VSK Sodba II Kp 8390/2012
Sodna praksa višjih sodišč, 2015-11-12

Aleš Arh (preds.), Vitomir Bohinec (poroč.), Franc Drešar

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - opis kaznivega dejanja - nasprotje med izrekom in obrazložitvijo - obvestilo obdolžencu o preiskovalnih dejanjih - poslovna goljufija - zloraba položaja ali pravic - povezane družbe - odvisne družbe - obarvani naklep - bančna dejavnost - insolventnost - premoženjskopravni zahtevek

To, da je obtoženec vse tri družbe personalno obvladal pa še ne pomeni, da družbe medsebojno niso mogle poslovno sodelovati. Res je sicer, kar v svoji pritožbi navaja zagovornik, da je izvedenec izpovedal, da če bi vsi akterji oz. vse povezane družbe medsebojno izpolnjevale obveznosti, kakor so bile zastavljene, bi sistem deloval in do težav ne bi prišlo. Vendar pa je potrebno v zvezi s tem povedati, da predmet obsodilnega dela sodbe ni delovanje sistema kot takega oziroma ustreznosti ali neustreznosti poslovnih odločitev povezanih družb med seboj, temveč odnos navzven, do posameznih oškodovancev, ki so na podlagi pogodb o vezavi depozitov, certifikatov in blagajniških zapisov o sredstvih, deponiranih pri hranilnici, le tej zaupali svoje prihranke oz. sredstva.

I. Pritožbe obtoženega J. J., njegovega zagovornika in višje državne tožilke se kot neutemeljene zavrnejo in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Po prvem odstavku 98. v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) se obtoženec oprosti dolžnosti plačila sodne takse.

1. S sodbo, navedeno uvodoma, je sodišče prve stopnje po točko A izreka zoper obtoženega J. J. iz razloga po 1. točki 357. člena ZKP zavrnilo obtožbo, da naj bi storil kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic po drugem v zvezi s prvim odstavkom 244. člena KZ. Na podlagi prvega odstavka 96. člena ZKP je sodišče v tem delu glede stroškov sklenilo, da stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter potrebni izdatki obtoženca in potrebni izdatki in nagrada njegovega zagovornika obremenjujejo proračun. Pod točko B izreka je sodišče obtoženega J. J. iz razloga po 3. točki 358. člena ZKP oprostilo obtožbe, da naj bi storil nadaljevano kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic po drugem v zvezi s prvim odstavkom 244. člena KZ. Tudi v tem delu je sodišče glede stroškov kazenskega postopka sklenilo, da stroški iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter potrebni izdatki obtoženca in potrebni izdatki in nagrada njegovega zagovornika obremenjujejo proračun, odločbo o tem pa oprlo na določbo prvega odstavka 96. člena ZKP. Pod točko C izreka pa je sodišče obtoženega J. J. spoznalo za krivega, da je storil nadaljevano kaznivo dejanje poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 234.a člena KZ. Na podlagi drugega odstavka 234.a člena KZ je sodišče obtožencu izreklo kazen 3 (treh) let in 6 (šestih) mesecev zapora, po drugem odstavku 36. člena v zvezi s prvim in tretjim odstavkom 38. člena KZ pa še stransko denarno kazen v znesku 20.000 (dvajset tisoč) EUR, za katero je sodišče na podlagi petega in šestega odstavka 38. člena KZ sklenilo, da jo je obtoženec dolžan plačati v roku 3 (treh) mesecev od dneva pravnomočnosti sodbe, sicer se bo prisilno izterjala, v primeru neizterljivosti pa izvršila tako, da se bo za vsakih 41,73 EUR določil en dan zapora, pri čemer pa ta zapor ne sme biti daljši od 6 (šestih) mesecev. V nadaljevanju izreka je sodišče posameznim oškodovancem prisodilo premoženjskopravne zahtevke in sicer:

pri čemer je sodišče obtožencu naložilo, da vse zgoraj navedene zneske izplača v evrski protivrednosti po tečaju zamenjave 1 EUR = 239,640 SIT.

2. V presežku dosojenih premoženjskopravnih zahtevkov je sodišče vse zgoraj navedene oškodovance napotilo na pot pravde, medtem, ko je oškodovance L. K. B., C. Š., J. K., P. G., S. K. B. in T. B. z njihovimi premoženjskopravnimi zahtevki napotilo na pot pravde. Prvostopenjsko sodišče je z izpodbijano sodbo upoštevaje prvi odstavek 95. člena in drugi odstavek 96. člena KZ obtožencu naložilo, da mora plačati denarni znesek v višini 158.009.206,00 SIT oz. v protivrednosti 659.360,71 EUR, ki predstavlja znesek premoženjske koristi, ki je bila pridobljena s kaznivim dejanjem in kar je obtoženec dolžan plačati najkasneje v roku enega leta. Po prvem odstavku 95. člena ZKP je sodišče obtožencu naložilo v plačilo tudi stroške kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, o katerih bo sodišče izdalo poseben sklep, medtem, ko bo obtoženec sodno takso moral plačati na poziv sodišča.

3. Zoper navedeno sodbo se pritožuje višja državna tožilka in v pritožbi v oprostilnem delu izpodbijane sodbe uveljavlja pritožbena razloga zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja po 3. točki prvega odstavka 370. člena v zvezi s prvim odstavkom 373. člena ZKP in bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 1. točki prvega odstavka 370. člena v zvezi z 11. točko prvega odstavka 371. člena ZKP. V zvezi z obsodilnim delom sodbe pa se pritožnica pritožuje zaradi odločitve sodišča o premoženjskopravnih zahtevkih in tedaj v tem delu uveljavlja pritožbeni razlog po 2. točki prvega odstavka 370. člena v zvezi s 5. točko prvega odstavka 372. člena ZKP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo v oprostilnem delu razveljavi in zadevo v tem delu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, v obsodilnem delu pa da odloči o neodločenih premoženjskopravnih zahtevkih.

4. Obtoženčev zagovornik prvostopenjsko sodno odločbo v obsodilnem delu izpodbija zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da obtožencu za očitano mu kaznivo dejanje izreče oprostilno sodbo, podrejeno pa, da sodbo v obsodilnem delu razveljavi in zadevo vrne prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje.

5. Obtoženec v pritožbi uvodoma navaja, da pritožbo vlaga zaradi pritožbenih razlogov zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, kakor tudi to, da se v celoti strinja s pritožbo svojega zagovornika. V nadaljevanju navaja, da po začetku aktivnosti B. S. za uvedbo stečaja nad H. S. ni izvajal nikakršnih aktivnosti, s katerimi bi vlagateljem ponudil dodatne ugodnosti, kar po njegovem videnju nedvoumno dokazuje, da je trdno verjel, da do stečaja ne more priti in ni imel nikakršnega namena kogarkoli preslepiti ali ogoljufati. Pritožbenemu sodišču predlaga, da višje sodišče njegovi pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo v obsodilnem delu spremeni tako, da mu izreče oprostilno sodbo, podrejeno pa, da sodbo v obsodilnem delu razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

6. V odgovorih na pritožbi obtoženca višja državna tožilka predlaga, da pritožbeno sodišče obe pritožbi kot neutemeljeni zavrne.

7. Na pritožbo višje državne tožilke odgovarja obtoženčev zagovornik. Meni, da je sodišče prve stopnje v oprostilnem delu pravilno ugotovilo dejansko stanje, ki kaže na popolno odsotnost subjektivnega elementa obravnavanega kaznivega dejanja, v posledici česar je sodišče strokovno pravilno in v skladu z zakonom obtoženca oprostilo obtožbe za kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic po drugem v zvezi s prvim odstavkom 244. člena KZ. Pritožbenemu sodišču tako predlaga, da pritožbo višje državne tožilke, vloženo zoper oprostilni del, kot neutemeljeno zavrne in v tem delu potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

8. Na pritožbo višje državne tožilke je vložil odgovor tudi obtoženec sam. V odgovoru uvodoma navaja, da se v celoti strinja z odgovorom na pritožbo, ki ga je podal njegov zagovornik in izpostavlja, da še vedno meni, da je bil stečaj H. S. nepotreben in da če bi B. S. ugodila prošnji za podaljšanje roka za dokapitalizacijo iz začetka decembra 2001, do stečaja nebi prišlo. Vsebinsko pa se obtoženec v odgovoru na pritožbo državnega tožilstva spušča v samo danost pogojev za uvedbo stečajnega postopka in ponovno poudarja, da ni imel namena kogarkoli ogoljufati in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo višje državne tožilke, ko izpodbija oprostilni del prvostopenjske sodne odločbe, kot neutemeljeno zavrne in potrdi sodbo sodišča prve stopnje, hkrati pa tudi ponovno predlaga, naj višje sodišče pritožbama njega in njegovega zagovornika ugodi in sledi njunima pritožbenima predlogoma.

10. Vsi trije pritožniki v svojih pritožbah uveljavljajo pritožbeni razlog bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, zato se bo pritožbeno sodišče v nadaljevanju obrazložitve te sodbe najprej ukvarjalo s tem pritožbenim razlogom.

11. Višja državna tožilka v svoji pritožbi meni, da je sodišče prve stopnje zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Po pritožničinem videnju naj bi bil izrek sodbe nerazumljiv, nasprotoval pa naj bi tudi razlogom sodbe. Bistvo pritožničinega očitka je v tem, da sodišče prve stopnje v razlogih sodbe ugotavlja, da je tenor obtožbe oziroma opis kaznivega dejanja pod tč. B/a obtožbe pomanjkljiv, medtem, ko je oprostilno sodbo sprejelo na podlagi ocene, da obtožencu to kaznivo dejanje ni dokazano. Iz izreka je razvidno, da je sodišče obtoženca v tem delu oprostilo iz razloga po 3. točki 358. člena ZKP, pa tudi iz vsebine obrazložitve je razbrati, da je razlog oprostitve prav v tem. Tako nasprotje med odločitvijo oz. razlogom oprostitve in razlogi samimi ni, saj sodišče v drugem odstavku na 91 strani sodbe jasno zapiše, da je bil primarni razlog oprostitve obtoženca za kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic po drugem v zvezi s prvim odstavkom 244. člena KZ v nedokazanosti potrebnega subjektivnega elementa naklepnega krivdnega delovanja. Pritožbeno sodišče tako nikakršnega nasprotja med izrekom in razlogi sodbe ni zasledilo, tako, da se v tem delu izkaže tožilkina pritožba kot neutemeljena.

12. Ista pritožnica pa izpodbija tudi obsodilni del sodbe pod točko C izreka in uveljavlja pritožbeni razlog kršitve kazenskega zakona po 2. točki prvega odstavka 370. člena v zvezi s 5. točko 1. odstavka 372.čl. ZKP, pri čemer je vsebinsko videti, da tožilka graja odločitev oz. neodločitev sodišča o premoženjskopravnih zahtevkih oškodovancev B. K. in I. M. oz. njegove dedinje N. M.. Pritožnici je v zvezi z uveljavljanim pritožbenim razlogom kršitve kazenskega zakona potrebno povedati, da se zgoraj navedeni pritožbeni razlog lahko nanaša zgolj na odločbe sodišča o kazni, pogojni obsodbi ali sodnem opominu oz. na odločbe o varnostnem ukrepu ali odvzemu premoženjske koristi, če je sodišče pri tem prekršilo pravice, ki jih ima po zakonu, ne pa tudi na odločbe sodišča o enem ali več premoženjskopravnih zahtevkih. To odločbo je mogoče grajati v okviru posebnega pritožbenega razloga in sicer tistega iz 4. (ne pa druge) točke prvega odstavka 370. člena ZKP in sicer takrat, ko pritožnik meni, da je sodišče o enem ali več premoženjskopravnih zahtevkih odločilo v nasprotju z določbami zakona. Pritožnica v zvezi s tem navaja, da je zatrjevana kršitev podana s tem, ker sodišče ni odločilo o premoženjskopravnih zahtevkih oškodovancev B. K. in I. M. oz. po smrti slednjega njegove dedinje N. M.. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ta del tožilkinih navedb drži le deloma. O premoženjskopravnem zahtevku N. M. je namreč sodišče odločilo in ji ga prisodilo v znesku 9.301.594,00 SIT v evrski protivrednosti po tečaju 1 EUR=239,640 SIT, medtem ko je s presežkom dosojenega premoženjskopravnega zahtevka oškodovanko napotilo na pravdo (stran 36 sodbe). Prav pa ima državna tožilka v tistem delu, ko navaja, da sodišče o premoženjskopravnem zahtevku oškodovanca B. K. ni odločalo, dasiravno je slednji premoženjskopravni zahtevek priglasil, tako, kakor je to videti iz seznama na l. št. 2988. Po določbi četrtega odstavka 374. člena ZKP je mogoče odločbo o premoženjskopravnih zahtevkih izpodbijati le, če je sodišče o teh vprašanjih odločilo v nasprotju z določbami zakona, ne pa tudi v primeru, ko o premoženjskopravnem zahtevku sploh ni odločalo. S tem, ko je sodišče tako ravnalo, pa se procesni položaj oškodovanca B. K. ni v ničemer spremenil oz. poslabšal. Oškodovanec bo lahko svoj premoženjskopravni zahtevek uveljavljal v pravdi, tako, kakor oškodovanci, ki jih je sodišče bodisi deloma ali pa v celoti napotilo na pot pravde.

13. Obtoženčev zagovornik v okviru pritožbenega razloga bistvenih kršitev določb kazenskega postopka uveljavlja tisto iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ki je podana, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje sam sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov ali če v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali so ti razlogi popolnoma nejasni ali v precejšnji meri s seboj v nasprotju, ali če je o odločilnih dejstvih precejšnje nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin ali zapisnikov o izpovedbah v postopku in med samimi temi listinami oziroma zapisniki. Pritožnik predvsem zameri sodišču, da je o obravnavanem dogajanju v obdobju od 24.06.1998 pa do leta 2001 razlogovalo enovito, ne glede na različne dejanske stane kaznivih dejanj iz oprostilnega in obsodilnega dela sodbe, zaradi česar naj bi bili razlogi o odločilnih dejstvih tudi nejasni. Pritožniku ni mogoče pritrditi. Čeprav je res, da je sodišče prve stopnje dogajanja v kritičnem obdobju obravnavalo kot celoto, pa je iz celotne obrazložitve moč jasno izluščiti razloge, ki se nanašajo tako na objektivne, kakor tudi na subjektivne znake posameznih kaznivih dejanj. K takšnemu načinu obravnavanja in razlogovanja o posameznih kaznivih dejanjih je sodišče prve stopnje očitno vodilo nekaj, z gotovostjo ugotovljenih dejstev. Obe kaznivi dejanji sta, oziroma naj bi bili izvršeni v istem časovnem obdobju, poleg tega pa je pri družbah H. S., d.o.o. in S. I. d.o.o. nedvomno šlo za kapitalsko, upravljalsko in personalno povezane pravne subjekte, pri čemer pa je obe dejanji, tako kaznivo dejanje poslovne goljufije po 234.a členu, kakor tudi kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic po 244. členu KZ moč storiti le pri opravljanju gospodarske dejavnosti. Pritožbeno sodišče posledično ugotavlja, da zatrjevana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ni podana.

14. Višja državna tožilka vlaga pritožbo zoper tisti del oprostilne sodbe, ki je opisan pod točko B/a izreka sodbe in meni, da je sodišče dejansko stanje v obravnavanem delu sodbe zmotno ugotovilo. Pritožbeno sodišče meni drugače in ugotavlja, da je sodišče prve stopnje vsa odločilna dejstva v tem delu pravilno in celovito dognalo, v podkrepitev svojih sklepov pa navedlo tudi prepričljive razloge. Iz same vsebine obrazložitve je videti, da je sodišče izpodbijano sodbo v tem delu sprejelo na podlagi ocene, da razpoložljivi dokazi ne dajejo dovolj gotove podlage za zaključek, da je obtoženec ravnal naklepno, saj je že iz opisa kaznivega dejanja razvidno, da je mogoče to kaznivo dejanje storiti le s krivdno obliko direktnega naklepa, pri čemer pa mora biti ta naklep še dodatno motiviran z namenom sebi ali komu drugemu pridobiti premoženjsko korist ali povzročiti premoženjsko škodo. Takšno ravnanje je pogoj za obstoj kaznivega dejanja in tedaj zanj ne zadošča eventualni naklep, temveč se zahteva direktni (obarvani oziroma motivirani) naklep (sodba VSRS I Ips 171/2005 z dne 17.11.2005). Iz izreka oprostilnega dela pod tč. B/a izreka sodbe je razvidno, da naj bi obtoženec v času od 11.04.1997 do 24.07.2001 sklenil v imenu obeh družb, t.j. H. S. kot posojilodajalko in družbo K. M. d.o.o. sklenil 131 posojilnih pogodb, še pred tem pa v obdobju od 12.02.1997 do 28.03.1997 v imenu družbe K. M. d.o.o. kot posojilojemalke pa 18 posojilnih pogodb. Obtoženec je bil v času od 24.05.1995 do 31.03.1997 namestnik direktorja H. S., od 01.04.1997 do 04.11.2003 pa njen direktor. V tem času pa je imel obtoženec tudi poslovodska in upravljalska upravičenja v povezanih družbah, in sicer je bil v času od 10.02.1997 do 20.08.2003 direktor družbe K. M. d.o.o., od 24.06.1998 do leta 2001 pa je nastopal tudi kot pooblaščenec družbe S. I. d.o.o.. Sodišče prve stopnje pravilno opozarja na tisti del izpovedbe izvedenca dr. B. K., ko ta opozarja na to, da če bi vsi akterji sklenjenih pogodb, bodisi med H. S. in z njo povezanimi družbami K. in S. I. ter posojilojemalci slednjih dveh družb izpolnjevali svoje obveznosti, bi sistem, kakor si ga je zamislil obtoženec, deloval. Podobnega mnenja je tudi druga izvedenka, dr. B. M.. Pritožnica v zvezi s tem navaja, da če bi bil obtoženec resnično dober gospodar H. S., potem nebi posojal denarja družbama K. in S. I., temveč direktno posojilojemalcem, kar z drugo bsedo pomeni, da je bilo vmesno vključevanje sicer z obtožencem personalno povezanih družb povsem odveč. V zvezi s tem vprašanjem sodišče verjame obtožencu, ko takšno svoje početje oziroma takšno organiziranost poslovanja med povezanimi družbami utemeljuje z akumulacijo kapitala v obeh družbah. Takšna večplastna akumulacija sredstev tudi logično prispeva k večji fleksibilnosti in prilagajanju zahtevam in potrebam trga oz. k optimalnejši izbiri dejavnosti, v katero bi bilo vredno vlagati sredstva z namenom oplemenitenja le-teh. Nikakršnega dvoma ni o tem, da so sprejetje Zakona o bančništvu in v zvezi s tem dana pooblastila B. S. pomenila dejavnik, ki je nujno moral privesti do spremembe poslovanja H. S.. Nova zakonodaja je namreč določila petletno prehodno obdobje, v katerem so morale banke, hranilnice ter hranilno-kreditne službe svoje poslovanje uskladiti z novo zakonodajo. ne bo držalo to, kar v svoji pritožbi navaja državna tožilka, da sprememba zakonodaje ni povzročila mejnika v poslovanju družb, s katerimi je bil obtoženec tako ali drugače povezan. V sklepu o usklajevanju hranilno-kreditnih služb z Zakonom o bančništvu, ki je pričel veljati 28.01.2000 je bil namreč določen tudi minimalni osnovni kapital H. v višini 186 milijonov SIT in ki so ga morale hranilno-kreditne službe zagotoviti do 31.12.2003. Izvedenec v zvezi s tem ugotavlja, da so bile družbe H. S., K. in S. I. kapitalsko, upravljalsko in personalno povezane družbe, ki so oblikovale skupno poslovno politiko ter močno vplivale druga na drugo, predvsem pri odločanju o financiranju in poslovanju. Nikakršnega dvoma ni o tem, da sta družbi K. in S. I. d.o.o. bila največja komitenta H. S., saj jima je bilo nakazano skoraj 90 odstotkov vseh plasmajev hranilnice oz. H. S., kar z drugo besedo pomeni, da je bilo poslovanje H. S. v celoti odvisno od uspešnosti teh dveh družb, ki pa danih posojil nista vračali, obtoženec pa posojil, danih tem družbam tudi ni ustrezno zavaroval. Nikakršnega dvoma ni o tem, da je s takim načinom poslovanja, kakor ga ugotavlja sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi nastala družbi H. S. škoda. Glede na personalno pa tudi siceršnjo povezanost vseh treh družb pa je utemeljen dvom v voljno komponento obtoženčevega naklepa oz. v to, da naj bi obtoženec ravnal hote z namenom H. S. povzročiti škodo, saj bi s tem praktično povzročal škodo sam sebi. Morda se je celo zavedal, da lahko zaradi njegovega ravnanja nastane prepovedana posledica v obliki škode hranilno kreditni službi in tudi privolil, da takšna posledica nastane, kar pa za obstoj kaznivega dejanja zlorabe položaja ali pravic po drugem v zvezi s prvim odstavkom 244. člena KZ ne zadošča, saj je mogoče to kaznivo dejanje storiti le s krivdno obliko direktnega naklepa, tako, kakor je bilo o tem razlogovano že zgoraj. Nastala škoda v višini 435.996.000,00 SIT oz. 1.819.379,06 EUR, ki jo je s posojilnimi pogodbami med družbo H. S. kot kreditodajalko in K. d.o.o. kot kreditojemalkama povzročil obtoženec je tudi po oceni pritožbenega sodišča, ob sicer nedvomni opustitvi dolžnih ravnanj po Zakonu o hranilnokreditnih službah in po statutu H. S., posledica obtoženčevega nepremišljenega ravnanja in negospodarnega poslovanja oziroma napačnih poslovnih odločitev, ne pa naklepnega početja z namenom H. S. povzročiti škodo. Glede na vse navedeno je bilo tako potrebno pritožbo višje državne tožilke kot neutemeljeno zavrniti tudi v tem delu.

15. V zvezi s pritožbama obtoženca in njegovega zagovornika pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da sta tudi ti dve pritožbi neutemeljeni. Kaznivo dejanje poslovne goljufije po 234.a členu KZ stori, kdor pri opravljanju gospodarske dejavnosti pri sklenitvi ali izvajanju pogodbe ali posla preslepi drugega s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene, ali s prikrivanjem, da obveznosti ne bodo ali ne bodo mogle biti izpolnjene, zaradi delne ali celotne neizpolnitve obveznosti pa nastane za stranko ali koga drugega premoženjska škoda. V zvezi z obsodilnim delom sodbe pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje vsa odločilna dejstva tega dela kazenskega postopka pravilno in celovito dognalo, v podkrepitev svojih sklepov pa navedlo tudi prepričljive razloge.

16. Obtoženčev zagovornik v uvodnem delu svoje pritožbe navaja, da je dejstvo, da je obdolženi obvladoval vse tri družbe okoliščina, ki govori mnogo bolj v prid obrambi in resničnosti obtoženčevega zagovora, kakor pa v korist očitkom tožilstva. V zvezi s tem pritožbeno sodišče ugotavlja, da personalna povezanost vseh treh družb, t.j. H. S., K. d.o.o. in S. I. d.o.o. ni opredmetena kot očitek obtožencu v zvezi z obravnavanim kaznivim dejanjem. Res je sicer, kar v nadaljevanju navaja zagovornik, da je prav takšna personalna povezanost botrovala prizadevanjem obtoženca, da skuša rešiti nastalo situacijo. Dokazni postopek je postregel z gotovo ugotovitvijo, da so poslovna razmerja med vsemi navedenimi družbami v končni posledici botrovala 86% izpostavljenosti H. S. do ostalih dveh družb in to zaradi posojil, ki jih je H. S. dala obema povezanima družbama kot posojilojemalkama. Sama izpostavljenost v navedeni višini pa še ne pomeni, da družbe med seboj niso mogle biti povezane. Takšna izpostavljenost po presoji pritožbenega sodišča pritrjuje ugotovitvam prvostopenjskega sodišča o tem, da je šlo za poslovni sistem treh družb, ki ga je obtoženec v celoti obvladoval. Pri tem se sodišče pravilno opre na tisti del izpovedbe takratnega viceguvernerja B. S. S. N., ki je izrecno poudaril, da je po Zakonu o bančništvu največja možna izpostavljenost ene pravne osebe do drugih pravnih oseb, tudi v sistemu povezanih pravnih oseb 25%, kar pa je H. S. bistveno presegla. Pri tem pa gre za okoliščino, s katero je bil obtoženec kot vezni člen med tremi družbami zagotovo seznanjen. Obramba v nadaljevanju svoje pritožbe očita sodišču, da se nikakor ne more odločiti, ali je šlo v konkretnem primeru za en poslovni sistem, ki ga je obvladoval obtoženec ali za sistem treh različnih, med seboj neodvisnih poslovnih subjektov. O tem, da je imela vsaka od družb svojo pravno in poslovno subjektiviteto ni nikakršnega dvoma, saj je vsaka družba lahko samostojno sklepala pravne posle in z njimi tudi prevzemala obveznosti. To, da je obtoženec vse tri družbe personalno obvladoval pa še ne pomeni, da družbe medsebojno niso mogle poslovno sodelovati. Res je sicer, kar v svoji pritožbi navaja zagovornik, da je izvedenec K. izpovedal, da če bi vsi akterji oz. vse povezane družbe medsebojno izpolnjevale obveznosti, kakor so bile zastavljene, bi sistem deloval in do težav nebi prišlo. Vendar pa je potrebno v zvezi s tem povedati povedati, da predmet obsodilnega dela sodbe ni delovanje sistema kot takega oziroma ustreznosti ali neustreznosti poslovnih odločitev posameznih družb med seboj, temveč odnos navzven, do posameznih oškodovancev, ki so na podlagi pogodb o vezavi depozitov, certifikatov in blagajniških zapisov o sredstvih, deponiranih pri hranilnici, le tej zaupali svoje prihranke oz. sredstva. Nedelovanje sistema, insolventnost povezanih družb K. d.o.o. in S. I. d.o.o. in močno povečana še dopustna meja odvisnosti H. S. od z njo povezanih družb so okoliščine, za katere je obtoženec zagotovo vedel, posameznim oškodovancem pa jih tudi zamolčal in s tem posameznim komitentom tudi zamolčal, da obveznosti po posameznih pogodbah ne bodo, ali pa ne bodo mogle biti izpolnjene, bodisi deloma ali pa v celoti. Iz spisovnega gradiva je razvidno, da je B. S. že dne 23.07.2001 na podlagi 56. člena Zakona o Banki Slovenije in na podlagi 131. in 133. člena Zakona o bančništvu H. S. poslala odredbo za odpravo kršitev (listovna številka 221), dne 30.10.2001 pa poziv k izjavi o dejstvih in okoliščinah, ki so pomembna za odločitev o izdaji odločbe o ugotovitvi pogojev za začetek stečajnega postopka (listovna številka 228). S tem pozivom je B. S. ocenila, da premoženje H. S. ne zadošča za poplačilo vseh terjatev njenih upnikov, kar pa predstavlja stečajni razlog po 2. točki 162. člena Zakona o bančništvu. Iz spisovnega gradiva je prav tako razbrati, da se v H. S. za odredbo za odpravo kršitev z dne 23.07.2001 niso kaj dosti zmenili, saj je hranilno-kreditna služba zahtevam B. S. zadostila le v prvi točki odredbe, ki se nanaša na usklajevanje hranilno-kreditnih služb z določbami Zakona o bančništvu in razvrstitev terjatev skladno s sklepom o razvrstitvi aktivnih bilančnih in zunajbilančnih postavk bank in hranilnic. Vsem preostalim šestim zahtevam pa H. S. ni ugodila, saj B. S. do roka, ki je bil določen po posameznih točkah, od H. S. ni prejela ne poročila ne dokazil o odpravi kršitev in izvedbi dodatnih ukrepov. V dopisu B. S. H. S. z dne 07.01.2002 namestnik guvernerja S. N. obtožencu kot direktorju H. S. odgovarja na njegove pripombe na delo in ugotovitve nadzora bančnega poslovanja, ki je bil opravljen najprej v obdobju od 26.06.2001 do 29.06.2001, pozneje pa še v obdobju od 13.12.2001 do 18.12.2001, pri čemer se je B. S. pri drugem pregledu osredotočila predvsem na poslovanje podjetij K. M. d.o.o. in S. I. d.o.o. V dopisu z dne 07.01.2002 viceguverner N. opozarja tudi na pomanjkljivosti v zvezi z zavarovanji posameznih posojil, v zvezi z ugotavljanjem kreditne sposobnosti posameznih dolžnikov in s tem povezanim ugotavljanjem podatkov o zaposlitvi, višini osebnih prejemkov in podatkih o premoženju posameznih kreditojemalcev. Vse navedeno je v končni posledici pripeljalo do tega, da je B. S. dne 29.01.2002 vložila predlog za začetek stečajnega postopka H. S.. Obtoženec je ves čas tega kazenskega postopka zatrjeval, to pa je navedel tudi v odgovoru na pritožbo državne tožilke in na sami pritožbeni seji, da stečaj H. S. ni bil potreben. V zvezi s tem pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni poklicano za ugotavljanje, ali je bilo temu tako, ali ne, saj je dejstvo, da je do stečaja dejansko prišlo, pri čemer je potrebno ugotavljati, da je obtoženec s posameznimi komitenti sklepal v izreku navedene pogodbe ne samo takrat, ko je B. S. že ugotovila insolventnost H. S. in obeh preostalih, z njo povezanih družb, temveč tudi po tem, ko je že bil vložen predlog za uvedbo stečajnega postopka. Vse navedeno pa so okoliščine, s katerimi je bil obtoženec kot direktor nedvomno seznanjen, najmanj od 23.07.2001 dalje, kot oseba, ki se je s finančnim poslovanjem ukvarjala dlje časa, pa je zagotovo vedel, da bo to v končni posledici pripeljalo do tega, da obveznosti do komitentov, naštetih v izreku, ne bodo mogle biti izpolnjene, pa je ne glede na to s svojim poslovanjem in sklepanjem pogodb nadaljeval. Preslepiti drugega pomeni ustvariti pri oškodovancu zmotno predstavo o določenih okoliščinah (sodba VS RS I Ips 140/2004 z dne 20.10.2005). Povsem jasno je, da bi posamezni komitenti, navedeni v izreku, s H. S. pogodb ne sklepali, v kolikor bi vedeli za pravo stanje in realne poslovne rezultate H. S. in z njo povezanih družb K. d.o.o. in S. I. d.o.o. Ne samo, da je obtoženec strankam zamolčal realno stanje v H. S., celo več, z oglaševanjem in lažnimi obljubami posameznim deponentom, o čemer sodišče prve stopnje podrobno razloguje na listovnih številkah od 93 do 95 sodbe, je s svojo dejavnostjo nadaljeval, kljub temu, da je vedel, da H. S. svojih obveznosti ne bo mogla izpolniti. Poleg tega je obtoženec nekaterim deponentom tudi lažno zatrjeval, da za izplačilo njihovih vlog jamči B. S., za kar ni imel nobene podlage, kakor tudi ne za pričakovanja in lažno prikazovanje strankam, da se bo H. postopoma razvila v banko. Končno pa je potrebno opozoriti tudi na okoliščino, da je H. S. že v letu 2000 v računovodskih izkazih prikazovala nerealno vrednost premoženja, glede na 86% izpostavljenost H. S. do družb K. M. in S. I., pri čemer pa sta bili obe družbi že v letu 2000 insolventni, je na dlani, da obtoženec za uresničitev obljub, danih posameznih strankam, ni imel nikakršne podlage, pri čemer pa je tudi jasno, da je za vse navedeno vedel. Izvedenec v zvezi s tem ugotavlja, da je glede na ugotovljeni finančni položaj dveh največjih dolžnikov H. S. v inkriminiranem obdobju moč zaključiti, da je H. S. z upoštevanjem Slovenskih računovodskih standardov in s tem prilagoditvijo vrednosti sredstev na njihovo pošteno vrednost že v letu 2000 izkazovala finančni položaj, primeren za stečaj, kar je nenazadnje razvidno tudi iz izvedenskega mnenja na listovnih številkah od 1785 do 1793 spisa. Ne bodo tedaj držale pritožbene navedbe obtoženca in njegovega zagovornika, da se obtoženec ni zavedal kritičnega stanja na način, kakor se mu to očita v izpodbijani sodbi. Z vsemi tremi družbami je bil personalno, upravljalsko in poslovno povezan, tako, da mu je bilo vse zgoraj opisano znano, na kar nedvomno kaže tudi njegova korespondenca z Banko Slovenije. Že res, kar navajata obtoženec in njegov zagovornik, da je obtoženec nameraval položaj, v katerem so se znašle njegove stranke omiliti in vsaj delno sanirati, vendar pa je, glede na vse zgoraj navedeno to lahko le okoliščina, relevantna pri izreku kazenske sankcije, kar je sodišče, kakor je razvidno iz obrazložitve kazenske sankcije tudi upoštevalo. Sicer pa je v zvezi s temi prizadevanji obtoženca potrebno opozoriti na obvestilo varčevalcem z dne 01.07.2002 (listovna številka 754), ko je že po tem, ko je B. S. predlagala stečaj H. S. varčevalce hranilnokreditne službe miril s tem, da so lahko popolnoma mirni, da H. S. ne bo šla v stečaj in da je B. S. vložila predlog za stečaj na podlagi ocene o neresničnem ekonomskem stanju H. S., ocena pa naj bi bila narejena "dobesedno na pamet", pri tem pa naj bi delavci B. S. izvrševali kazniva dejanja. Torej tudi po tem, ko je B. S. predlog za uvedbo stečaja že vložila, je obtoženec še vedno varčevalcem prikazoval, da je vse v najlepšem redu in da za stečaj ni realne osnove, ker da realno izterljive terjatve občutno presegajo obveznosti H. S., kar ob dejstvu, da temu ni bilo tako, tudi z gotovostjo kaže na obtoženčev naklep pri izvršitvi kaznivega dejanja, za katerega je bil obsojen.

17. Obtoženec se v dobršnem delu svojega zagovora sklicuje na počasnost izvršilnih postopkov zoper dolžnike H. S., kar naj bi pomenilo okoliščino, ki je vplivala na izpolnjevanje prevzetih obveznosti hranilnokreditne službe. Obtoženec pa seveda s takim zagovorom ne more uspeti. Počasnost izvršilnih postopkov je namreč v kritičnem času bila splošno znano dejstvo, ki je veljala za vse finančne institucije, ki so zato morale tej okoliščini svoje poslovanje tudi prilagajati. V H. S. pa tega očitno niso storili, čeprav bi, sledeč načelu dobrega gospodarjenja to morali storiti. Pripisovanje slabega finančnega položaja H. S. delno tudi delu sodišč je tako povsem irelevantno.

18. Sklepno gre tako povzeti, da ni nikakršnega dvoma o tem, da je obtoženec nadaljevano kaznivo dejanje poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 234.a člena KZ storil s krivdno obliko direktnega naklepa. Poznavajoč slabo finančno stanje H. S. že od leta 2000 dalje in tudi s to družbo personalno, upravljalsko in poslovno povezanih družb S. I. d.o.o. in K. M. d.o.o., je vseeno svojim strankam finančno stanje in možnost izpolnjevanja finančnih obveznosti do upnikov prikazoval drugače in jim vse okoliščine, ki so kazale na to, da temu ni tako zamolčal, prav tako pa tudi z intenzivnim oglaševanjem, nerealnimi obrestnimi merami in obljubami o jamčevanju njihovih naložb s strani B. S. pripravil do tega, da so mu zaupali svoja sredstva, dasiravno je vedel, da svojih obveznosti do komitentov ne bo mogel deloma ali pa v celoti poravnati, pri čemer so bile prve pogodbe sklenjene že v letu 2001, ko je za slabo finančno perspektivo svoje matične družbe in ostalih dveh, ki jih je tako ali drugače obvladoval, že vedel, medtem ko so bile zadnje pogodbe sklenjene proti koncu leta 2002, veliko pogodb celo že po tem, ko je B. S. dne 29.01.2002 že vložila predlog za stečaj H. S.. Že po naravi stvari same je jasno, da takega početja obtoženca ni mogoče pripisati zgolj malomarnosti ali pa krivdni obliki eventualnega naklepa.

19. Obtoženec v svojem pravočasnem odgovoru na pritožbo okrožne državne tožilke izraža predvsem nestrinjanje z dejstvom, da je do stečaja H. S. prišlo, čemur naj bi botrovalo tudi nepravilno ravnanje B. S. do H. S., pri čemer primeroma navede drugačno postopanje z G., pa tudi sicer B. S. očita, da naj bi prekršila svoja pooblastila in pristojnosti. Izraža tudi nestrinjanje z izvedenskim mnenjem in meni, da bodo njegove navedbe zadoščale za to, da bo pritožbeno sodišče takšno neverodostojnost izvedenskih mnenj tudi ugotovilo. v zvezi s tečajem H. S. je sodišče razlogovalo že zgoraj, kolikor pa obtoženec izraža nestrinjanje z izvedenskim mnenjem pa je to že storil na sami glavni obravnavi in je sodišče te njegove navedbe tudi ocenjevalo. Sicer pa pritožbeno sodišče tudi ugotavlja, da obtoženec zoper tisti del pritožbe okrožne državne tožilke, kolikor se ta nanaša na odločitve o premoženjskopravnih zahtevkih, ne odgovarja, temveč vlaga odgovor le zoper tisti del tožilkine pritožbe, s katero ta graja oprostilni del izpodbijane sodbe, pri čemer pa je višje sodišče pritožbo višje državne tožilke v tem delu zavrnilo. Obtoženec pa v svojem odgovoru na pritožbo graja tudi postopanje sodišča, ko zaradi prepoznega vabljenja naj nebi mogel prisostvovati zaslišanju večine upnikov in niti enega dolžnika. Iz spisovnega gradiva je razvidno, da je preiskovalni sodnik obtoženca vselej na primeren način obvestil o dnevu in ure zaslišanja. Tako je npr. iz odredbe za vabljenje na listovni številki 1551 razvidno, da je preiskovalni sodnik dne 14.11.2005 odredil zaslišanje prič za dan 29.11.2005, iz povratnice obvestila, naslovljenega na obtoženca pa, da je bil ta o dospeli pošiljki prvič obveščen dne 15.11., drugič 16.11.2005, sodno pisanje pa je dvignil šele 30.11.2005, torej dan po izvršenem zaslišanju, česar pa nikakor ni mogoče naprtiti v breme sodišču z očitkom prepoznega vabljenja, saj je bil obtoženec o zaslišanju prič pravočasno obveščen, stvar njegove odločitve pa je, ali obvestilo dvigne ali ne. Obtožencu je bilo vročeno tudi drugo obvestilo o zaslišanju prič (listovna številka 1602), ko je preiskovalni sodnik dne 30.01.2006 odredil zaslišanje prič za dni 14.02., 15.02., 22.02., 28.02. in 02.03. 2006. Tudi v tem primeru je bil obtoženec o dospelem obvestilu za zaslišanje prvič obveščen 01.02., drugič pa 02.02.2006, vendar je tudi tokrat sodno pisanje dvignil šele 17.02.2006, torej po zaslišanjih, opravljenih v dneh 14.02. in 15.02. 2006. V zvezi s tem je potrebno povedati, da se je obtoženec zaslišanj prič 22.02., 28.02. in 02.03.2006 udeležil. Tudi iz naslednjih odredb preiskovalnega sodnika je razvidno, da je bil obtoženec o predvidenem zaslišanju prič vselej obveščen pravočasno, dejstva, da sodnih pisanj ni pravočasno dvigoval, zaradi česar ni mogel biti navzoč pri zaslišanju posameznih prič pa pač ni mogoče pripisati prepoznemu obveščanju oz. krivdi sodišča.

20. Pritožba zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ali zaradi kršitve kazenskega zakona, ki se poda v obtoženčevo korist, obsega tudi pritožbo zaradi odločbe o kazenskih sankcijah in o odvzemu premoženjske koristi (386. člen ZKP), zato je pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti izpodbijano sodbo preizkusilo tudi v tem delu. Glede kazenskih sankcij treh let in šestih mesecev zapora in 20.000 (dvajset tisoč) EUR denarne kazni prizivno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje vse okoliščine, relevantne za izbiro in izrek ter odmero kazenskih sankcij pravilno upoštevalo in ovrednotilo, tako, da v ta del sodbe posegati ni potrebno in se pritožbeno sodišče z razlogi, ki jih je prvostopenjsko navedlo glede odločbe o izrečenih kazenskih sankcijah v celoti strinja, tako, da v ta del sodbe posegati ni potrebno.

21. Pritožbeno sodišče je na podlagi zgoraj navedene določbe kazenskega postopkovnika izpodbijano sodbo preizkusilo po uradni dolžnosti tudi odločbo o odvzemu premoženjske koristi. Sodišče prve stopnje je obtožencu odvzelo znesek v višini 158.009.206,00 SIT oziroma v protivrednosti 659.360,71 EUR. Ta znesek predstavlja skupni seštevek neuveljavljanih premoženjskopravnih zahtevkov posameznih oškodovancev. Ob tem pritožbeno sodišče ugotavlja, da je skupna višina premoženjske koristi še višja od tiste, odvzete z izpodbijano sodno odločbo in znaša 169.983.289 SIT oziroma 709.327,69 EUR, vendar ker je pritožba državnega tožilstva v tem delu izostala, pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti v obtoženčevo škodo v odločbo o odvzemu premoženjske koristi ni moglo posegati.

22. Preizkus izpodbijane sodbe, ki ga je pritožbeno sodišče opravilo v mejah iz 383. člena ZKP nepravilnosti ni pokazal, v posledici česar je bilo pritožbe višje državne tožilke in obtoženca ter njegovega zagovornika kot neutemeljene zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje, odločitev o tem pa opreti na določbo 391.čl. ZKP.

23. Kljub temu, da obtoženec in njegov zagovornik s pritožbo nista uspela, je pritožbeno sodišče sklenilo obtoženca dolžnosti plačila stroškov kazenskega postopka oz. sodne takse oprostiti. Obtoženec je namreč svoji pritožbi priložil odločbo Z. z dne 27.03.2015 iz katere je razvidno, da je obtoženec brez zaposlitve in prejema le denarno nadomestilo za primer brezposelnosti. Glede na to, da je obtoženec oče štirih otrok pritožbeno sodišče ugotavlja, da bi s plačilom sodne takse utegnilo biti ogroženo obtoženčevo preživljanje in preživljanje njegove družine. Odločitev o tem temelji na določbah prvega odstavka 98. člena v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 371, 371/1-11

Kazenski zakonik (1994) - KZ  - člen 234.a, 244

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.