VSL sklep II Cp 2786/2015
Sodna praksa višjih sodišč, 2016-01-27

Tanja Kumer (preds.), mag. Metoda Orehar Ivanc (poroč.), Tadeja Primožič

neupravičena obogatitev - vrnitev preveč plačanega avtorskega honorarja - kolektivno upravljanje avtorskih pravic - pogodbena avtonomija - višina dolžnega avtorskega honorarja - avtorski honorar in nadomestilo - dejavnost kolektivnih organizacij - obvezno kolektivno upravljanje - dolžnost sklepanja pogodb - tarifa

Pri presoji, ali je podana podlaga za vrnitev preveč plačanega, je bistveno, ali je dolžnik zmotno menil, da dolg obstaja, ne pa tudi, ali je bila ta zmota opravičljiva.

Pravilen je zaključek sodbe, da je bila veljavna tarifa v relevantnem obdobju vsebovana v pravilniku o javni priobčitvi glasbenih del iz leta 1998, in ne v pravilniku, ki ga je toženec sprejel v letu 2006.

Dolžnost kolektivne organizacije, da sklene pogodbo o prenosu avtorskih pravic z nadomestilom v višini veljavne tarife, in pravica uporabnika avtorskega dela, da kljub nesklenitvi pogodbe s položitvijo zneska v višini veljavne tarife pridobi pravico uporabe avtorskega dela, sta določeni zaradi preprečevanja negativnih učinkov monopolnega položaja kolektivnih organizacij, to pa ne preprečuje, da v konkretnih primerih kolektivna organizacija in uporabnik skleneta pogodbo o višjem plačilu.

I. Pritožbi se ugodi, sodba sodišča prve stopnje se v II. in III. točki izreka razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne temu sodišču v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo 1) dovolilo spremembo tožbe (I. točka izreka), 2) ugodilo zahtevku za plačilo 19.422,54 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posameznih mesečno zapadlih zneskov (II. točka izreka) in 3) tožencu naložilo povrnitev tožnikovih stroškov postopka (III. točka izreka).

2. Toženec v pritožbi uveljavlja vse pritožbene razloge iz prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Predlaga, naj pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni, tako da tožbeni zahtevek zavrne, podrejeno pa, naj jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Trdi, da ni prišlo do neutemeljenega premika premoženja, zaradi katerega bi bil tožnik prikrajšan, sama pa obogatena. Dovoljenje za izvajanje del s sredstvi za mehanično reprodukcijo oziroma sekundarno radiodifuzijo (v nadaljevanju dovoljenje za izvajanje del ali dovoljenje) ni enostranski akt, izdan v upravnem postopku, ampak pogodba, s katero sta se pravdni stranki dogovorili za prenos ustreznih materialnih avtorskih pravic proti plačilu v skladu z Zakonom o avtorskih in sorodnih pravicah (v nadaljevanju ZASP) in z na njegovi podlagi izdanimi predpisi. Z dovoljenjem toženec ni odločal o upravni zadevi in ni bil nosilec javnega pooblastila. Niti upoštevanje zakona in podzakonskih predpisov niti posamezni elementi državnega poseganja v temeljno razmerje med avtorjem in uporabnikom s predpisanim kolektivnim varstvom avtorskih pravic odnosu med kolektivno organizacijo in uporabnikom materialnih avtorskih pravic ne odvzemajo pogodbene narave. Tožnik je s pridobitvijo in podpisom dovoljenja prostovoljno vstopil v pogodbeni odnos s tožencem in prevzel pravice in obveznosti, vključno s plačilom ustreznega avtorskega nadomestila v skladu s predpisi, veljavnimi v času izdaje dovoljenja za izvajanje del. Sodba odreka uporabljivost Pravilnika iz leta 2006, ker naj bi bil sprejet v nezakonitem postopku, spregleda pa, da je bil namen in vsebina Pravilnika le prilagoditev tarif iz Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del (v nadaljevanju: Pravilnik-98). Revalorizacija tarife in sprememba tolarskih zneskov v evrske ne predstavlja njene spremembe. V sodbi je napačno interpretirana vsebina podzakonskega akta. S Pravilnikom-98, na katerega se sklicuje dovoljenje, je bila revalorizacija izrecno predvidena. Tožnik je s podpisom dovoljenja za izvajanje del zavestno pristopil k spoštovanju določb ZASP in Pravilnika-98 ter revalorizacijo sprejel kot del pogodbenega dogovora. Pravilnik je mogoče šteti le kot enovit akt. Ohranjanje vrednosti avtorskega nadomestila sledi temeljnemu namenu ustavnega varstva avtorske pravice, da ima avtor pravico postaviti ceno za uporabo svojega dela. Z uvedbo kolektivnega upravljanja se avtor tej pravici ni odpovedal. ZASP je lahko določil le način izvrševanja ustavne pravice. Četudi 11. člen Pravilnika-98 ni uporabljiv, je (re)valorizacija legitimna in zakonita ter predvsem upravičena tudi skladno z Obligacijskim zakonikom (v nadaljevanju OZ). Napačen je zaključek sodbe, da tožnik – če bi ravnal s skrbnostjo dobrega gospodarstvenika – ni bil dolžan zavrniti plačila, ki ga je od njega terjal toženec. Prek Trgovinske zbornice in Obrtno podjetniške zbornice je bil seznanjen z vsemi okoliščinami glede domnevno sporno povišanih tarif že kmalu od njihove uveljavitve. Ker je kljub temu plačal izstavljene račune, na podlagi 191. člena OZ preveč plačanega ne more terjati nazaj. Ker je bil sam ves čas prepričan in v dobri veri, da je bil Pravilnik-2006 izdan v zakonitem in pravilnem postopku, in ker je bilo njegovo stališče tudi nemalokrat podprto z odločitvami višjih sodišč, mu ni mogoče očitati nepoštenosti. Podano je nasprotje med razlogi sodbe, zaradi katerega sodbe ni mogoče preizkusiti. V 13. točki obrazložitve je navedeno, da je logično, da se pri izvrševanju teh pravic in obveznosti upoštevajo tudi določb ZASP in Pravilnika kot predpisov, na katera se dovoljenje izrecno sklicuje, v 20. točki pa Pravilniku-98 odreka uporabo v delu, v katerem določa revalorizacijo. Iz 20. točke obrazložitve tudi izhaja, da je 11. člen Pravilnika-98 nezakonit, kar je v nasprotju z obrazložitvijo v delu, po katerem normativni del ni postal sestavni del sporazuma in ga zato sodišče ne more uporabiti.

3. Tožnik v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev. Navedel je, da ni bila njegova volja, da bi plačeval nadomestilo po tarifi, ki temelji na neveljavnem pravnem aktu, da dovoljenja obstajajo le za 13 od 24 prodajaln in da se dve dovoljenji sklicujeta na Pravilnik-98.

5. Prisojeni znesek predstavlja razliko med tem, kar je tožnik v obdobju od 13. 3. 2007 do januarja 2012 plačal tožencu za uporabo avtorskih del, in tem, kar bi bil dolžan plačati na podlagi Pravilnika-98. Izpodbijana sodba temelji na naslednjih ugotovitvah in preudarkih:

- da je toženec tožniku izstavljal račune na podlagi dovoljenja za izvajanje del,

- da je glede na to, da iz dovoljenja izhajajo za toženca in za uporabnika določene pravice in obveznosti, logično, da se pri izvrševanju pravic in obveznosti iz dovoljenja upoštevajo določbe ZASP in Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del, to pa izhaja tudi iz vsebine določbe dovoljenja, po kateri bo toženec "skladno z določbami pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del … obračunal avtorski honorar in izstavil račun",

- da velja obvezno kolektivno upravljanje ti. malih avtorskih pravic in mora biti zato dovoljenje skladno z določbami ZASP,

- da Pravilnik-2006 ni bil sprejet na zakonit način, ker je bilo za veljaven sprejem pravilnika s tarifnim delom potrebno soglasje reprezentativnih združenj, učinek skupnega sporazuma pa je na podlagi zakona(1) dobil le tarifni del Pravilnika-98,

- da je bil avtorski honorar, ki ga je toženec zaračunaval tožniku na podlagi Pravilnika-2006, znatno višji od honorarja, ki bi mu šel na podlagi Pravilnika-98,

- da je bila sodna praksa glede uporabe Pravilnika in tarife do sodbe VS RS II Ips 160/2011 z dne 15. 9. 2011 različna, toženka pa je za uveljavitev nadomestil po Pravilniku-2006 množično vlagala tožbe in predloge za izvršbo,

- da je toženec imel možnost doseči spremembo tarife na zakonit način.

6. Izpodbijana sodba zavzema stališče, 1) da je bil toženec okoriščen v višini razlike med nadomestilom po Pravilniku-98 in Pravilniku-2006, tožnik pa v enaki višini prikrajšan, 2) da je podana vzročna zveza med okoriščenjem in prikrajšanjem, 3) da tožnik ni vedel, da ni dolžan plačati sporne razlike med tarifama in 4) da toženec ni bil pošten pridobitelj.

7. Neutemeljeno je pritožbeno gledišče, da tožnik ni upravičen zahtevati vrnitve preveč plačanih zneskov nadomestila že zato, ker ob plačilu ni s skrbnostjo dobrega gospodarstvenika preveril, ali dolg v višini, ki jo je od njega terjal toženec, obstaja. Po 191. členu OZ nima pravice zahtevati nazaj, kdor kaj plača, čeprav ve, da ni dolžan, razen če si je pridržal pravico zahtevati nazaj ali če je plačal, da bi se izognil sili. Sodna praksa je že zavzela stališče, da je besedno zvezo "čeprav ve, da ni dolžan" kot temelj za izključitev prikrajšanja treba razumeti kot prostovoljno privolitev v prikrajšanje, sklepanje o obstoju take privolitve pa je izključeno, kadar plačnik zmotno meni, da obstaja dolg, četudi zmota ni opravičljiva.(2) Neopravičljivost tožnikove zmote po navedenem ni ovira za obstoj vrnitvenega zahtevka.

8. Neutemeljeni so tudi pomisleki o pravilnosti zaključka izpodbijane sodbe, da je v obdobju, na katerega se nanaša tožbeni zahtevek, naravo skupnega sporazuma po četrtem odstavku 26. člena ZASP-B imela tarifna priloga Pravilnika-98, in ne tarifna priloga Pravilnika-2006. Sporni zaključek sodbe temelji na argumentih, ki jih je navedlo Vrhovno sodišče v sodbi II Ips 160/2011 in ki jih je sprejela tudi sodna praksa Višjega sodišča v Ljubljani kot izključno pristojnega pritožbenega sodišča v avtorskih sporih. Izpodbijana sodba priznava avtorjem pravico do primernega nadomestila, hkrati pa upošteva, da so pri uveljavljanju ti. malih avtorskih pravic podani zadostni razlogi za določitev njihovega kolektivnega upravljanja,(3) da je zakonodajalec hkrati z določitvijo takega načina uveljavljanja nadomestil za uporabo avtorskih del dolžan predvideti postopek, v katerem bo možno učinkovito določiti oziroma dogovoriti višino primernega nadomestila, in da je to s sprejemom ZASP-B in naslednjih novel ZASP tudi storil. Z ZASP-B, ki je dotedanji način enostranske določitve tarife (s potrditvijo pristojnega državnega organa) nadomestil z institutom skupnega sporazuma, je bilo določeno, da se tarife kolektivnih organizacij, ki veljajo na dan uveljavitve tega zakona, obravnavajo kot veljavni skupni sporazumi o tarifi po določbah tega zakona (26. člen). Ker se je odobritev pristojnega državnega organa nanašala le na tarifno prilogo Pravilnika-98, je veljavno tarifo ob uveljavitvi ZASP-B predstavljal ta del pravilnika in ne tarifna priloga Pravilnika-2006, sprejeta en dan pred objavo ZASP-B.

9. Pritožbeno stališče, da iz ustavno zagotovljene avtorske pravice (60. člen Ustave) izhaja avtorjeva pravica določiti ceno za uporabo svojih del, ni utemeljeno. Ustavno sodišče je v odločbi, v kateri je presojalo veljavno zakonsko ureditev določanja nadomestil glede avtorskih pravic, ki jih avtorji uveljavljajo prek kolektivnih organizacij,(4) že zavzelo stališče, da imetnikom pravic ni zagotovljena pravica do poljubno visokega nadomestila, ampak do primernega nadomestila za uporabo avtorskih del. Še izostrilo je argument iz odločbe U-I-149/98 in ocenilo, da je v pogojih kolektivnega uveljavljanja avtorskih pravic zaradi preprečevanja negativnih učinkov monopolnega položaja kolektivnih organizacij ne le primerna, ampak tudi nujna korekcija avtonomije imetnikov pravic pri opredeljevanju višine nadomestila za uporabo varovanih del. Zavrnilo je očitke o ustavni neskladnosti zakonske ureditve, ki predvideva skupni sporazum avtorjev in uporabnikov avtorskih del o primernem nadomestilu in določa instrumente za primer, ko sklenitev sporazuma ni mogoča. Pritožbeno sodišče se z navedenimi stališči strinja. Ker je bila le dan po sprejetju Pravilnika-2006 objavljena sprememba ZASP, ki je za primer zastoja pri sprejemanju skupnega sporazuma omogočala dosego spremembe tarife pri Svetu za avtorsko pravo začne postopek za spremembo tarife,(5) ne more imeti pomembne teže niti pritožbeni argument, da je bila s Pravilnikom-2006 le revalorizirana vrednost tarife po Pravilniku-98. Ker je zakon že v za ta spor relevantnem obdobju predvideval način za uveljavitev primernega nadomestila, skladen z Ustavo, ni bilo pravno upoštevne podlage za enostransko določitev tarife.

10. Utemeljeni pa so pritožbeni pomisleki o pravilnosti zaključka sodbe, da je bil tožnik kljub podpisu dovoljenja za izvajanje del, v katerem je navedeno, da bo uporabnik plačal tožencu mesečni avtorski honorar skladno z določbami Pravilnika-2006, v spornem obdobju dolžan plačati (le) nadomestilo v višini tedaj veljavnega Pravilnika-98.

11. ZASP določa pravico avtorjev do nadomestila za uporabo avtorskih del (81. člen). V skladu s prvim odstavkom 81. člena ZASP se v primerih, ko avtorski honorar ali nadomestilo ni bilo določeno, ta določita po običajnih plačilih za določeno vrsto del, po obsegu in trajanju uporabe ter glede na druge okoliščine primera. Pravice avtorjev v primeru priobčitve neodrskih glasbenih del se upravljajo kolektivno (147. člen ZASP). Kolektivna organizacija skrbi tudi za izterjavo avtorskih honorarjev in nadomestil (6. točka prvega odstavka 146. člena ZASP). S tarifo za uporabo avtorskih del, določeno s skupnim sporazumom med kolektivno organizacijo in reprezentativnim združenjem uporabnikov ali z odločbo Sveta za avtorsko pravo, se določita višina in način izračunavanja avtorskega honorarja ali nadomestila, ki ga mora posamezni uporabnik plačati kolektivni organizaciji za uporabo avtorskega dela iz repertoarja kolektivne organizacije (prvi odstavek 156. člena ZASP). Kolektivna organizacija je dolžna skleniti pogodbo o neizključnem prenosu pravic za uporabo teh del v skladu z veljavno tarifo, sklenitev pogodbe pa lahko zavrne le iz objektivnih razlogov (prvi odstavek 158. člena ZASP). Če pogodba o neizključnem prenosu pravic za uporabo varovanih del ni sklenjena, se šteje, da je ustrezna pravica prenesena, če uporabnik položi na račun kolektivne organizacije ali pri sodišču oziroma notarju znesek, ki ga po tarifi zaračunava kolektivna organizacija (drugi odstavek 158. člena ZASP).

12. Navedene določbe ne dajejo podlage za zaključek o nedopustnosti drugačnega pogodbenega dogovora o višini avtorskega honorarja oziroma nadomestila za uporabo avtorskih del od veljavne tarife. Avtonomija pogodbenih strank, ki načeloma velja tudi za avtorsko pogodbo,(6) je v primerih obveznega kolektivnega upravljanja avtorskih pravic omejena zaradi preprečevanja negativnih učinkov monopolnega položaja kolektivnih organizacij. Zakon zato določa dolžnost kolektivne organizacije, da sklene pogodbo o prenosu avtorskih pravic z nadomestilom v višini veljavne tarife, in pravico uporabnika avtorskega dela, da kljub nesklenitvi pogodbe s položitvijo zneska v višini veljavne tarife pridobi pravico uporabe avtorskega dela. Navedeno pa ne preprečuje, da v konkretnih primerih kolektivna organizacija in uporabnik skleneta pogodbo o višjem plačilu.

13. Pravdni stranki sta v postopku pred sodiščem prve stopnje nanizali več (nasprotnih) argumentov o vprašanju, ali dovoljenja za izvajanje del, ki višino avtorskega honorarja opredeljujejo s sklicevanjem na Pravilnik-2006, predstavljajo veljaven pogodbeni dogovor o višjem nadomestilu, kot je določala tedaj veljavna tarifa. Zaradi zmotnega gledišča, da je bil tožnik ne glede na dovoljenje dolžan plačevati le honorar po veljavni tarifi, se sodba o teh navedbah ni izrekla.

14. Ker je zaradi ugotovljene zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno, je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijano sodbo v II. in v III. točki izreka razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. člen ZPP). Sodišče prve stopnje naj se ob upoštevanju materialnopravnega izhodišča te odločbe v novem sojenju izreče o toženčevem ugovoru, da dovoljenja za izvajanje del predstavljajo ne le podlago za prenos avtorskih pravic na tožnika, ampak vključujejo tudi dogovor o višini honorarja. V primeru utemeljenosti ugovora se bo moralo izreči tudi o tožnikovih nasprotnih navedbah, da se nekatera dovoljenja sklicujejo na Pravilnik-98 in da so bila dovoljenja podpisana le za del tožnikovih poslovnih prostorov.

15. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP.

Op. št. (1): Gre za Zakon o spremembah in dopolnitvah ZASP, Uradni list RS, št. 43/2004 - ZASP-B.

Op. št. (2): Prim. sklep VS RS III Ips 137/2008 z dne 17. 5. 2011 in sodbo VS RS III Ips 57/2014 z dne 20. 1. 2015.

Op. št. (3): Prim. sklep US RS U-I-149/98 z dne 28. 6. 2001, Uradni list RS, št. 85/2001.

Op. št. (4): Odločba U-I-240/10 z dne 16. 5. 2013, Uradni list RS, št. 47/2013.

Op. št. (5): Toženec sicer ni zatrjeval, da je poskušal doseči sprejetje skupnega sporazuma.

Op. št. (6): Avtonomija imetnikov avtorskih pravic pri določanju višine honorarja oziroma nadomestila za uporabo avtorskih del sploh sodi med premoženjska upravičenja avtorjev, varovana v 60. členu Ustave. Prim. zgoraj navedeno odločbo US RS U-I-240/10.

OZ člen 191. ZASP člen 81, 81/1, 146, 146/1, 146/1-6, 147, 156, 156/1, 158, 158/1, 158/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.