VSL sodba II Cp 1869/2015
Sodna praksa višjih sodišč, 2015-08-19

Majda Irt (preds.), Dušan Barič (poroč.), Bojan Breznik

denacionalizacija - odškodnina zaradi nemožnosti uporabe nepremičnin - vrnitev podržavljenega premoženja v naravi - vrnitev podržavljenega premoženja v obliki odškodnine

Odškodnina po 2. odstavku 72. člena ZDen gre le tistim upravičencem, ki jim je bilo podržavljeno premoženje vrnjeno v naravi. Upravičenci pridobijo možnost uveljavljanja zahtevkov iz 2. odstavka 72. člena ZDen (za čas od uveljavitve tega zakona do pravnomočnosti odločbe o denacionalizaciji o vrnitvi premoženja v naravi) šele tedaj, ko so jim podržavljene nepremičnine vrnjene v naravi. Če upravičencu premoženje ni vrnjeno v naravi, ampak v obliki odškodnine (v tem primeru nadomestne nepremičnine), ne pridobi upravičenja do uveljavljanja zahtevkov po 2. odstavku 72. člena ZDen.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

1. Prvo sodišče je zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki 27.820,91 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 3. 2012 do plačila ter ji povrniti pravdne stroške, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper sodbo se pritožuje tožeča stranka, ki uveljavlja pritožbena razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka ter predlaga, da pritožbeno sodišče spremeni sodbo tako, da ugodi tožbenemu zahtevku, podrejeno pa, da sodbo razveljavi in vrne zadevo prvemu sodišču v novo sojenje. Navaja, da je odločitev prvega sodišča pravno zmotna zato, ker drugi odstavek 72. člena ZDen ne omejuje odškodnine zaradi nemožnosti uporabe le na vrnjene nepremičnine v naravi in ker sodna praksa, na katero se sklicuje prvo sodišče ni enotna, Vrhovno sodišče RS pa doslej ni sprejelo meritorne odločitve o pravici do odškodnine po drugem odstavku 72. člena ZDen. Ta določa, da gre za zahtevek iz naslova nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja. Takšna nemožnost uporabe premoženja traja od uveljavitve ZDen do izdaje odločbe o denacionalizaciji. Nepomembno je, ali se vrača ista stvar v naravi ali nadomestno premoženje ali odškodnina v obliki obveznic. Tožeča stranka kot denacionalizacijski upravičenec z nobenim premoženjem, ne glede na obliko vračanja, ni mogla razpolagati v obdobju od uveljavitve ZDen do pravnomočnosti odločbe o denacionalizaciji 11. 5. 2007. Odškodnina po drugem odstavku 72. člena ZDen pokriva korist, ki bi jo denacionalizacijski upravičenec lahko ustvaril, če bi uporabljal ali upravljal premoženje, ki mu je bilo vrnjeno z denacionalizacijsko odločbo. Takšno stališče podpira tudi sodba II Ips 729/2009. V primeru vračila v naravi je sodna praksa enotna, da odškodnina zaradi nemožnosti uporabe denacionalizacijskemu upravičencu pripada. V primeru plačila odškodnine v obliki obveznic je z zakonom urejeno obrestovanje obveznic od 1. 7. 1996, če pa je bila odločba o denacionalizaciji izdana pred tem datumom, pa se glavnica revalorizira, obresti pa obrestujejo po obrestni meri hranilnih vlog na vpogled. V obeh primerih upravičenec prejme odmeno. Po tolmačenju prvega sodišča bi edino v primeru vračila v obliki nadomestnih zemljišč tožeča stranka ostala brez vsake odmene, čeprav premoženja ni mogla uporabljati izredno dolgo obdobje petnajst let in pet mesecev po uveljavitvi ZDen. Zakonodajalec ob sprejemanju ZDen ni imel namena prikrajšati tistih denacionalizacijskih upravičencev, ki so sklenili sporazum in kot obliko denacionalizacije prejeli nadomestna zemljišča. Upoštevajoč 14. in 22. člen Ustave RS je potrebno drugi odstavek 72. člena ZDen razlagati tako, da tudi upravičencem, ki so prejeli premoženje v obliki nadomestnih zemljišč, pripada odškodnina zaradi nemožnosti uporabe tega premoženja od uveljavitve ZDen do pravnomočnosti odločbe o denacionalizaciji. S tem, ko je tožeča stranka prejela nadomestne nepremičnine, se ni odpovedala odškodninskemu zahtevku, da z odvzetim premoženjem oziroma z nadomestnim premoženjem ni mogla razpolagati petnajst let in pet mesecev. Odškodnina po drugem odstavku 72. člena ZDen predstavlja izgubljeno korist, ki bi jo upravičenec dosegel, če bi premoženje, ki mu je bilo odvzeto, lahko uporabljal, takšno izgubljeno korist pa trpi vsak oškodovanec, dokler mu premoženje ni vrnjeno v takšni ali drugačni obliki. Prvo sodišče ni utemeljilo, zakaj tožeči stranki, ki je čakala na rešitev denacionalizacijske zadeve petnajst let in pet mesecev, ne gre odškodnina zaradi nemožnosti uporabe premoženja, če tega ni mogoče vrniti v naravi. Noben izmed citiranih judikatov se ne ukvarja s tem vprašanjem. V tem delu sodba nima razlogov in je podana bistvena kršitev določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodna praksa pritožbenega sodišča je kontradiktorna, v zadevi II Ips 200/2013 pa sodišče sploh ni odločalo o pravici do odškodnine po drugem odstavku 72. člena ZDen v primeru vračila nadomestnih zemljišč.

3. Tožena stranka ni odgovorila na vročeno pritožbo.

5. Ker vrnitev podržavljenih nepremičnin tožeči stranki v last in posest ni bila mogoča zaradi zakonskih ovir za vrnitev v naravi, je tožeča stranka prejela za podržavljeno premoženje odškodnino v obliki nadomestnih nepremičnin, na podlagi sporazuma iz tretjega odstavka 42. člena ZDen. Pravilno je stališče prvega sodišča, da tožeča stranka ni upravičena do odškodnine po drugem odstavku 72. člena ZDen in se pritožbeno sodišče v izogib ponavljanju sklicuje na razloge izpodbijane sodbe. Odškodnina po drugem odstavku 72. člena ZDen gre le tistim upravičencem, ki jim je bilo podržavljeno premoženje vrnjeno v naravi. Upravičenci pridobijo možnost uveljavljanja zahtevkov iz drugega odstavka 72. člena ZDen (za čas od uveljavitve tega zakona do pravnomočnosti odločbe o denacionalizaciji o vrnitvi premoženja v naravi) šele tedaj, ko so jim podržavljene nepremičnine vrnjene v naravi. Če upravičencu premoženje ni vrnjeno v naravi, ampak v obliki odškodnine (v tem primeru nadomestne nepremičnine), ne pridobi upravičenja do uveljavljanja zahtevkov po drugem odstavku 72. člena ZDen (primerjaj II Ips 200/2013, glej tudi Zakon o denacionalizaciji s komentarjem, Gospodarski vestnik, Ljubljana 1992, stran 203 in 204). Prvo sodišče je utemeljilo, zakaj tožeča stranka ni upravičena do odškodnine po drugem odstavku 72. člena ZDen in je očitek o bistveni kršitvi določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP neutemeljen.

6. Po naravi stvari same, v primerih vrnitve podržavljenih nepremičnin v obliki odškodnine oziroma nadomestnih nepremičnin (na podlagi sporazuma iz tretjega odstavka 42. člena ZDen) ni mogoče govoriti o nemožnosti uporabe oziroma upravljanja nadomestnih nepremičnin, saj jih upravičenec pred njihovo pridobitvijo na podlagi odločbe o denacionalizaciji nikoli ni imel v svoji lasti. Upravičenec ne more uveljaviti izročitve nadomestnih nepremičnin (kadar so podane ovire za vrnitev v naravi) kot oblike denacionalizacije v denacionalizacijskem postopku, saj lahko pridobi nadomestne nepremičnine le v primeru, ko s tem soglaša tudi zavezanec ter skleneta o tem ustrezen sporazum po tretjem odstavku 42. člena ZDen. Ta zakon ne določa, da bi upravičenci tudi v teh primerih lahko uveljavljali zahtevke po drugem odstavku 72. člena ZDen.

7. Sklicevanje na zadevo II Ips 729/2009 ne podpira stališča tožeče stranke v tej zadevi, saj gre za bistveno drugačno dejansko stanje (upravičenec je bil upravičen do vrnitve podržavljenega premoženja v naravi). Primerjava z vračanjem v naravi ali z odškodnino v obliki obveznic tudi ni umestna, saj gre pri nadomestnih nepremičninah za obliko denacionalizacije na podlagi sporazuma med upravičencem in zavezancem po tretjem odstavku 42. člena ZDen, glede katerega zakon ne določa, da bi zavezanca bremenilo še plačilo kakšne odškodnine (kot je to v primeru iz drugega odstavka 72. člena ZDen). Upravičenec ni dolžan sprejeti nadomestne nepremičnine (v primeru, ko ta možnost obstaja), saj lahko izbira med sklenitvijo sporazuma po tretjem odstavku 42. člena ZDen in drugo obliko odškodnine. Trajanje denacionalizacijskega postopka nima nobenega pomena v tej zadevi, saj ne gre za uveljavljanje odškodnine zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja.

8. Ker uveljavljani in uradoma upoštevni pritožbeni razlogi niso podani, je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo prvega sodišča (353. člen ZPP). Tožeča stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka, odločitev o tem pa je zajeta v zavrnitvi pritožbe (prvi odstavek 154. člena in prvi odstavek 165. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.