VSL sodba I Cp 2894/2015
Sodna praksa višjih sodišč, 2016-02-24

GOSPODARSKE JAVNE SLUŽBE - LOKALNA SAMOUPRAVA - USTAVNO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

spor majhne vrednosti - izvajanje gospodarske javne službe - odvoz smeti - ravnanje z odpadki - plačilo odvoza komunalnih odpadkov - pravna podlaga - odlok o ravnanju s komunalnimi odpadki - cena storitve - trditveno breme - pravna narava občinskih sklepov - predpis - akt poslovanja - veljavnost predpisov - objava predpisa

Obveznost plačila stroškov ravnanja z odpadki temelji neposredno na Odloku o ravnanju s komunalnimi odpadki, ki ga je sprejela občina na podlagi ZVO-1.

I. Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba tako spremeni, da se glasi:

„Sklep o izvršbi VL 38045/2014 z dne 24. 3. 2014 ostane v veljavi v 1. in 3. odstavku izreka tako, da je tožena stranka v roku 8 dni dolžna tožeči stranki plačati 217,25 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 3. 2014 dalje in 74,00 EUR stroškov izvršilnega postopka.

Tožena stranka je dolžna v roku 8 dni tožeči stranki povrniti njene nadaljnje stroške pravdnega postopka v znesku 55,14 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po poteka paricijskega roka do plačila.“

II. Tožena stranka mora tožeči stranki v 8 dneh povrniti njene stroške pritožbenega postopka v višini 111,58 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka paricijskega roka dalje do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je sklep o izvršbi VL 38045/2014 z dne 24. 3. 2014 razveljavilo v 1. in 3. odstavku izreka in tožbeni zahtevek zavrnilo ter tožnici naložilo plačilo pravdnih stroškov toženke v znesku 80,29 EUR.

2. Tožnica v pravočasni pritožbi kot bistveno navaja, da je prvostopenjsko sodišče prekoračilo trditveno in dokazno podlago pravdnih strank, ko je (v 14. točki obrazložitve) mimo trditev toženca ugotovilo, da sklepi o določitvi cene javne službe ravnanja z odpadki v Občini Izola z dne 29. 6. 2000, 11. 6. 2007 in 16. 5. 2013 predstavljajo predpis. Meni, da je prvostopenjsko sodišče preseglo svoje pristojnosti s presojo zakonitosti sklepov o določitvi cen. Nasprotuje zaključku sodišča, da sklep občinskega sveta o določitvi (potrditvi) cene ravnanja z odpadki predstavlja predpis, ki bi ga morala Občina Izola objaviti v uradnem glasilu, temveč sporni sklepi predstavljajo akte poslovanja, ki so bili pravilno objavljeni na krajevno običajen način(1), posledično veljajo in so podlaga zaračunavanja storitev. Pojasnjuje, da tožnica v sklepih ni določala meril in kriterijev za oblikovanje cene javne službe. Način oblikovanja cene storitev ravnanja z odpadki je določen z državnimi predpisi(2), občina pa je na njihovi podlagi le določila ceno storitve. Sporni sklepi občinskega sveta so le ceniki, s katerimi se določa višina cene javne storitve, sprejeti na podlagi 26. člena Zakona o gospodarski javni službi (v nadaljevanju ZGJS), po določilih Uredbe o metodologiji za oblikovanje cen obveznih občinskih gospodarskih javnih služb varstva okolja (v nadaljevanju Uredba) in Odloka o ravnanju z odpadki v Občini Izola (v nadaljevanju Odlok). Da gre le za akt poslovanja, nakazuje tudi 5. člen Uredbe, po katerem mora izvajalec javne službe cenik objaviti na krajevno običajen način. Tudi če bi sporni sklepi predstavljali predpis, je zmoten zaključek sodišča, da niso pričeli veljati zaradi izostanka (pravilne) objave. Pritožnica poudarja, da ni bila dolžna predložiti dokazil o objavi (izpisov iz uradnega glasila občine), saj je glede sklepa z dne 11. 6. 2007 in sklepa z dne 16. 5. 2013 navedla datum in številko uradnega lista (stran 4 prve pripravljalne vloge), v katerem sta bila objavljena. Sodišču očita, da ji je odreklo pravico do sodnega varstva zaradi zmotne pravne ocene, da sklepi o določitvi cene predstavljalo temelj zahtevka. Pojasnjuje, da obveznost uporabnikov na plačilo storitev nastane že na podlagi 8. člena Odloka, s katerim je Občina Izola določila način in pogoje izvajanja gospodarske javne službe z odpadki. Ker je vključitev v sistem ravnanja z odpadki in plačilo stroškov za uporabnike obvezna, toženec pa je po 8. členu Odloka uporabnik storitev te gospodarske javne službe kot lastnik (in uporabnik) nepremičnine v občini Izola, je skladno z 29. členom Odloka dolžan plačevati stroške ravnanja z odpadki. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe tako, da se tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, oziroma podredno, razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve v ponovno sojenje.

3. Toženec je na pritožbo pravočasno odgovoril in predlaga njeno zavrnitev.

5. V obravnavanem primeru tožnica kot izvajalka obvezne lokalne gospodarske javne službe zbiranja in ravnanja z odpadki, od toženca (lastnika nepremičnine v Občini Izola) zahtevala plačilo računov, v skupni višini 217,25 EUR, za opravljene storitve. Prvostopenjsko sodišče je presodilo, da tožbeni zahtevek ni utemeljen, saj temelji na cenah, določenih s sklepi občinskega sveta o določitvi cen javne službe ravnanja z odpadki v Občini Izola (v nadaljevanju sporni sklep), ki niso bili objavljeni v skladu s 30. členom Odloka oziroma skladno z drugim odstavkom 154. člena Ustave RS in 66. členom Zakona o lokalni samoupravi (v nadaljevanju ZLS). Ker bi morali biti sporni sklepi pred pričetkom veljavnosti (pravilno) objavljeni, jih ni mogoče uporabiti.

6. Obravnavana zadeva predstavlja spor majhne vrednosti (tožbeni zahtevek se nanaša na denarno terjatev, ki ne presega 2.000,00 EUR - prvi odstavek 443. člena ZPP). Po prvem odstavku 458. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) se sme odločba, s katero je končan spor v postopku v sporih majhne vrednosti, izpodbijati samo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz drugega odstavka 339. člena ZPP in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. To pomeni, da v pritožbi zoper odločitev v sporu majhne vrednosti ni mogoče uveljavljati relativnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, niti ni mogoče izpodbijati dejanskega stanja. Nedovoljeni so torej pritožbeni očitki, da je sodišče prekoračilo trditveno in dokazno podlago, ker naj bi samo ugotavljalo dejstva, na podlagi katerih je zaključilo, da sporni sklepi predstavljajo predpis. Kršitev razpravnega načela namreč predstavlja relativno bistveno kršitev določb postopka, ki ni dopusten pritožbeni razlog v sporih majhne vrednosti(3). Tudi navedbe pritožnice, da je prvostopenjsko sodišče nedopustno presojalo zakonitost spornih sklepov, niso resnične. Sodišče se namreč ni spustilo v presojo njihove zakonitosti, temveč je ugotovilo le, da niso stopili v veljavo zaradi izostanka (pravilne) objave (154. člen Ustave RS).

7. Pritožbeno sodišče pritrjuje stališču prvostopenjskega, da imajo sporni sklepi pravno naravo predpisa. Sporna sklepa z 29. 6. 2000 in 16. 5. 2013 namreč ne določata le višine cene storitve, temveč normirata način oblikovanja in obračunavanja cene ravnanja z odpadki. Tako na primer uvajata in definirata dve kategoriji uporabnikov (gospodinjstvo na eni strani in gospodarske družbe, samostojne podjetnike in negospodarstvo na drugi), na podlagi katerih se obračunava različna cena ravnanja z odpadki (2. točka). Ne glede na zatrjevanja pritožnice, gre zato pri spornih sklepih vsaj delno gotovo za "metodologijo oblikovanja cen", ki jo predvideva tretji odstavek 149. člena ZVO-1. Sporni sklepi torej niso zgolj akt poslovanja, temveč splošen akt, saj predvidevajo diferenciacijo cen javne storitve po kategoriji uporabnikov, ki jih občinski odlok ni določal(4). Taka odločitev pomeni določitev kriterijev za oblikovanje cene (in ne cenik), ki bi jih Občinski svet v skladu z drugim odstavkom 59. člena ZGJS lahko uveljavil samo s predpisom(5). Enako velja tudi za sklep 16. 5. 2013.(6)  Zato po vsebini sporna sklepa predstavljata predpis, saj ne določata le cenika javne dobrine, temveč določata tudi kriterije za oblikovanje cene, ki se razlikuje po kategorijah uporabnikov in po načinu obračuna količine odpadkov.

8. Drugačne odločitve pritožnica ne more doseči z navajanjem, da so merila in kriteriji za oblikovanje cene javne službe predpisani z zakonskimi in podzakonskimi predpisi, občina pa naj bi le določila ceno storitve. Kot izhaja iz odločbe Ustavnega sodišče U-I-88/10 z dne 22. 11. 2012, na katero se sklicuje odgovor na pritožbo, so pristojnosti glede določitve načina in pogojev opravljanja javnih služb ter določitve njihove cene med državo in občino razdeljene(7). Določilo tretjega odstavka 149. člena ZVO-1 vsebuje pooblastilo Vladi za izdajo podzakonskih predpisov, s katerimi se podrobneje določi (med drugim) metodologija za oblikovanje cen storitev. Vendar ta ne določa neposredno cen komunalnih storitev, temveč vsebuje le kriterije za njihovo določitev. Sama določitev konkretnih cen pa ostaja v pristojnosti občine, ki ob določanju cene komunalnih storitev s posamičnim aktom ni popolnoma avtonomna, temveč mora ob tem spoštovati predpise, ki jih je v okviru svojih pristojnosti izdala država, in sicer Navodila za oblikovanje cen storitev obveznih lokalnih javnih služb(8)  oziroma Uredbe(9). Vendar v konkretnem primeru občina s sklepom ni zgolj določila cene storitve, temveč je določila tudi metodologijo in kriterije za oblikovanje cen, kar je nenazadnje potrdila tudi tožnica v dopolnitvi tožbe (list. št. 28) z zapisom, da se je s sklepom 29. 6. 2000 določil način obračunavanja odvoza in deponiranja odpadkov oziroma način oblikovanja cen (list. št. 29). Poudariti velja, da bi le sklep o določitvi višine konkretne cene predstavljal konkretni akt poslovanja. Sporna sklepa z dne 29. 6. 2000 in 16. 5. 2013 pa ne predstavljata zgolj cenika, in posledično delno predstavljata abstraktni akt.

9. Glede na navedeno je prvostopenjsko sodišče utemeljeno presodilo, da bi morali biti sporni sklepi skladno z drugim odstavkom 154. člena Ustave objavljeni v uradnem glasilu lokalne skupnosti, ki ga ta sama določa. Namen drugega odstavka 154. člena Ustave je državljanom zagotoviti pravno varnost, tako da so vnaprej seznanjeni, v katerem glasilu bodo predpisi lokalne skupnosti objavljeni(10). Zato zgolj objava na krajevno običajen način ne zadošča. Nenazadnje objavo predpisov občine ureja tudi 66. člen ZLS, ki določa, da morajo biti statut in drugi predpisi občine objavljeni v uradnem glasilu, veljati pa začnejo petnajsti dan po objavi, če ni v njih drugače določeno. Ker sporni sklepi, kljub temu, da po vsebini delno predstavljajo splošni akt, niso bili objavljeni v uradnem glasilu v skladu s 30. členom Odloka, niso začeli veljati in se zaradi izostanka objave ne morejo uporabljati. Posledično tudi sklep o povišanju cene 11. 6. 2007, ki je potrdil uskladitev cen z inflacijo, ni mogel stopiti v veljavo, saj cenika (seznama cen) ni predpisoval, temveč je temeljil na kriterijih in merilih za oblikovanje cene iz sklepa 29. 6. 2000, ki zaradi izostanka (pravilne) objave ni stopil v veljavo. Zato so za odločitev v tem sporu nepomembne navedbe, da je tožnica navedla datum in številko uradnega lista, v katerem je bil citirani sklep objavljen. Glede spornega sklepa z dne 16. 5. 2013 pa teh podatkov tožnica niti v tožbi niti v pripravljalnih vlogah ni podala, temveč je na list. št. 30 navedla le, da je bil objavljen v lokalnem tedniku Mandrač št. 1009, kar pa ne zadošča.

10. Vendar pritožba utemeljeno opozarja, da obveznost plačila stroškov ravnanja z odpadki oziroma njihovega odvoza ne temelji na spornih sklepih, temveč neposredno na Odloku o ravnanju s komunalnimi odpadki, ki ga je sprejela občina na podlagi 149. člena Zakona o varstvu okolja (v nadaljevanju ZVO-1)(11). Ker toženec citiranega Odloka ni izpodbijal pred Ustavnim sodiščem oziroma ni vložil pobude za presojo njegove ustavnosti in zakonitosti, ta velja in predstavlja podlago vtoževane terjatve(12). Skladno z 8. členom Odloka(13)  obveznost plačila za odjem odpadkov bremeni vse uporabnike, ki bivajo na določenem območju, ne glede na to, ali storitve koristijo. Med pravdnima strankama ni bilo sporno, da je toženec lastnik nepremičnine v Občini Izola. To pomeni, da je povzročitelj odpadkov oziroma uporabnik storitve gospodarske javne službe, zato je dolžan skladno z 29. členom Odloka(14)  plačevati stroške ravnanja z odpadki, saj je priključitev k sistemu ravnanja z odpadki obvezna. Ker je toženec zavezan za plačilo opravljenih storitev po prisilnih predpisih (Odloku), za katere ima občina pooblastilo v ZVO-1, po katerem odvoz smeti sodi med obvezne javne službe, ki jih zagotavlja Občina (149. člen ZVO-1), ni pomembno, ali toženec te storitve koristi ali ne. To pomeni, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je presodilo, da temelj zahtevka ni podan zaradi neveljavnosti spornih sklepov. Ti so relevantni le za presojo utemeljenosti tožbenega zahtevka po višini, ki pa ji toženec ni konkretizirano nasprotoval. Obrazloženo je namreč prerekal le veljavnosti sklepov, medtem ko trditev o tem, koliko bi znašala njegova obveznost plačila zaradi neveljavnosti sklepov ni postavil. Ni torej ponudil nobene nasprotne trditve ali dokaza, iz katerega bi izhajala drugačna višina dolgovanih plačil, od zatrjevane. Glede na navedeno se trditve o višini postavljenega tožbenega zahtevka štejejo za priznane (drugi odstavek 214. člena ZPP).

11. Dodati velja, da toženec ni konkretizirano nasprotoval trditvam tožnice, da je dejansko opravljala storitve gospodarske javne službe. Med pravdnima strankama namreč ni bilo sporno, da je tožnica redno odvažala zabojnike odpadkov v bližini večstanovanjskega objekta A., v katerem se nahaja tudi nepremičnina toženca (list. št. 40). Toženec je v zvezi s tem navajal le, da tožnica, ni izkazala, da je bila storitev dejansko opravljena v korist toženca, in trdil, da tožnica ni odvažala zabojnikov lastnikov stavbe A., temveč zabojnike drugih uporabnikov. Toženec torej ni zanikal, da je tožnica izvrševala svoje obveznosti, temveč je trdil le, da ni uporabnik spornih zabojev, ki jih je tožnica nedvomno odvažala. Čeprav je tožnica trdila, da imajo vsi uporabniki objekta A. (z izjemo toženca) poravnane obveznosti in v dokaz trditev, da je odvažala zabojnike, tega objekta predlagala zaslišanje prič (list. št. 31) ter predložila fotografije (priloge A3 – A5), je toženec njenim navedbam le pavšalno nasprotoval. Navajal je, da tožnica ni izkazala, da zabojniki pripadajo objektu A., oziroma da ni dokazala, katerim uporabnikom odvaža odpadke (list. št. 62). K pravdi torej toženec ni prispeval ničesar vsebinskega, temveč se je omejeval le na kritiko trditev in dokazov tožnice, medtem ko ni ponudil nobene nasprotne trditve ali dokaza (z izjemo fotografij zabojnikov), ki bi potrdile njegove navedbe, da tožnica ni izvrševala svoje obveznosti oziroma da njegovih odpadkov ni odvažala. Zato omenjenih navedb toženca ni mogoče šteti za obrazloženo nasprotovanje trditvam tožnice. Vsaka stranka mora navesti dejstva in predlagati dokaze, na katere opira svoj zahtevek, ali s katerimi izpodbija navedbe in dokaze nasprotnika (212. člen ZPP). Posledično se trditve tožnice, da je pravilno izpolnjevala storitve, štejejo za priznane (drugi odstavek 214. člena ZPP).

12. Ker je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je podan temelj za plačilo vtoževanih računov, toženec pa višini in teku zakonskih zamudnih obresti ni nasprotoval, je pritožbi ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je tožbenemu zahtevku tožnice v celoti ugodilo, kot izhaja iz izreka te sodbe (5. točka 358. člena ZPP).

13. Zaradi spremembe sodbe je moralo pritožbeno sodišče na novo odločiti o stroških celotnega postopka (drugi odstavek 165. člena ZPP). Tožnica je s svojim zahtevkom v celoti uspela, zato ji mora toženka v roku 8 dni povrniti stroške postopka za postopek pred sodiščem prve in druge stopnje (prvi odstavek 154. člena ZPP).

14. Pritožbeno sodišče je tožnici stroške odmerilo na podlagi priglašenih stroškov, skladu z odvetniško tarifo (ZOdvT) in načelom potrebnosti, in sicer je za postopek pred sodiščem prve stopnje priznalo nagrado za postopek v višini 17,00 EUR (tar. št. 3100)(15), pavšalni znesek za poštne in telekomunikacijske storitve v višini 20,00 EUR (tar. št. 6002), kar povečano za 22% DDV (8,14 EUR), skupaj z zneskom doplačila sodne takse (10,00 EUR) znaša 55,14 EUR.

15. Za pritožbeni postopek pa je priznalo nagrado za postopek v višini 27,20 EUR (tar. št. 3210) in pavšalni znesek materialnih izdatkov (tar. št. 6002) v višini 20,00 EUR, kar povečano za 22% DDV (10,38 EUR) znaša 57,58 EUR. Stroški pritožbenega postopka (skupaj s sodno takso v višini 54,00 EUR) tako znašajo 111,58 EUR. V primeru zamude je toženka dolžna toženi stranki tudi zakonske zamudne obresti, ki tečejo od poteka 8 dnevnega izpolnitvenega roka dalje do plačila (prvi odstavek 378. člena OZ).

Op. št. (1): Skladno s 30. členom Odloka o ravnanju z odpadki v Občini Izola in petim odstavkom 5. člena Uredbe o metodologiji za oblikovanje cen obveznih občinskih gospodarskih javnih služb varstva okolja.

Op. št. (2): Na podlagi 26. člena Zakona o varstvu okolja (v nadaljevanju ZVO) je bilo najprej izdano Navodilo za oblikovanje cen storitev obveznih lokalnih javnih služb, ki je določalo merila in kriterije za določitev cen (v 5. in 15. - 17. členu). Kasneje na podlagi ZVO-1 pa je merila določala Uredba o metodologiji za oblikovanje cen obveznih občinskih gospodarskih javnih služb varstva okolja (5. člen in IV. Poglavje, v nadaljevanju Uredba) oziroma Pravilnik o metodologiji za oblikovanje cen storitev obveznih občinskih gospodarskih javnih služb varstva okolja (pred veljavnostjo Uredbe).

Op. št. (3): Pripomniti velja, da je sodišče pravno naravo spornih sklepov (ali gre za predpis ali akt poslovanja) ugotavljalo v okviru trditvene in dokazne podlage pravdnih strank. Toženec je namreč v prvi pripravljalni vlogi (list. št. 43) opozoril, da imajo sporni sklepi dejansko naravo predpisa. Zaključek o pravni naravi spornih sklepov pa je materialnopravne narave. Ker se prekoračitev trditvene podlage nanaša na dejstveno podlago, ne pa na materialnopravne zaključke, pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita kršitev razpravnega načela.

Op. št. (4): 30. člen Odloka je le pavšalno predvideval, da se cena ravnanja z odpadki oblikuje na enoto storitve (kg ali m3 količina odpadkov, ki jih ustvari povzročitelj). Šele s sprejemom sklepa 29. 6. 2000 so bili določeni kriteriji in merila za oblikovanja cen za storitev ravnanja z odpadki po kategorijah uporabnikov, ki se oblikujejo po m3 (kubičnih metrih). Sporni sklep je namreč v 2. točki cene določil diferencirano za dve skupini - za gospodarske družbe, samostojne podjetnike in negospodarstvo je predvidel izračun količine odpadkov na podlagi odpeljanega volumna odpadkov, medtem ko se za gospodinjstva količina odpadkov obračuna glede na površino stanovanja.

Op. št. (5): Glej U-I-160/97 z dne 5. 3. 1999, odločbo US št. U-I-166/99-11 in U-I-300/94 z dne 8. 10. 1998.

Op. št. (6): Tudi ta je vsebinsko določil diferenciranja cen in kriterija za to diferenciranja, saj je v 2. točki predvidel enak način obračunavanja odvoza in deponiranja odpadkov ter nov tarifni sistem.

Op. št. (7): Ustanovitelj javnega podjetja (občina) je pristojen za odločanje o cenah oziroma tarifah za uporabo javnih dobrin (26. člen ZGJS). Po drugem odstavku 59. člena ZGJS se cene za uporabo javnih dobrin določajo na način in po postopku, ki ga določa zakon ali odlok lokalne skupnosti v skladu z zakonom. Tretji odstavek tega člena dopušča tudi možnost, da se cene določijo diferencirano po kategoriji uporabnikov. Komunalne službe so določene v ZVO-1, za vprašanja, ki jih ZVO-1 ne ureja pa veljajo določila ZGJS. Občino pri zagotovitvi izvajanja služb zavezujejo predpisi, ki jih kot takšne ZVO-1 izrecno opredeli - gre za podzakonske akte, izdane na podlagi ZVO-1 (metodologijo za obikovanje cen ter standardi, ukrepi in normativi za opravljanje teh služb) in predpisi, ki urejajo gospodarske javne službe. Pri podzakonskih predpisih, gre za vsebine iz državne prisojnosti. Ker ZVO-1 nima določb o pristojnosti za določanje cen, velja ureditev po ZGJS. To pomeni, da mora občina pri izvrševanju pristojnosti na področju določitve cen za storitve javnih komunalnih služb spoštovati standarde, opredeljene v predpisih, ki jih je v okviru svojih pristojnosti izdala država.

Op. št. (8):  Navodila v 15. - 17. členu določajo, da se cene storitev določijo ločeno za zbiranje in odvoz komunalnih odpadkov, predelavo in obdelavo komunalnih odpadkov in odstranjevanje komunalnih odpadkov, in sicer za enoto posamezne storitve, ki je je kg ali m3 komunalnih odpadkov ter določa, da mora diferencirana cena pri ravnanju s komunalnimi odpadki in odlaganju ostankov komunalnih odpadkov vsebovati vsaj enega od elementov:

- strošek izvajanja javne službe zaradi nadpovprečne količine komunalnih odpadkov ali njihovih ostankov, ali mešanega zajema odpadkov v primeru, da je omogočen ločen zajem ali

- strošek dostopa (oddaljenost od strnjenih območij izvajanja javne službe oziroma objektov in naprav za ravnanje z odpadki).

Op. št. (9): Uredba v 23. členu zgolj določa, da se predračunska cena oblikuje na kg opravljene storitve in uporabnikom zaračuna glede na prostornino zabojnika in pogostost odvoza.

Op. št. (10): Odločba U-I-17/97 z dne 23. 3. 2000 in odločba U-I-78/00 z dne 6. 6. 2002

Op. št. (11): Glej VSL sodba II Cp 1410/2011 z dne 21. 10. 2011, VSM sodba I Cp 1669/2008 z dne 7. 10. 2008, VSM sodba I Cp 1123/2011 in podobno tudi VSL sodba I Cp 1499/2000 z dne 13. 4. 2011.

Op. št. (12): Zato tudi navedbe toženca v odgovoru na pritožbo, s katerimi ta očita neskladnost Odloka z Uredbo, niso pravno upoštevne. Tudi sicer ta v osmem odstavku 23. člena ne določa, da bi morala tožnica z lastniki nepremičnin v objektu A. skleniti pogodbo (list. št. 44) oziroma da mora občina predvideti položaj uporabnikov stavb, v katerih ni stalno prijavljenih prebivalcev, temveč določa, da se za stavbo, v kateri ni stalno prijavljenih prebivalcev in za katero ni podatka o velikosti zabojnika, za porazdelitev količine opravljenih storitev javne službe ravnanja s komunalnimi odpadki upoštevata najmanj ena tretjina najmanjše velikosti zabojnika in najmanjša pogostost odvoza v skladu z občinskim predpisom, ki ureja opravljanje javne službe zbiranja določenih vrst komunalnih odpadkov. Da bi z Odlokom občina to določilo prekršila, pa toženec ne zatrjuje.

Op. št. (13): 8. člen Odloka določa: Uporabniki storitev gospodarskih javnih služb (v nadaljevanju: uporabniki) ravnanja z odpadki so povzročitelji odpadkov. So pravne in fizične osebe, ki stalno, začasno ali občasno povzročajo nastajanje odpadkov s tem, da bivajo v svojih ali najetih nepremičninah, opravljajo dejavnosti, upravljajo javne površine in organizirajo prireditve.

(2) Uporabniki ravnanja z odpadki postanejo vse osebe takoj, ko pričnejo z gradnjo objektov. Takrat so dolžni zagotoviti posode za zbiranje odpadkov in so po tem odloku obvezni, da se priključijo k sistemu izvajanja gospodarske javne službe ravnanja z odpadki.

Op. št. (14): 29. člen Odloka določa: 1) Stroške ravnanja z odpadki so dolžni plačevati vsi uporabniki, za katere je organizirano ravnanje z odpadki. Obveznost plačila stroškov za ravnanje z odpadki nastane z dnem, ko začne izvajalec opravljati storitve na njihovem območju.

2) Vsaka pravna in fizična oseba, ki opravlja dejavnost na območju občine, je dolžna skleniti z izvajalcem pogodbo o ravnanju z odpadki v roku devetih mesecev po uveljavitvi tega odloka.

Op. št. (15): Nagrada za predlog za izvršbo (tar. št. 3460 v višini 5,10 EUR se namreč všteje v nagrado za postopek na prvi stopnji, saj ta poteka kot nadaljevanje postopka izvršbe na podlagi verodostojne listine (glej opombo tar. št. 3100).

URS člen 154, 154/2. ZLS člen 66. ZVO-1 člen 149. ZGJS člen 26, 59, 59/2, 59/3. ZPP člen 212, 214. Uredba o metodologiji za oblikovanje cen obveznih občinskih gospodarskih javnih služb varstva okolja člen 23. Navodila za oblikovanje cen storitev obveznih lokalnih javnih služb člen 15, 16, 17.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.