbe v obrazložitvi sploh niso povzeti in se sodišče do njih ne opredeli, zato manjka dokazna ocena bistvenega dela izpovedbe priče. Sodba je obremenjena s številnimi procesnimi kršitvami zlasti zato, ker sodišče ni izvedlo predlaganega dokaza z izvedencem z raziskavo prometnih nezgod, ker ni ustrezno obrazložilo svojih dejanskih zaključkov, predvsem pa ker je obrazložitev protislovna in v nasprotju s podatki v spisu.

5. V tej pravdi tožnik od toženke zahteva plačilo odškodnine za premoženjsko škodo, ki je dne 26. 11. 2010 v prometni nesreči, v kateri je bilo udeleženo vozilo, zavarovano pri toženki, nastala na njegovem vozilu. Do nesreče je prišlo na avtocesti, na odseku P., v smeri proti N. V času nesreče je snežilo, vozišče je bilo zasneženo, vidljivost pa slabša. Pred obravnavano prometno nesrečo je zaradi zdrsa tovornjaka na voznem in prehitevalnem pasu nastala kolona stoječih vozil. Kolona stoječih vozil na prehitevalnem pasu je bila krajša od kolone stoječih vozil na voznem pasu. Med strankama so sporne okoliščine trčenja. Tožnik trdi, da je vozil po voznem pasu in se na levi, prehitevalni pas pomaknil, ker je bilo tam več prostora, pred premikom pa se prepričal, da lahko to varno stori. Ko je bil že na prehitevalnem pasu oziroma in po njem že nekaj časa vozil, je opazil reševalno vozilo, ki se mu je bližalo od zadaj z veliko in neprimerno hitrostjo in nato vanj trčilo. Toženka je v nasprotju s tem trdila, da je šlo za nenaden tožnikov manever na prehitevalni pas, ker je tožnik ugotovil, da se ob nadaljnji vožnji po voznem pasu ne bo uspel ustaviti pred na tem pasu stoječo kolono in se je odločil zapeljati na prehitevalni pas, pred spremembo pasu pa se ni prepričal, če to lahko varno stori. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bil tožnik tisti, ki je nenadoma zapeljal z voznega pasu na prehitevalni pas in se pred tem ni prepričal ali je prehitevalni pas prost in premika s smerno utripalko ni nakazal. Ugotovilo je še, da ni podlage za zaključek o (so)odgovornosti voznika v nezgodi soudeleženega vozila in tožbeni zahtevek zavrnilo.

6. Sodišče prve stopnje ni izvedlo predlaganega dokaza z izvedencem za analizo prometnih nezgod, ker tožnik ni pravočasno plačal predujma za izvedbo tega dokaza. Očitanega nasprotja v obrazložitvi med 6. in 9. točko obrazložitve ni, saj je v obeh delih sodišče zapisalo, da je ta dokaz zavrnjen. Tudi ostali pritožbeni očitki kršitev določb ZPP so neutemeljeni. Zmotno je namreč tožnikovo sklicevanje na enotno sodno prakso (ki je ne navede), da bi moralo sodišče najprej odločiti o predlogu za odobritev novega roka in odobriti nov rok za plačilo predujma in da stranka lahko zahtevano procesno dejanje opravi po roku, če sodišče še ni odločilo o posledici zamude roka. Sodišče je na naroku za glavno obravnavo dne 3.7.2015 na podlagi prvega odstavka 153. člena ZPP tožniku naložilo, da mora v 30 dneh založiti predujem za izvedenca za raziskave prometnih nezgod v višini 600,00 EUR in ga tudi opozorilo na posledice iz tretjega odstavka 153. člena ZPP, če tega v postavljenem roku ne bo storil. Na naslednjem naroku dne 17. 9. 2015 (rok za plačilo se je iztekel 3.9.2015) je tožnik pojasnil, da predujma ni plačal, ker je zgrešil rok za plačilo. Pritožbeno stališče pritrjuje ugotovitvam sodišča prve stopnje, da to ni upravičen razlog za neplačilo predujma, da tožnik predujma tudi po izteku roka ni plačal in da podaljšanja roka za plačilo predujma ni predlagal. Pravilno je tudi nadaljnje stališče, da bi bil predlog za podaljšanje roka za plačilo predujma pravočasen le, če bi bil podan pred iztekom roka za njegovo plačilo (tretji odstavek 110. člena ZPP, primerjaj tudi odločbo VSRS II Ips 619/2003). Sodišče prve stopnje je tudi pravilno poudarilo, da je tožnik na naroku dne 17. 9. 2015 predlagal, da mu sodišče določi nov rok za plačilo predujma in niti ni prosil za podaljšanje roka (kar bi bilo po prej povedanem tudi sicer prepozno).

7. Pritožbenim kritikam dokazne ocene sodišča prve stopnje ni mogoče pritrditi. Pritožbeno sodišče v nasprotju s pritožbenimi izvajanji ocenjuje, da je dokazna ocena sodišča prve stopnje izvedena skladno z določbo 8. člena ZPP, saj je o tem, katera dejstva je štelo za dokazana, sodišče prve stopnje odločilo na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka. Sodišče prve stopnje je izpovedi tožnika in prič natančno ocenilo, navedlo je ali jim verjame verjame in zakaj jim verjame oziroma zakaj ne. Izpovedi je ocenjevalo tudi skozi prizmo trditvene podlage. Dokazna ocena je celovita, prepričljiva in logična.

8. Nobenega nasprotja ni v tem, da je sodišče tožnikovo izpoved ocenilo za notranje neskladno, hkrati pa njegovo in sinovo izpovedbo ocenilo za preveč skladni, ampak dokazna oceno, ki je analitično-sintetična, kot to narekuje 8. člen ZPP. Ravno ugotavljanje morebitnih notranjih neskladnosti posameznih izpovedi in primerjava z drugimi izpovedmi ustreza standardu, da je treba presoditi vsak dokaz posebej in vse dokaze skupaj. Tožnik je najprej izpovedal, da se je, ko je pred seboj zagledal kamion, za spremembo pasu odločil v trenutku, se prepričal, da je prehitevalni pas prazen, vklopil levi smernik, nato pa, da se je za kamionom ustavil, da je sin vklopil štiri smernike, ko sta se po približno 15 sekundah odločila zamenjati pas, pa je te smernike izklopil in vklopil levi smernik. Tožnik je v isti izpovedi glede ene od pravno relevantnih okoliščin(1)  povedal dve bistveno drugačni verziji, zato je pritožbeni očitek, da je način obravnave tožnika pretirano kritičen (kot da bi sodišče iskalo dlako v jajcu), ne samo neutemeljen, ampak tudi nekorekten. Z ustrezno kritičnostjo je sodišče ocenilo tudi izpoved B. B., tožnikovega sina in sopotnika ter C. C., voznika v nezgodi soudeleženega vozila. Sodišče prve stopnje je dokazno ocenilo tudi izpovedi tožnika in njegovega sina skupaj (sintetična dokazna ocena) in ugotovilo, da sta preveč skladni, da bi bili prepričljivi. Pritožbena navedba, da je neživljenjsko pričakovati, da se udeleženci nesreče po skoraj petih letih še dobro spominjajo, pravzaprav temu zaključku smiselno pritrjuje. Tudi po presoji pritožbenega sodišča je izkustveno bolj logično, da bi se tožnik in priča vedno slabše spominjala dogodka izpred 5 let, ne pa, da sta enako izpovedovala o vsem, tudi o podrobnostih kot npr. kako in kdo je vklopil smernike, da je tožnik pogledal v vzvratno ogledalo ipd. Celo prosti del izpovedi sta začela popolnoma enako.

9. Na podlagi tako popolne dokazne ocene izpovedi je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da tožnik svojega vozila pred spremembo pasu ni ustavil (česar pritožba ne izpodbija), da je tožnik vozil po voznem pasu najmanj s 60 km/h in ko je 20 metrov pred seboj zagledal stoječi kamion, nenadoma zavil na prehitevalni pas, ker se sicer pred kamionom, ki je stal na njegovem pasu, ne bi mogel varno ustaviti. Zaključek o hitrosti vožnje temelji na tožnikovi izpovedi. Pritožnik v tem vidi neprimeren način obravnave tožnikove izpovedi, ker sodišče prve stopnje glede tega njegovi izpovedi sledi, glede drugega pa ne. Očitek ni utemeljen, ker ne gre za to, da bi sodišče prve stopnje „izbiralo“, katerim delom izpovedi verjame, ampak je glede nekaterih dejstev ugotovilo pomembna neskladja.

10. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da si sodišče napačno razlaga podatke sledenja v zvezi z gibanjem reševalnega vozila. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je reševalno vozilo ob 13:17:26 uri vozilo s hitrostjo 75 km/h, ob 13:17:31 s hitrostjo 82 km/h, enako ob 13:17:36 uri in ob 13:17:41 s hitrostjo 61 km/h. Do trka med reševalnim vozilom in vozilom tožnika je prišlo med 13:17:46 in 13:17:51 uro, česar pritožba ne izpodbija. Hitrost reševalnega vozila ob 13:17:46 je bila 34 km/h. Na podlagi teh podatkov je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da je vozilo zaviralo, iz tega dejstva pa utemeljeno sklepalo, da je voznik reševalnega vozila zmanjševal hitrost zato, ker je stoječi koloni že opazil.

11. Nazadnje pritožbeno sodišče še ugotavlja, da ni nobene nelogičnosti v izpovedi voznika reševalnega vozila, da je tožnik vozil hitreje od njega, kar po mnenju pritožbe poraja vprašanje, kako je lahko voznik reševalnega vozila sploh trčil v tožnika, če je ta vozil hitreje od prvega. Ugotovitev se nanaša na hitrost tožnikove vožnje po voznem pasu. Glede na to, da se je reševalno vozilo peljalo po prehitevalnem pasu, po menjavi pasu tožnikovo vozilo sploh ne bi moglo priti pred reševalno vozilo, če ne bi vozilo hitreje od reševalnega vozila.

12. Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi in ker višje sodišče ni ugotovilo kršitev, na katere pazi sodišče po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbo zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo (353. člen ZPP).

Op. št. (1): Toženka je trdila, da je tožnik nenadoma zamenjal vozni pas, enako je izpovedal A. A., voznik drugega v nesreči udeleženega vozila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.