VSL Sodba V Cpg 1177/2014
Sodna praksa višjih sodišč, 2016-01-27

dr. Marko Brus (preds.), Ladislava Polončič (poroč.), Franc Seljak

sorodne pravice izvajalcev in proizvajalcev fonogramov - nadomestilo za javno priobčitev fonogramov - nadomestilo za zakonito uporabo - skupni sporazum o višini nadomestil - stroški poslovanja kolektivne organizacije - civilna kazen po ZASP - krivda - kontrahirna dolžnost - exceptio illegalis - davek na dodano vrednost (DDV)

Tudi v tem primeru je po prepričanju pritožbenega sodišča potrebno pojem nadomestila za zakonito uporabo fonograma razumeti enoznačno, to je v višini, ki bi ga bila tožeča stranka upravičena zaračunavati kršitelju (toženi stranki) v primeru, da bi imela sklenjeno pogodbo o prenosu te pravice na toženo stranko.

I. Pritožba se zavrne in se prvostopenjska sodba v izpodbijani II. in III. točki izreka potrdi.

II. Pritožnica sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Tožeča stranka je organizacija za kolektivno upravljanje pravic proizvajalcev fonogramov. Od tožene stranke je zahtevala (1) poročanje o javnem priobčevanju fonogramov v lokalu tožene stranke, (2) plačilo neupravičene obogatitve zaradi javnega priobčevanja fonogramov, (3) plačilo civilne kazni, (4) povrnitev stroškov, ki jih je imela zaradi neizpolnjevanja zakonskih dolžnosti tožene stranke in (4) povrnitev pravdnih stroškov. Zahtevek na povrnitev nadomestila in civilne kazni je oprla na tarifo, ki je sestavni del Tarife Zavoda IPF za javno priobčitev fonogramov

2. Prvostopenjsko sodišče je ugotovilo, da je tožena stranka v svojem lokalu Bar X fonograme predvajala, ne da bi s tožečo stranko sklenila pogodbo in ne da bi plačevala nadomestilo. Zato je denarnim zahtevkom tožeče stranke deloma ugodilo. Kot materialnopravni temelj za svojo odločitev je uporabilo tarifo, objavljeno v Skupnem sporazumu o višini nadomestil za uporabo varovanih del iz repertoarja Zavoda IPF kot javno priobčitev pri poslovni dejavnosti“ (v nadaljevanju: SS 2006)

in ne tarife iz T 2005, kot je predlagala tožeča stranka. Ker ta določa za nekajkrat višje nadomestilo, je sodišče prve stopnje posledično denarne tožbene zahtevke delno zavrnilo. Kot nesklepčen je v celoti zavrnilo tožbeni zahtevek na poročanje.

3. Zoper zavrnilni del prvostopenjske sodbe (razen proti zavrnitvi tožbenega zahtevka na poročanje) se je tožeča stranka pravočasno pritožila. Uveljavljala je pritožbena razloga absolutne bistvene kršitve določil pravndega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlagala je spremembo izpodbijanih delov sodbe sebi v prid, podrejeno pa razveljavitev teh delov in vrnitev zadeve v tem obsegu sodišču prve stopnje v novo sojenje. Zahtevela je tudi povrnitev svojih stroškov pritožbenega postopka.

4. Na pritožbo tožena stranka ni odgovorila.

I. K odločitvi o pritožbi proti glavni stvari

5. Pritožba je neutemeljena. Na posamezne pritožbene navedbe pa je odgovorjeno v nadaljevanju.

Pritožbeno sodišče tudi ob uradnem preizkusu izpodbijane sodbe ni zaznalo nobenih kršitev iz drugega odstavka 355. člena ZPP. Zato je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo, prvostopenjsko sodbo pa potrdilo (353. člen ZPP).

6. Izrek je sodišče prve stopnje oblikovalo točno tako, kot zapoveduje tretji odstavek 324. člena ZPP

. Šele v obrazložitvi svoje sodbe je pojasnilo, kaj predstavljata prva dva zneska iz I. točke izreka in na kaj se nanašajo zavrnjeni zneski iz II. točke izreka.

7. Obrazložitev, pa četudi kratka, npr. da mora tožena stranka plačati določen znesek iz naslova odškodnine oziroma iz naslova civilne kazni, upoštevajoč določila 324. člena ZPP, ne sodi v izrek. Iz tega sledi, da zatrjevana absolutna bistvena kršitev določil pravdnega postopka ni podana. Pritožbeno sodišče pa k temu dodaja, da v splošno oblikovani praksi prvostopenjskih sodišč, po kateri je v tovrstnih množičnih zadevah že v izreku sodb kratko navedeno, na kateri del tožbenega zahtevka se odločitev nanaša, ne zazna kakršne bistvene kršitve določil pravdnega postopka.

K delni zavrnitvi pritožbe proti II. točki izreka iz naslova neuporabe T2005

8. Prvostopenjsko sodišče je s tem, ko je nadomestilo izračunalo po tarifi iz SS 2006, v celoti sledilo ustaljenemu stališču pritožbenega sodišča (v nadaljevanju tudi: VSL) do tega vprašanja, ki ga je izrazilo v številnih svojih odločbah v zadnjih letih.

V letih 2013 in 2014 je VSL odločalo v okoli 500 zadevah.

9. Sodna praksa VSL je bila od februarja 2013 naprej ustaljena. Razloge je VSL podalo najprej v obrazložitvi sodbe I Cpg 126/2013 z dne 14. 2. 2013. Tem argumentom (do katerih se bo VSL dodatno opredelilo v nadaljevanju te obrazložitve) je dosledno sledilo v vseh nadaljnjih odločbah, v katerih je obravnavalo tovrstne tipske zahtevke tožeče stranke. Na ta način se je pri VSL povsem ustalila sodna praksa glede tega vprašanja. To pa je eden od nosilnih stebrov zagotavljanja ustavne pravice do enakega varstva pravic v sodnem postopku.

Tako ustaljeni sodni praksi pritožbenega sodišča je v celoti sledilo tudi prvostopenjsko sodišče, ki je odmero nadomestila redno opiralo na tarife iz veljavnih skupnih sporazumov in ne na T 2005.

10. Tožeča stranka je enotno stališče prvostopenjskega in pritožbenega sodišča do spornega materialnopravnega vprašanja poskušala izpodbiti z dvema revizijama, o katerih je Vrhovno sodišče RS (v nadaljevanju VSRS) odločilo s sklepoma III Ips 141/2014 in III Ips 142/2014 z dne 18. 2. 2015 (v nadaljevanju revizijski odločbi). V njih je glede spornega vprašanja uporabe podlage za obračun nadomestila uporabnikom fonogramov, ki nimajo sklenjene pogodbe s tožečo stranko, sledilo argumentaciji revidenta (tožeče stranke). Kot materialnopravno zmotno je ocenilo razlago prvostopenjskega in drugostopenjskega sodišča (v nadaljevanju sodišč nižjih stopenj) o uporabi SS 2006. Menilo je, da bi za izračun nadomestila morala morale biti uporabljene določbe T 2005.

11. VSL je le v zadevi V Cpg 43/2015 z dne 26. 3. 2015 sledilo argumentaciji VSRS s sklicevanjem na materialnopravne razloge, navedene v citiranih revizijskih odločbah VSRS.

Vezanost sodišč nižjih stopenj na materialnopravna stališča revizijskega sodišča

12. Sodnik je pri opravljanju sodniške funkcije neodvisen. Odločati pa mora v okvirih, ki mu jih dajeta ustava in zakon (125. člen Ustave). Neodvisni so sodniki vseh stopenj, saj Ustava glede tega ne dela nobene izjeme. Posebej ko gre za argumentacijo odločitev, ki imajo precedenčni učinek, je potrebno upoštevati tudi njen pomen za zagotavljanje pravne varnosti skozi predvidljivost sodnega odločanja.

13. Ustavna pravica do enakega varstva pravic v postopku se zagotavlja tudi skozi vlogo VSRS. Ta skrbi za enotno sodno prakso (1. odstavek 109. člena ZS). Največji učinek v tej smeri zagotavlja z argumentacijo odločitev v konkretnih primerih o izrednih pravnih sredstvih. Vrhovno sodišče ima pri oblikovanju sodne prakse nedvomno odločilno vlogo, saj pri tem ni vezano na stališča sodne prakse, ki so se izoblikovala pred sodišči nižjih stopenj

14. Vendar s tem, ko posamezna odločba VSRS postane (odločilni) del sodne prakse, to še ne pomeni, da so sodišča nižjih stopenj absolutno vezana na tako novo sodno prakso. Čeprav ustaljena sodna praksa predstavlja pomemben neformalni pravni vir, na katerega je vezano sodišče pri sprejemu svojih odločitev, je na nivo ustavno zagotovljenega jamstva dvignjena le prepoved samovoljnega odstopa od sodne prakse. Sodišče ne sme samovoljno, oziroma arbitrarno, torej brez razumne pravne obrazložitve, odstopiti od enotne in ustaljene sodne prakse

. Zato imajo tudi v primeru, ko je bila sodna praksa oblikovana s strani VSRS, sodišča nižjih stopenj pravico odstopiti od s strani VRRS oblikovane sodne prakse, ob predpostavki, da za svojo odločitev ponudijo zadostno argumentacijo, ki nima značaja samovoljne odločitve.

15. Takšna samovolja ni podana niti v primeru, ko se s strani sodišča nižje stopnje izkaže kot pravilno vztrajanje pri že zavzetih materialnopravnih zaključkih, ki jih je nadrejeno sodišče v ustaljeni sodni praksi opredelilo kot zmotne, v kolikor za to ponudi dodatne argumente, ki pri obravnavi precedenčnega primera niso bili izpostavljeni, oziroma se instančno sodišče do njih ni argumentirano opredelilo. Sodišče nižje stopnje sicer s tem prevzema tveganje, da bo njegovo stališče, s katerim odstopa od odločitve instančnega sodišča, skozi sistem (rednih ali izrednih) pravnih sredstev preizkušeno pred instančnim sodiščem. To pa je tudi ustavno dopusten način, preko katerega se sodna praksa lahko spreminja. Drugače povedano, tudi v primeru, ko je imelo ključno vlogo pri poenotenju sodne prakse VSRS, to ne pomeni, da so sodišča nižjih stopenj dolžna slediti tej praksi. V mejah argumentirane utemeljitve lahko sodišče nižje stopnje sproži spremembo sodne prakse tudi samo. Na ta način je potrebno omogočiti, da VSRS ponovno presodi pravilnost sodne prakse, ki jo je utirilo s svojimi prejšnjimi odločbami.

Nadaljnje odločanje pritožbenega sodišča v tovrstnih tipskih zadevah

16. Pritožbeno sodišče se je v zadevi opr. št. V Cpg 2029/2014 z dne 17. 6. 2015 in v vseh nadaljnjih istovrstnih tipskih zadevah, ki jih je izdalo po tem datumu, odločilo vztrajati pri že sprejetih izhodiščih iz časa pred izdajo citiranih revizijskih odločb III Ips 142/2014 in III Ips 141/2014. Tožeča stranka odločbe V Cpg 2029/2014 ni izpodbijala pred VS RS, čeprav bi bila lahko to storila. Ker novih materialnopravnih argumentov, s katerimi je pritožbeno sodišče v tej precedenčni zadevi utemeljilo odstop od obeh prej navedenih odločb VS RS, ni izpodbijala, je pritožbeno sodišče nadaljevalo s svojo dosedanjo ustaljeno sodno prakso. Ponovno je začelo odločati tako, kot je odločalo od ustalitve svoje sodne prakse februarja 2013 do izdaje obeh prej navedenih odločb VS RS.

Glede podlage tarife tožeče stranke T 2005 in SS 2006

17. Za jasno opredelitev narave obeh tarif je potrebno upoštevati zakonsko podlago za sprejem posamezne tarife. Obe tarifi sta bili namreč uveljavljeni na določilih ZASP, pri čemer pa so se ustrezna določila zakona spreminjala in prilagajala razvoju avtorskega prava v RS. Zakonski okvir, na katerem temeljijo posamezne tarife, predstavlja tudi ustrezno podlago za oceno dopustnega obsega avtonomije tistega, ki je posamezno tarifo sprejel.

18. Tožeča stranka ima dovoljenje za kolektivno upravljanje pravic glasbenih izvajalcev in proizvajalcev fonogramov. Imetniki pravic, katere upravlja tožeča stranka, imajo na zakonu utemeljeno poplačilno pravico (prvi odstavek 130. člena in 122. člen ZASP). Tako opredeljen zakonski položaj nosilcev pravic omogoča tožeči stranki, da uveljavlja v njihovo korist od vsakokratnega javnega priobčevanja fonograma primerno nadomestilo, ne more pa uveljavljati prepovednih zahtevkov.

Ker ZASP od uveljavitve dalje ni vseboval normativne vsebine, ki bi konkretizirala nedoločen pravni pojem primernega nadomestila, je bilo nujno vzpostaviti pravni okvir, znotraj katerega bi bilo mogoče na predvidljiv in jasen način ugotoviti višino odmene, ki jo mora plačati uporabnik nosilcem navedenih pravic. Vnaprej določljivo primerno nadomestilo je v korist imetnikov pravic, kakor tudi uporabnikov.

19. T 2005 je tožeča stranka sprejela v času po uveljavitvi novele ZASP-B (Ur. l. RS št. 43/2004). Ta je v sistem vgradila določanje pogojev in načinov uporabe teh del ter višin nadomestil za njihovo uporabo preko skupnih sporazumov, ki jih kolektivne organizacije sklepajo z reprezentativnimi združenji uporabnikov, ki v skladu z zakonom uporabljajo varovana dela iz repertoarja kolektivnih organizacij (prvi odstavek 156. člena po noveli ZASP-B). Hkrati pa je zakon kolektivnim organizacijam podelil upravičenje za sprejem tarife (prvi odstavek 157. člena po noveli ZASP-B), ki veljajo do sklenitve skupnih sporazumov iz 156. člena (drugi odstavek 156. člena po noveli ZASP-B; vse te določbe so bile kasneje bistveno spremenjene). Zakon je tako omogočil kolektivnim organizacijam, da ob upoštevanju tarife s posameznimi uporabniki sklepajo pogodbe o neizključnem prenosu pravic uporabe teh del (prvi odstavek 158. člena ZASP). Zakon sam je torej omejil časovno veljavnost T 2005 do uveljavitve skupnega sporazuma za posamezno vrsto uporabnikov. Tudi tožeča stranka je z drugim odstavkom 1. člena T 2005 v smislu drugega odstavka 157. člena ZASP sama odkazala na uporabo SS 2006.

20. Novela ZASP-C (Ur. l. RS št. 17/2006) ni odločilna za presojo veljavnosti tarife, na katero se sklicuje tožeča stranka.

21. V način določanja primernega nadomestila je zakonodajalec ponovno posegel z novelo ZASP-D (Ur. l. RS št. 139/2006) z ureditvijo pooblastil Sveta za avtorsko pravo, da z odločbo določi tarifo, v kolikor je ni mogoče določiti s skupnim sporazumom. Tudi ta sprememba ZASP ni odločilna za presojo v tej konkretni zadevi. Je pa zgodovinski razvoj pravnih norm, ki so urejale način konkretizacije pravil za opredelitev pojma primernega nadomestila za uporabo pravic, za katere skrbi tožeča stranka, potrebno upoštevati kot dodaten argument pri razlagi pravnega položaja obeh pravdnih strank v konkretnem sporu. Po uveljavitvi novele ZASP-D je upravičenje tožeče stranke, da sama določa tarifo za primerno nadomestilo za uporabo varovanih pravic, omejeno zgolj še na prehodno obdobje za primere iz četrtega odstavka 156. člena ZASP. Določitev primernega nadomestila za posamezne kategorije uporabnikov je torej predvsem v domeni skleniteljev skupnega sporazuma ali Sveta za avtorsko pravo. Ker pa gre v konkretnem primeru za toženo stranko, ki spada v kategorijo uporabnikov, za katere veljajo določila SS 2006, je za opredelitev pravnega okvira presoje konkretnega spora odločilno vprašanje, ali smejo uživati pravno varstvo vse določbe SS 2006, ki se nanašajo na toženo stranko in na katere se sklicuje tožeča stranka. Odločilna je torej presoja meja pogodbene avtonomije strank, ki sklepajo skupni sporazum.

O omejitvi pogodbene svobode tožeče stranke

22. Z zakonsko uveljavitvijo določanja primernega nadomestila za uporabo fonogramov preko skupnih sporazumov je bila tožeča stranka postavljena v dvojni pogodbeni položaj, pri čemer imajo pogodbene stranke v obeh teh položajih omejeno pogodbeno avtonomijo. Pogodbeno urejanje primernega nadomestila z reprezentativnimi predstavniki uporabnikov predstavlja zakonsko urejen poseg v monopolni položaj tožeče stranke. Ta monopolni položaj tožeči stranki zagotavlja sam sistem kolektivnega uveljavljanja pravic. Ustavno sodišče je z odločbo U-I-240/10 z dne 16. 5. 2013 v postopku, začetem na pobudo tožeče stranke odločilo, da niso v neskladju z Ustavo določbe drugega odstavka 156. člena, prvega odstavka 157.a člena, prvega in tretjega odstavka 157.b člena ter 1. točke prvega odstavka 157.e člena ZASP, ki določajo upravičenja Sveta za avtorsko pravo za določanje tarife brez soglasja kolektivne organizacije, oziroma ocene primernosti tarife, določene s skupnim sporazumom. Ustavno sodišče je dopustnost takšnega posega v položaj tožeče stranke utemeljilo na razumnih razlogih za omejitev monopolnega položaja kolektivne organizacije

. Ustavno dopustna je torej tudi omejitev pogodbene svobode pri določanju primernosti tarife (drugi odstavek 157.a člena ZASP).

23. Omejitev pogodbene svobode je utemeljena tudi na učinkih, ki jih ustvarja tarifa, določena s skupnim sporazumom. Skupni sporazum velja za vse istovrstne uporabnike avtorskih del iz repertoarja kolektivne organizacije, ne glede na to ali so sodelovali pri pogajanjih (šesti odstavek 157. člena ZASP). Pogodbe, ki jih sklenejo uporabniki s kolektivno organizacijo, morajo biti skladne s skupnim sporazumom. Ker pa zakon v drugem odstavku 158. člena omogoča uporabniku zakoniti prenos neizključne pravice predvajanja fonogramov tudi brez sklenitve pogodbe, določbe šestega odstavka 157. člena ZASP ni mogoče razlagati kot kontrahirne dolžnosti uporabnikov. Kontrahirna dolžnost je izrecno predpisana le za tožečo stranko, saj je na zahtevo uporabnika del dolžna skleniti pogodbo o neizključnem prenosu pravic za uporabo fonogramov (prvi odstavek 158. člena ZASP).

24. Uporabnik je torej pri pogodbeni ureditvi razmerja s tožečo stranko vezan na višino primernega nadomestila za uporabo fonograma, dogovorjenega s skupnim sporazumom. Ta vezanost pa je omejena, v kolikor so sklenitelji skupnega sporazuma urejali vprašanja, ki so izven okvira prvega odstavka 156. člena ZASP. V kolikor gre za takšen primer, ne gre za vprašanje primernosti tarife, o katerem bi bil za presojo pristojen Svet za avtorsko pravo. V takšnem primeru gre za vprašanje, do katere meje bo sodišče v smislu sedmega odstavka 157. člena ZASP nudilo pravno varstvo posameznim določbam skupnega sporazuma.

25. Za odločitev o tem, po kateri tarifi je tožeča stranka upravičena uveljavljati nadomestilo za uporabo fonogramov od tožene stranke, je torej odločilen odgovor na vprašanje, ali imajo ustrezno zakonsko podlago tiste določbe SS 2006, s katerimi je za posamezne kategorije uporabnikov ponovno odkazana uporaba T 2005. SS 2006 ima v zvezi s tem zgolj eno izrecno določbo v drugem odstavku 4. člena, v katerem je odkazovanje na uporabo T 2005 vezano na uporabnika, ki nima sklenjene individualne pogodbe pod pogoji SS 2006. Za takega uporabnika se šteje, da je ustrezna pravica prenesena, če položi na račun tožeče stranke ali pri sodišču oziroma notarju znesek, ki ga tožeča stranka zaračunava s T 2005, zmanjšano za 30%. V istem odstavku je izključena veljavnost SS 2006 za uporabnike, ki nimajo sklenjene individualne pogodbe in ki večkratno ne plačajo upravičeno zaračunanih nadomestil.

26. Iz obrazložitve obeh revizijskih odločb VSRS izhaja, da takšno odkazovanje na uporabo T 2005 izhaja tudi iz prehodne določbe 12. člena SS 2006. Po tej določbi za uporabnike iz prvega odstavka tega člena, ki do izteka prehodne dobe do 15. 1. 2007 kljub opozorilu oziroma obvestilu tožeče stranke ne pristopijo k sklepanju individualne pogodbe, sporazum ne velja. Pritožbeno sodišče pa v tej določbi še vedno ne vidi odkazovanja na uporabo T 2005 za tovrstno skupino uporabnikov.

SS 2006 razvršča uporabnike na tri kategorije:

1. uporabniki, ki s tožečo stranko sklenejo individualne pogodbe o pogojih in načinu uporabe varovanih del iz repertoarja tožeče stranke – zanje naj bi veljala dogovorjena tarifa s SS 2006;

2. uporabniki, ki individualne pogodbe s tožečo stranko ne sklenejo, položijo pa znesek, določen s Tarifo, zmanjšan za 30%;

3. uporabniki, ki ne sklenejo pogodbe in ne položijo zneska, določenega s T 2005, zmanjšanega za 30% - zanje naj bi veljala višina tarife po T 2005.

27. Primerjava višine tarif po T 2005 glede na SS 2006 pokaže, da je višina tarife pri primerljivih kategorijah od dva pa tudi do devetkrat višja po T 2005 glede na SS 2006

. Takšno neskladje je logičen odraz monopolnega položaja tožeče stranke pri določanju T 2005. V okviru pogodbenega usklajevanja SS 2006 so bila torej dogovorjena nadomestila na ustrezno nižji ravni, sprejemljivi za vse podpisnike SS 2006. V tej višini določeno nadomestilo zapolnjuje pravni standard primernega nadomestila v smislu določb ZASP.

Nesklenitve pogodbe kot podlaga za razlikovanje uporabnikov

28. Pritožbeno sodišče vztraja pri svojem ustaljenem stališču, da sklenitelji SS 2006 niso imeli zakonske podlage za razlikovanje uporabnikov glede na sklenitev ali nesklenitev pogodbe s tožečo stranko v določbah ZASP, ki so glede tega prisilne. ZASP sicer dopušča odprto polje urejanja vprašanj s skupnim sporazumom z uporabo besedne zveze v začetku četrtega odstavka 157. člena ZASP: „Skupni sporazum določa najmanj: ….“, kakor tudi z odprtim kriterijem iz 3. točke istega odstavka, ki se glasi: 3. okoliščine uporabe, zaradi katerih se plačilo avtorskega honorarja ali nadomestila po tarifi zviša, zniža ali oprosti. Sklenitev ali opustitev sklenitve pogodbe s tožečo stranko pa nima odločilnega učinka na višino nadomestila, ki ga mora plačati uporabnik.

29. Do dopustnosti razlik v višini nadomestila se je opredeljevalo tudi Sodišče ES. Razlike v višini nadomestila so možne in z vidika konkurenčnega prava neproblematične, če jih je mogoče upravičiti s sklicevanjem na objektivne in relevantne razlike

, kot je vpliv na znižanje operativnih stroškov kolektivne organizacije, na račun katerih so tarife za posamezne skupine uporabnikov nižje

. Tudi teorija poudarja, da so popusti (kot razlike v tarifah praviloma predstavlja tožeča stranke), katerih namen je zmanjšanje stroškov upravljanja, splošna praksa kolektivnih organizacij in lahko segajo do približno 20%

. Že ta primerjava kaže, da diferenciacija tožeče stranke prebija navedene okvirje in temelji izključno na izhodiščnem položaju monopola, ki ga je imela tožeča stranka pri oblikovanju T 2005.

30. Okoliščina (ne)sklenitve individualne pogodbe uporabnika sicer vpliva na njegov položaj v razmerju do tožeče stranke. V primeru sklenitve pogodbe je vzpostavljeno pogodbeno razmerje, ki predstavlja podlago za neizključen prenos pravic uporabe fonogramov na uporabnika, tožeča stranka pa s tem pridobi v razmerju do uporabnika pogodbeni temelj za uveljavljanje izpolnitvenega zahtevka na plačilo nadomestila.

31. V primeru nesklenitve pogodbe pa pride do prenosa pravic na uporabnika, v kolikor ta položi na račun tožeče stranke, sodišča ali notarja znesek, ki ga zaračunava po tarifi tožeča stranka (drugi odstavek 158. člena ZASP). Tudi v tem primeru imajo nosilci pravic, ki jih zastopa tožeča stranka, zagotovljeno poplačilno upravičenje s samim aktivnim ravnanjem uporabnika. Po prepričanju pritožbenega sodišča je besedilo zakona „....znesek, ki ga po tarifi zaračunava kolektivna organizacija“, potrebno razumeti, da gre za nadomestilo, ki bi ga tožeča stranka zaračunavala po pogodbi na podlagi tarife iz SS 2006. Ker kolektivne organizacije takim uporabnikom nadomestil ne zaračunavajo, pritožbeno sodišče v skupnem sporazumu ne vidi podlage za dogovor o uporabi T 2005. Tako določeno nadomestilo namreč kljub priznanemu popustu (30%) glede na razlike med obema tarifama še vedno bistveno presega višino nadomestila, ki bi jo uporabnik plačeval po pogodbi v skladu s SS 2006. Pritožbeno sodišče pojasnilo glede te kategorije uporabnikov podaja zgolj v odgovor, da naj bi bili ob drugačni razlagi uporabniki iz tretje skupine, ki nezakonito uporabljajo fonograme, v boljšem položaju kot uporabniki iz drugega odstavka 158. člena ZASP.

32. Tožeča stranka šteje kot tretjo skupino uporabnike, ki z njo nimajo sklenjene pogodbe in ne plačujejo nadomestila v smislu drugega odstavka 158. člena ZASP. Med tovrstne uporabnike pa glede na dejanske ugotovitve prvostopenjskega sodišča spada tudi tožena stranka.

33. Uporabnik, ki brez zakonske podlage uporablja fonograme, ima položaj kršitelja pravic ali pa neupravičeno obogatene osebe. Zoper uporabnika lahko tožeča stranka kot kolektivni upravljavec uperi zahtevke v skladu s prvim odstavkom 164. člena ZASP ali pa na temelju 1. odstavka 190. člena OZ. Kot je bilo že pojasnjeno, ima tožeča stranka pravico uveljavljati zgolj poplačilno upravičenje, pri čemer je pritožbeno sodišče za te zahtevke dopuščalo tako odškodninsko kot obogatitveno podlago. V vsakem primeru pa je tožeča stranka glede višine zahtevka, ki ga lahko uveljavlja, omejena s kogentno določbo 168. člena ZASP. Od nezakonitega uporabnika fonogramov lahko uveljavlja le odškodnino po splošnih pravilih o povrnitvi škode ali v višini nadomestila za zakonito uporabo te vrste. Hkrati pa lahko tožeča stranka ob predpostavkah iz tretjega odstavka 168. člena ZASP uveljavlja tudi civilno kazen do višine 200% nadomestila za zakonito uporabo. Najvišji skupni znesek, ki ga lahko uveljavi nosilec pravice od kršitelja, tako ne more preseči trikratnega zneska nadomestila za zakonito uporabo.

34. Tudi v tem primeru je po prepričanju pritožbenega sodišča potrebno pojem nadomestila za zakonito uporabo fonograma razumeti enoznačno, to je v višini, ki bi ga bila tožeča stranka upravičena zaračunavati kršitelju (toženi stranki) v primeru, da bi imela sklenjeno pogodbo o prenosu te pravice na toženo stranko.

35. Upoštevajoč kogentna določila 168. člena ZASP tožeča stranka v okviru skupnega sporazuma ne more urejati obsega upravičenj zoper kršitelja pravice, kamor sodi tudi tožena stranka. Ravno tak učinek pa poskuša tožeča stranka doseči z interpretacijo, da SS 2006 ne učinkuje na toženo stranko in da zanjo še vedno veljajo določila T 2005. Ob upoštevanju že pojasnjenih razlik med T 2005 in SS 2006 bi to pomenilo, da bi tožeča stranka lahko kot odškodnino za nezakonit poseg v položaj nosilcev pravic uveljavljala nadomestilo, ki bi bilo od dvakrat do devetkrat višje, kot bi ga lahko terjala od uporabnika, v kolikor bi imela z njim sklenjeno pogodbo. Položaj uporabnika fonograma bi bil ob takšni razlagi SS 2006 in uporabi T 2005 nesorazmerno drugačen, kot bi bil, če bi bil sklenil pogodbo s tožečo stranko. Če je tako določena višina nadomestila vezana na dejanski stan kršitve pravice, ima lahko izključno kaznovalni učinek. Določanje kaznovalnega učinka nadomestila, ki v bistvenem obsegu presega višino civilne kazni po tretjem odstavku 168. člena ZASP, pa ni skladno s predmetom urejanja skupnega sporazuma v smislu četrtega odstavka 157. člena ZASP.

Glede narave zahtevka na plačilo nadomestila

36. Podlaga za tožbeni zahtevek je v prvem odstavku 130. člena ZASP. Ta določa, da mora uporabnik, da za vsakokratno uporabo komercialno izdanega fonograma, proizvajalcu fonograma plača enkratno primerno nadomestilo. VSRS je v obeh revizijskih odločbah izključilo obogatitveno naravo tovrstnega zahtevka. S tem je izrecno spremenilo svoje dosedanje stališče, da je v primeru, ko uporaba avtorskih del med strankama ni bila dogovorjena, temelj tožbenega zahtevka verzijski

. Odstop od svoje dosedanje sodne prakse je utemeljilo zgolj z ugotovitvijo, da je podlaga utemeljena neposredno na podlagi zakona.

37. Pritožbeno sodišče je v do sedaj oblikovani sodni praksi zastopalo stališče, da dejanski stan brezplačne uporabe komercialnega fonograma brez predhodne pridobitve pravice ustreza tako prehodu premoženja iz sfere proizvajalca fonogramov k uporabniku, do katerega je prišlo brez pravne podlage (190. in 198. člen OZ) kot tudi kršitvi premoženjske pravice proizvajalca fonogramov. Zadnja lahko privede do odškodninske odgovornosti uporabnika (168. člen ZASP v zvezi s prvim odstavkom 131. člena OZ). Pritožbeno sodišče pri tem pravnem stališču vztraja. Obstaja konkurenca pravnih temeljev za zahtevka. Stranka sama se lahko odloči, katerega od obeh pravno mogočih zahtevkov bo uveljavljala. Če tega ne stori sama, odloči o pravnem temelju sodišče. Tožeča stranka je v tožbi določno navedla, da je tožena stranka kršila pravice glasbenih izvajalcev in proizvajalcev fonogramov. Navajala pa je tudi, da naj bi bila tožena stranka obogatena.

38. Ker iz trditvene podlage tožeče stranke izhaja, da je navedla vsa pravno pomembna dejstva o neupravičeni obogatitvi po 198. členu OZ, kot tudi elemente odškodninske odgovornosti tožene stranke po 131. členu OZ, sodišče prve stopnje ni ravnalo napačno, ker je tožbeni zahtevek na plačilo zneskov iz naslova neupravičenega predvajanja fonogramov kvalificiralo kot odškodninski zahtevek. Sicer pa opredelitev narave zahtevka na odškodninski podlagi ni odločilna za presojo utemeljenosti pritožbe tožeče stranke.

39. Ustavno sodišče RS je doslej odločalo le o tarifi ene od kolektivni organizacij (SAZAS), ki je sestavni del Pravilnika o javnem izvajanju in predstavljanju glasbenih del javnosti (Ur. list RS, št, 65/93) in Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del (Ur. list RS, št. 29/98)

. O pravni naravi skupnega sporazuma pa doslej še ni bila izdana nobena odločba Ustavnega sodišča. V odločitvi št. V-I-149/98 je presodilo, (1) da kolektivna organizacija javnopravna upravičenja ima in (2) da je Pravilnik, vključno s tarifo (torej oba Pravilnika) splošni akt za izvrševanje javnopravnih upravičenj

. Iz tega sledi, da je po presoji Ustavnega sodišča RS takšna tudi pravna narava T 2005 in njenega sestavnega dela, to je tarife.

40. Skupni sporazum po presoji VSL ni pogodba obligacijskega prava. Prvi razlog je, da 157. člen ZASP, ki ureja skupne sporazume, pojma „pogodba“ niti ne uporablja. Drugi razlog je, da skupni sporazum predvsem opredeljuje pravice in obveznosti tretjih oseb, ki pri sklenitvi sploh ne sodelujejo (4. odstavek 157. člena ZASP). Te tretje osebe so uporabniki fonogramov. Res je sicer, da koristi uporabnikov fonogramov v postopku sklenitve skupnega sporazuma zagovarjajo reprezentativna združenja, vendar ti niso pooblaščenci (74. člen OZ) uporabnikov fonogramov, temveč zgolj interesno združenje. Tretji razlog je, da bi bil skupni sporazum lahko kvečjemu podoben pogodbi v škodo tretjega, ker določa obveznosti uporabnikov fonogramov. Takšne pogodbe pa OZ ne pozna.

41. Skupni sporazum torej ni pogodba, njegov učinek pa je enak kot pri podzakonskem splošnem aktu, sprejetem za izvrševanje javnopravnih upravičenj (121. člen Ustave). Podoben je tudi kolektivni pogodbi delovnega prava. Razlogov za to, da gre za vrsto podzakonskega akta, je več. Prvi razlog je povezan s samo pravno naravo (enostransko) sprejete tarife. Ker ima le-ta glede na prej navedeno odločbo US RS pravno naravo splošnega akta, je to pač tehten razlog, da ima takšno naravo tudi tisti akt, ki tako tarifo nadomesti. Težko si je namreč predstavljati, kako bi lahko skupni sporazum, če bi se ga razumelo kot zasebnopravni akt, nadomestil javnopravni (podzakonski) predpis (tarifo). Drugi in naslednji razlogi pa so povezani s samim položajem skupnega sporazuma, kot ga opredeljuje 157. člen ZASP. Že vabilo na pogajanja za sprejem skupnega sporazuma se mora objaviti v Uradnem listu in potem še sklenjeni sporazum (3. in 5. odstavek 157. člena ZASP). Predvsem pa je pomembno, da skupni sporazum velja za vse istovrstne uporabnike avtorskih del. Velja celo, če niso sodelovali pri pogajanjih ali sklenitvi (6. odstavek 157. člena ZASP). To velja tudi za tarifo kot nujni sestavni del takšnega sporazuma (1. točka 4. odstavka 157. člena ZASP). Uporabniki avtorskih del so dolžni s kolektivno organizacijo skleniti pogodbo v skladu s tem skupnim sporazumom (6. odstavek 157. člena ZASP). Da so potem tudi sodišča vezana na skupni sporazum, je logična posledica (7. odstavek 157. člena ZASP). Vezana pa so lahko le toliko, kolikor so vezana na druge podzakonske predpise.

42. Sodišče je vezano le na ustavo in zakone (125. člen Ustave), pri ostalih podzakonskih predpisih lahko uporabi exceptio illegalis. To pomeni, da sodišče samo preizkusi, ali je podzakonski predpis v skladu z zakonom. Doslej ni bilo dvoma, da ima takšno pravico pri vsakem, po javnopravnem telesu izdanem podzakonskem aktu. Nobenega razloga pa že glede na besedilo 125. člena Ustave ni, da bi imelo sodišče manjšo pravico preizkusiti akt, ki ima vse učinke podzakonskega akta zgolj zato, ker ga ni sprejelo kakšno javnopravno telo. Ker ima tako pravico pri T 2005, jo ima gotovo tudi pri SS. Če je kakšna določba o predpostavkah za uporabo SS 2006 v nasprotju z ZASP, je sodišče ne uporabi. Pritožbeno sodišče je zato v tej zadevi 125. člen Ustave uporabilo za preizkus pravne pravilnosti posameznih določb SS 2006.

Sklepno glede pravne podlage za izračun primernega nadomestila

43. Pritožbeno sodišče glede na navedeno vztraja pri že izraženemu stališču v predhodnih odločbah, da določbam SS 2006, ki višino nadomestila diferencira na kriteriju (ne)sklenjenosti pogodb s tožečo stranko, s katerimi bi se toženi stranki na tako nerazumen način povečale obveznosti do tožeče stranke, ni mogoče nuditi pravnega varstva. Sklenitelji SS 2006 so s temi določbami presegli dopusten okvir urejanja, ki jim ga daje 157. člen ZASP. Določila SS 2006 so v tem delu v izrecnem nasprotju s kogentnimi določbami 168. člena ZASP. Zato jih sodišče pri presoji utemeljenosti zahtevkov tožeče stranke ne more upoštevati (exceptio ilegalis). Pritožbeno sodišče zato šteje kot materialnopravno pravilno stališče prvostopenjskega sodišča, da predstavljajo določila SS 2006 pravno osnovo za izračun upravičenj tožeče stranke do tožene stranke, ki je s svojim ravnanjem nezakonito posegala v pravice izvajalcev in proizvajalcev fonogramov. Podporo k takšnemu stališču je najti tudi v strokovni literaturi

K delni zavrnitvi pritožbe na zavrnitev civilne kazni v zvezi z odškodninskim zahtevkom

44. Kot je bilo že večkrat pojasnjeno v številnih odločbah VSL, ki so, kot je navedeno v obrazložitvi izpodbijane sodbe, sodišču prve stopnje znane, je zahtevek tožeče stranke na povrnitev škode zaradi odkrivanja kršilcev neutemeljen. Pritožbeno sodišče od tega stališča ne odstopa. Prvič iz razlogov, ki so bili že večkrat navedeni v številnih sodbah VSL in so ponovljeni takoj v nadaljevanju te sodbe, drugič pa iz razlogov, ki so pojasnjeni v 50. in 51. točki te obrazložitve. Po določilu prvega odstavka 153. člena ZASP mora prihodek od svoje dejavnosti kolektivna organizacija nameniti tudi za stroške, ki ji nastajajo pri poslovanju. V okviru svojega poslovanja mora tožeča stranka opravljati tudi nadzor nad uporabo del iz repertoarja kolektivne organizacije (5. točka 1. odstavka 146. člena ZASP). Pod ta nadzor pa sodijo vse aktivnosti, ki so potrebne za ugotovitev pogostosti uporabe varovanih del. Med te aktivnosti pa spada ne le preverjanje resničnosti sporočenih podatkov o uporabi, ampak tudi odkrivanje neprijavljene uporabe. Terenskih kontrol torej tožeča stranka ni izvajala zato, ker je tožena stranka javno priobčevala fonograme, pač pa zato, ker je to njena zakonska obveznost. Nadzor bi tožeča stranka morala opravljati tudi, če bi bilo kršilcev zelo malo, ali pa nobenega. Uveljavljena zmotna uporaba materialnega prava, glede na navedeno ni podana.

45. S tako presojo VSL pa sodišče prve stopnje, kot izhaja iz izpodbijane sodbe, ne soglaša. Zato je v nadaljevanju te sodbe natančno pojasnjeno, zakaj predmetni tožbeni zahtevek iz naslova odškodnine za stroške iskanja kršiteljev ni utemeljen.

Povzetek trditvene podlage tožeče stranke za zahtevek iz naslova civilne kazni in odškodnine, ki jo predstavljajo stroški odkrivanja kršiteljev

46. Zahtevek na plačilo civilne kazni je tožeča stranka temeljila na navedbah, da je bila tožena stranka seznanjena s svojimi obveznostmi, saj ji je dvakrat poslala v podpis pogodbo, vendar te pogodbe tožena stranka ni hotela podpisati. Svoj zahtevek na povrnitev stroškov iz naslova (1) terenskega preverjanja, (2) obdelave podatkov, (3) opominjanja in (4) pozivanja tožene stranke k izpolnjevanju svojih zakonskih obveznosti pa je tožeča stranka oprla na določilo četrtega odstavka 159. člena ZASP. Po tem določilu mora uporabnik kolektivno organizacijo obveščati o priobčevanju fonogramov. Ker tožena stranka ni izpolnila teh svojih zakonskih obveznosti, je tožeča stranka imela zgoraj navedene stroške. Zaradi njih se je premoženje tožeče stranke zmanjšalo za 259,62 EUR. Dolžnost preverjanja in plačila stroškov za preverjanje tožene stranke pa ni zakonska obveznost tožeče stranke. Zato tožeča stranka povrnitev omenjnega zneska zahteva od tožene stranke.

Povzetek razlogov izpodbijane sodbe glede civilne kazni in odškodnine

47. Sodišče prve stopnje je presodilo, da je tožena stranka kršila svoje obveznosti namenoma. Zato ji je naložilo v plačilo civilno kazen v višini 100% nadomestila (160,32 EUR). Menilo je, da zahtevek na plačilo 200% domestila neutemeljen, pri tem pa se je med drugim sklicevalo splošno osvojeni praksi (primerjaj odločbe, citirane v 4. sprotni opombi na 3. strani).

48. Hkrati je presodilo, da je tožbeni zahtevek na plačilo 259,62 EUR stroškov v celoti utemeljen. Te stroške je pravno opredelilo kot odškodnino. Pojasnilo je, da je dolžnost uporabnika, da plača nadomestilo za predvajanje fonogramov. Elementi za izračun tega nadomestila so določeni v SS 2006. Če uporabnik okoliščine uporabe kolektivni organizaciji sporoči, so elementi, zaradi katerih se plačilo dolžnega nadomestila po tarifi iz SS 2006 zviša, zniža ali oprosti, znani. Če pa uporabnik teh okoliščin kolektivni organizaciji ne sporoči, predstavljajo stroški tožeče stranke, da te elemente sama ugotovi, njeno škodo. Tovrstna škoda se primarno pokriva iz civilne kazni. Kadar pa stroški, ki za tožečo stranko predstavljajo škodo, presegajo znesek civilne kazni, je na podlagi petega odstavka 168. člena ZASP upravičena do popolne odškodnine. Do take odškodnine so torej upravičeni imetniki pravic. Tožeča stranka kot kolektivna organizacija pa je upravičena zahtevke iz naslova odškodnine po petem odstavku 168. člena ZASP uveljavljati v svojem imenu in na račun imetnikov.

49. Sodišče prve stopnje je očitno menilo, da je vzročna zveza med protipravnim ravnanjem tožene stranke, to je predvajanjem fonogramov brez obvestila tožeče stranke in brez plačila ter stroški, ki jih je utrpela tožeča stranka s (1) terenskim preverjanjem, (2) obdelavo podatkov, (3) opominjanjem in (4) pozivanjem tožene stranke k izpolnjevanju svojih zakonskih obveznosti, podana.

50. S presojo sodišča prve stopnje, da je vzročna zveza podana, pa pritožbeno sodišče ne soglaša. Gotovo obstoji vzročna zveza med kršitvijo pravic s strani tožene stranke, to je med predvajanjem fonogramov mimo pogodbe in brez plačila ter izgubo dohodka na strani tožeče stranke (kot kolektivne organizacije, ki v imenu in na račun proizvajalcev fonogramov izterjuje plačila nadomestil) (6. točka prvega odstavka 146. člena ZASP). Ne obstoji pa vzročna zveza med kršitvijo pravic tožeče stranke in škodo, ki ni nastala imetnikom pravic, pač pa neposredno tožeči stranki kot kolektivni organizaciji. Tožeča stranka je v pritožbi popolnoma jasno navedla, da je zahtevek na povrnitev teh stroškov (oziroma škode, kot pravi sodišče prve stopnje) njen lastni zahtevek, ki pripada njej, ne pa imetnikom pravic.

51. Torej je na dlani, da vzročna zveza med kršitvijo pravic proizvajalcev fonogramov (med protipravnim ravnanjem tožene stranke) in stroški, ki so nastali kolektivni organizaciji kot taki sami (tožeči stranki), ni podana. Zato je zmotna presoja sodišča, da je odškodninski zahtevek na plačilo 259,62 EUR utemeljen. Ker pa brez pritožbe tožene stranke pa v ta del sodbe pritožbeno sodišče ne sme poseči, je ta odločitev sodišča prve stopnje postala pravnomočna.

K odločitvi o pritožbi glede 100 % civilne kazni

52. Sodišča v tovrstnih tipskih zadevah v zamudnih sodbah izrekajo takrat, kadar je dejanje strojeno iz velike malomarnosti, 100% civilno kazen. Iz tega sledi, da mora praviloma dejanje, storjeno namenoma, razultirati v višji civilni kazni. V identični zadevi je bilo, prav tako na podlagi zamudne sodbe presojeno, da je primerna civilna kazen 120% nadomestila

(opr. št. VSL V Cpg 774/2015). V predmetni pravdi je, kot je pojasnjeno zgoraj, presojeno, da 100% nadomestila znaša 160,32 EUR. Civilna kazen pa bi glede na iste navedbe in iste parametre morala znašati (120%) 192,38 EUR. Ker pa ji je sodišče prve stopnje priznalo civilno kazen v znesku 160,32 EUR, poleg tega pa še 99,39 EUR iz naslova odškodnine, ji je priznalo več, kot ji po zakonu pripada.

K odločitvi na zavrnitev zahtevka za povrnitev DDV

53. Tožena stranka bi bila za znesek iz naslova DDV na nadomestila obogatena, tožeča pa prikrajšana le, če bi si ga slednja v obdobju nastanka obdavčljivega dogodka dejansko obračunala (primerjaj prvi odstavek 33. člena ZDDV-1). Za utemeljitev tega dela tožbenega zahtevka bi tožeča stranka morala ponuditi ustrezno trditveno podlago, vendar je ni. V tem delu se položaj v bistvenem razlikuje od položaja v primeru pogodbeno urejenega razmerja z uporabniki, ko v razmerju do uporabnika obseg pogodbene obveznosti tožnik izkazuje z računom, ki mora biti sestavljen v skladu z drugim odstavkom 33. člena ZDDV-1. Pritožbeno stališče, da bi sodišče prve stopnje na prisojeni znesek neupravičene obogatitve moralo pribiti še DDV in to ne glede na to, ali ga bo tožeča stranka morala odvesti ali ne, je pravno zmotno. Če prisojenega zneska DDV tožeča stranka ne bi odvedla, oziroma ji ga ne bi bilo treba odvesti, bi ona bila neupravičeno obogatena na račun tožene stranke. Ker gre pri tem za vprašanje pravilne uporabe materialnega prava, se tožeča stranka ne more uspešno sklicevati na to, da bi ji moral biti 8,5 % DDV prisojen zato, ker tožena stranka tega zneska ni prerekala (drugi odstavek 214. člena ZPP).

II. K odločitvi o pravdnih in pritožbenih stroških

54. V obravnavani zadevi so bile vse odvetniške storitve opravljene pred 1. 7. 2013, ko je stopil v veljavo Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o izvrševanju proračunov Republike Slovenije za leti 2013 in 2014 (ZIPRS1314 - A, Ur. list RS, št. 46/2013). V prvem odstavku 60.a člena tega zakona je splošna stopnja DDV z 20 % dvignjena na 22 %. Obdavčljiv dohodek in s tem obveznost obračuna DDV pa nastane, ko je blago dobavljeno ali so stvari opravljene (prvi odstavek 33. člena Zakona o davku na dodano vrednost - ZDDV-1). Zato se tudi v konkretnem primeru za odvetniške storitve, ki so bile v celoti opravljene pred 1.7.2013, DDV obračuna po stopnji 20 %, kot je to pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje (tretji odstavek 60.a člena ZIPRS1314 – A)

55. V preostalem delu pa je tožeča stranka pritožbo proti pravdnim stroškom vložila le posledično. Če uspe z glavničnim zahtevkom, naj ji pritožbeno sodišče prizna višje pravdne stroške. Ker pa se pri odločitvi o pravdnih stroških upošteva le glavnica (43. člen ZPP), proti glavničnemu delu prve sodbe pa tožeča stranka v pritožbenem postopku ni uspela, je neutemeljena tudi njena pritožba proti stroškovni odločitvi.

56. Pritožbeno sodišče je moralo odločiti še o stroških pritožbe (1. odstavek 165. člena ZPP). Ker tožeča stranka s pritožbo ni bila uspešna, ni upravičena do povrnitve pritožbenih stroškov (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

Izrek sodbe obsega odločbo, s katero je sodišče ugodilo posameznim zahtevkom, ki se nanašajo na glavno stvar in stranske terjatve, ali jih je zavrnilo, in odločbo o obstoju ali neobstoju terjatve, ki je bila uveljavljena zaradi pobota (tretji odstavek 319. člena).V obrazložitvi navede sodišče zahtevke strank in njihove navedbe o dejstvih, na katera se ti zahtevki opirajo, dokaze ter predpise, na katere je oprlo sodbo.

Na primer: opr. št. I Cpg 126/2013 in I Cpg 149/2013, oboje z dne 14. 2. 2013, I Cpg 396/2013 z dne 28. 3. 2013, I Cpg 1430/2012 in I Cpg 726/2013, oboje z dne 29. 8. 2013, I Cpg 1115/2013 in I Cpg 1037/2013, oboje z dne 12. 9. 2013, I Cpg 1223/2013 z dne 27. 12. 2013, I Cpg 720/2013 in I Cpg 990/2013, oboje z dne 23. 1. 2014, I Cpg 1588/2013 z dne 13.2.2014, I Cpg 95/2014 z dne 29. 5. 2014, I Cpg 1265/2013, I Cpg 227/2014, I Cpg 91/2014, V Cpg 650/2014, vse z dne 10. 7. 2014 in I Cpg 231/2014 z dne 17. 7. 2014.

Odločba Ustavnega sodišča Up 1211/96 z dne 23. 3. 2000.

A. Galič: (2003) „Argument precedensa ali stališče Ustavnega sodišča RS o prepovedi samovoljnega odstopa od sodne prakse“ v Revus: revija za evropsko ustavnost, let. 1, št. 1, str. 44-56, 2. točka uvoda in M. Pavčnik (1998): „Argumentacija v pravu“, Ljubljana: CZ, str. 160.

Sklep US Up 377/00 z dne 26. 2. 2002, enako sklep Up 19/01 z dne 26. 3. 2002.

Glej 14. točko obrazložitve odločbe US U-I-240/10 z opombo št. 10.

16. točka obrazložitve odločbe U-I-240/10.

Na primer: uporabnik, ki fonograme predvaja v gostinskem obratu z uporabo radia po 23.00 uri na 51 m² bo po T 2005 plačal 35,26 EUR mesečnega nadomestila, kar je 3,38-kratnik tarife po SS 2006 (10,43 EUR), za priobčevanje fonogramov na 501 m² pa bo njegovo mesečno nadomestilo znašalo 170,18 EUR, kar je 9,06-kratnik tarife iz SS 2006 (18,78 EUR).

Sodišče ES je presojalo učinek tarif kolektivne organizacije, ki so znatno višje kot tarife kolektivnih organizacij drugih držav članic in ugotovilo, da imajo značaj zlorabe prevladujočega položaja, če razlike v višini tarif niso upravičene z objektivnimi razlikami, ki se nanašajo na situacije v državah članicah (C 395-87 z dne 13. 7. 1989).

Predlog Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o avtorski in sorodnih pravicah, v Poročevalec DZ, št. 20/04, str. 31.

Trampuž M. (2007): „Kolektivno uveljavljanje avtorske in sorodnih pravic. Ureditev v Sloveniji in evropski skupnosti“, Ljubljana: GV Založba, str. 114.

Sodbe VS RS II Ips 124/2011, II Ips 8/2000, II Ips 742/2005, II Ips 124/2011, II Ips 1176/2008 in sklep II Ips 876/2008.

„Če med pravdnima strankama ni bila dogovorjena (dovoljena) uporaba avtorskih del, je toženka kršila avtorske pravice, katerih varstvo zagovarja tožnik, in je temelj tožbenega zahtevka, upoštevaje tožnikovo trditveno podlago, mogoče najti v določbi 198. člena OZ o neupravičeni obogatitvi (o uporabi tuje stvari v svojo korist). 168. in 170. člen ZASP predvidevata tudi možnost odškodninskih zahtevkov in zahtevkov za plačilo civilne kazni, vendar tožnik ni zatrjeval ustreznih predpostavk“ (Sklep VS RS II Ips 876/2008 z dne 19. 1. 2012, podobno tudi Sodba VS RS II Ips 1176/2008).

Pritožbeno sodišče s temi argumenti deloma odstopa od zavzetih stališč v utemeljitvi razlogov v 41. točki obrazložitve precedenčne sodbe V Cpg 2029/2014 z dne 3. 6. 2015, v kateri je prvič argumentirano odstopilo od zavzetih materialnopravnih stališč v obeh revizijskih odločbah glede uporabe T2005 oziroma SS 2006. Pritožbeno sodišče je namreč na nedopustnost uporabe spornih določb SS 2006, ki izključujejo njihovo veljavnost za kršitelje pravic, v navedeni odločbi V Cpg 2029/2014 sklepalo ob presoji veljavnosti (ničnosti) teh določb SS 2006 po pogodbenem pravu.. Vendar spremenjena argumentacija ne vpliva na odločilno presojo, da tem določbam SS 2006 ni mogoče nuditi pravnega varstva.

Odločba US RS, št. U-I-149/98, robne št. 27, 29 in 33

dr. Špelca Mežnar: Višina nadomestila za uporabo del iz repertoarja Zavoda IPF v sodni praksi, Pravna praksa 22/2015, stran 9 - 11

Zakon o avtorski in sorodnih pravicah (1995) - ZASP  - člen 4, 4/2, 146, 146/1, 146/1-5, 157, 157/4, 168, 168/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.