VSL sodba I Cp 3472/2014
Sodna praksa višjih sodišč, 2015-02-28

Anton Panjan (preds.), Nataša Ložina, (poroč.), Milan Mlinar

PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE - OBLIGACIJSKO PRAVO

sorodne pravice - pravice proizvajalcev fonogramov - pravica do nadomestila pri javni priobčitvi fonograma - dolžnost uporabnikov do obveščanja - rok za poročanje - zastaranje - občasne terjatve

V primeru, da je dogovorjeno mesečno plačevanje določenega zneska, gre za občasne terjatve, ki v skladu s 1. odstavkom 347. člena OZ zastarajo v treh letih od zapadlosti vsake posamezne dajatve. Glede na to, da ZASP glede tega nima posebnih določb, je namreč potrebno upoštevati določbo splošnega predpisa, to je OZ.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka nosi sama svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. VL 53237/2010 z dne 20.4.2010, v prvem, tretjem, četrtem in petem odstavku izreka razveljavilo in tožbeni zahtevek zavrnilo. Glede stroškov je odločilo, da je tožeča stranka dolžna toženi stranki povrniti 2.734,50 EUR stroškov postopka, v 15 dneh, po preteku tega roka z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper sodbo se pritožuje tožeča stranka, ki predlaga, da pritožbeno sodišče sodbo spremeni tako, da v celoti ugodi zahtevku tožeče stranke, podredno, da sodbo razveljavi in vrne zadevo prvostopnemu sodišču v ponovno odločanje. Navaja, da je napačna odločitev prvostopenjskega sodišča o zastaranju terjatev iz naslova nadomestil za meseca januar in februar 2007. Tožeča stranka terjatvi vtožuje na podlagi računa z dne 28.2.2009, ki je zapadel v plačilo dne 15.3.2009, predlog za izvršbo je bil vložen 14.4.2010, to je pred potekom treh let od zapadlosti. Tudi sicer v konkretnem primeru ni dopustno uporabiti določb Obligacijskega zakonika (OZ) o triletnem zastaralnem roku, saj ne gre za terjatev iz gospodarske pogodbe, med pravdnima strankama ni bila sklenjena gospodarska pogodba. Gre za zahtevek iz naslova neupravičene pridobitve, za katerega velja splošni, petletni zastaralni rok. Tožena stranka je namreč javno priobčevala komercialne fonograme, obveznosti po plačilu nadomestila ni izpolnjevala, s tem je kršila sorodne glasbene pravice in je bila pravno nedopustno okoriščena, izvajalci in proizvajalci fonogramov oziroma tožeča stranka kot njihov kolektivni zastopnik pa so bili brez pravne podlage prikrajšani. Nedopustno je stališče prvostopenjskega sodišča, da uporaba materialnopravne podlage o neupravičeni obogatitvi ni mogoča, ker sta pravdni stranki sklenili pogodbo. Tožeča stranka se sklicuje na 40. člen ZASP ter opozarja na pravno naravo prenašanja neizključnega dela sorodnih pravic (materialna pravica je prenesena šele s plačilom nadomestila). Ne gre za občasne terjatve, saj dolžnost plačila nadomestila nastopi z vsako posamezno javno priobčitvijo fonograma glede na 130. člen ZASP. Dolžnost plačila nastopi tudi v primeru, če uporabnik v enem koledarskem mesecu javno priobči le en sam fonogram. Nikakor ne gre za občasno terjatev, ampak za seštevek vseh nadomestil za vsako posamezno individualno javno probčitev. Glede na zakonsko obveznost po plačevanju nadomestila, je tožena stranka s pogodbo uredila zgolj svojo obveznost glede mesečnega poročanja o obsegu in uporabi varovanih del po 4. odstavku 159. člena ZASP. Tožeča stranka nadomestil ne uveljavlja za svoj lasten račun, ampak gre za uveljavljanje nadomestil preko zakonske fikcije prenosa pooblastil. Individualni imetniki bi svoje pravice uveljavljali za vsako priobčitev svojega fonograma. Prenos pravic v kolektivno upravljanje ne more predstavljati spremembe varstva na način, kot je storilo prvostopno sodišče. Napačna je tudi odločitev prvostopenjskega sodišča o neutemeljenosti preostalega dela zahtevka. Tožeča stranka pojasnjuje, da sta pravdni stranki v pogodbi z dne 1.9.2006 določili, da dohodkovno osnovo za izračun nadomestila predstavlja iBON predhodnega poslovnega leta za tekoče poslovno leto. Glede na to, da se vrsta RTV organizacij ukvarja tudi s kakšnimi drugimi dejavnostmi, tožeča stranka dopušča, da sporočajo in izkazujejo, koliko dohodka so generirali z opravljanjem radiodifuzne dejavnosti, vendar pa je to mogoče v tekočem letu in za tekoče nadomestilo in ne šele po nekaj letih. Gre za način, na kakršen je tožeča stranka delala z vsemi uporabniki in torej za poslovni običaj, ki bi ga prvostopenjsko sodišče pri presoji potrebnih dejanj v razmerju med pravdnima strankama v skladu z 12. členom OZ moralo upoštevati. Neživljenjsko je stališče, da bi lahko radiodifuzne organizacije kadarkoli – časovno neomejeno – sporočale osnovo za odmero nadomestila, saj se to odmerja za posamezno koledarsko leto. Tudi pogodba, ki sta jo pravdni stranki sklenili, govori o odmeri letnega nadomestila, že po naravi stvari je logično, da se vse spremembe in zmanjšanja lahko uveljavijo le tekom leta, ne pa pozneje. Med pravdnima strankama je bila vzpostavljena praksa o sporočanju podatkov o prihodkih v tekočem letu za tekoče nadomestilo, saj je tožena stranka za odmero nadomestila za leto 2007 tožeči stranki pravočasno javila podatke o prihodkih. Sodišče se ne opredeli o dejstvu, da je tožena stranka pred tem pravilno izpolnjevala svoje obveznosti, niti do dejstva, da je tožeča stranka toženo stranko z dopisom z dne 16.12.2008 pisno pozvala, naj predloži podatke in dokazila za določitev osnove za odmero nadomestila in jo opozorila na posledice morebitne neizpolnitve tega dela njene obveznosti. Pravni stranki sta namreč del medsebojnega razmerja izpolnjevali s konkludentnimi ravnanji, česar pa prvostopenjsko sodišče ni upoštevalo. Sodišče je zanemarilo, da se nadomestilo odmerja za tekoče leto. Neutemeljene so navedbe, da je bilo dokazno breme o višji obveznosti tožene stranke po pogodbi, kot jo je ugotovilo sodišče, na strani tožeče stranke, ki te procesne dolžnosti ni izpolnila, saj je tožeča stranka v svojih vlogah jasno obrazložila in izkazala, na kakšen način je določila višino nadomestil. Tožena stranka je bila tista, ki svojih navedb o prihodkih iz radijske dejavnosti, ki naj bi predstavljali le del njenih dohodkov iz bilance, ni v ničemer izkazala oziroma dokazala. Pri tem v oči bode dejstvo, da bi tožena stranka za oddajanje komercialnih radijskih programov morala plačati zgolj 10,86 EUR mesečno, kar je manj od gostinskih lokalov, kar je povsem nevzdržno.

3. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo tej nasprotuje in predlaga njeno zavrnitev.

5. Neutemeljene so pritožbene navedbe v zvezi z odločitvijo prvostopenjskega sodišča o zastaranju terjatev iz naslova nadomestil za meseca januar in februar 2007 (ker gre za občasne terjatve). Kot je Višje sodišče navedlo že v odločbi z dne 5.2.2014 je ključno za ugotovitev, da gre v konkretnem primeru za občasne terjatve, ki zastarajo v treh letih od zapadlosti vsake posamezne terjatve, besedilo pogodbe, ki je bila sklenjena med pravdnima strankama. V III. točki pogodbe (A2) sta se ti dogovorili, da računi za nadomestilo zapadejo v plačilo vsakega zadnjega dne v mesecu za pretekli mesec, račun se izstavi do 10. dne v mesecu za pretekli mesec, v primeru zamude je izdajatelj dolžan poravnati tudi zneske nateklih zakonskih zamudnih obresti. Navedeno kaže, da je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da gre za občasne terjatve, ki dospevajo v krajših časovnih presledkih in ki zastarajo v treh letih od zapadlosti vsake posamezne terjatve. V primeru, da je dogovorjeno mesečno plačevanje določenega zneska, gre za občasne terjatve, ki v skladu s prvim odstavkom 347. člena OZ zastarajo v treh letih od zapadlosti vsake posamezne dajatve. Glede na to, da Zakon o avtorskih in sorodnih pravicah (ZASP) glede tega nima posebnih določb, je namreč potrebno upoštevati določbo splošnega predpisa, to je OZ.

6. Pritožba neutemeljeno izpostavlja, da v konkretnem primeru ni dopustno uporabiti določb OZ, ker ne gre za terjatev iz gospodarske pogodbe, saj se sodišče na te določbe sploh ni oprlo. Nadalje, glede na navedeno pogodbeno besedilo, glede zapadlosti računov za nadomestilo (zadnjega dne v mesecu za pretekli mesec) neutemeljeno navaja, da terjatev ni zastarala zato, ker jo tožeča stranka vtožuje na podlagi (naknadno izstavljenega) računa (skupnega obračuna), ki naj bi zapadel v plačilo dne 15.3.2009.

7. Tudi pritožbena navedba, da naj bi bilo nedopustno stališče prvostopenjskega sodišča, da uporaba materialnopravne podlage o neupravičeni obogatitvi ni mogoča, ker sta pravdni stranki sklenili pogodbo, je neutemeljena. Sodišče prve stopnje je pravilno navedlo, da gre za neupravičeno obogatitev v primeru avtorskih pravic šele, kadar nekdo uporablja takšno pravico, ne da bi obvestil imetnika oziroma kolektivnega zastopnika za kolektivno uveljavljanje pravic avtorjevih glasbenih del in ne da bi plačal nadomestilo za uporabo, za takšen primer pa v konkretni zadevi ne gre, saj sta pravdni stranki sklenili pogodbo o takšnem razmerju. Pravna podlaga za vtoževano terjatev je torej pogodba in ne neupravičena obogatitev, drugačne pritožbene navedbe niso utemeljene. Sicer pa gre v konkretni zadevi za zahtevek kolektivne organizacije do tožene stranke in ne za zahtevek individualnih imetnikov, zato se tudi na individualne imetnike tožeča stranka neutemeljeno sklicuje.

8. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da je napačna odločitev prvostopenjskega sodišča o neutemeljenosti preostalega dela zahtevka. Pritožba neutemeljeno navaja, da naj bi se pravdni stranki v pogodbi z dne 1.9.2006 dogovorili, da dohodkovno osnovo za izračun nadomestila predstavlja (celotni) iBON predhodnega poslovnega leta za tekoče poslovno leto in da naj bi tožeča stranka le dopuščala RTV organizacijam, da sporočajo in izkazujejo, koliko dohodka so generirali z opravljanjem radiodifuzne dejavnosti. V II. točki pogodbe (A2) je namreč jasno navedeno, da dohodkovno osnovo za izračun nadomestila predstavlja del čistih prihodkov od prodaje, storitev, blaga in materiala, to so čisti prihodki od prodaje storitev iz radijske dejavnosti, ne pa celoten iBON. Tožeča stranka je upravičena do višine nadomestila, določenega v pogodbi, torej z upoštevanjem čistega prihodka od prodaje storitev iz radijske dejavnosti. Drugačne pritožbene navedbe so napačne.

9. Rok za javljanje navedenih podatkov tožeči stranki v pogodbi ni bil določen, tudi v skupnem sporazumu o pogojih in načinih uporabe varovanih del iz repertoarja Zavoda IPF v komercialnih radijskih programih v Republiki Sloveniji ter o višini nadomestil za njihovo uporabo (A4), sklenjenim med tožečo stranko in RGL d.d., Radijska mreža Infonet ter pridružene radijske postaje, ki velja tudi za toženo stranko, kjer je sicer določeno, da mora glede dohodkovne osnove za izračun nadomestila (III. točka skupnega sporazuma) član združenja, v kolikor izvaja več dejavnosti, podati pisno poročilo, kolikor prihodkov je bilo ustvarjenih iz naslova radijske dejavnosti, rok za poročanje ni določen (podlage za izračun po pogodbi pa ne predstavlja niti četrti odstavek 159. člen ZASP). Pritožba ima sicer prav, da je narava nadomestila takšna, da se odmerja za posamezno koledarsko leto in osnov za odmero nadomestila ni mogoče sporočati časovno neomejeno, vendar pa, glede na to, da niti v pogodbi, niti v navedenem skupnem sporazumu rok za poročanje in posledica opustitve nista določena, v primeru, da član združenja podatkov ne sporoči, tožeča stranka ne more samovoljno spreminjati pogodbeno določenega načina obračuna nadomestila. Za poziv, kakršnega je poslala toženi stranki oziroma opozorilo, da bo sicer nadomestilo izračunala drugače, torej tožeča stranka ni imela podlage.

10. Navedbe tožeče stranke, da gre pri sporočanju in izkazovanju dohodkov s strani RTV organizacij za poslovni običaj, ki bi ga sodišče moralo upoštevati ter o izpolnjevanju obveznosti s konkludentnimi ravnanji, predstavljajo pritožbene novote in so zato neupoštevne (337. člen Zakona o pravdnem postopku, ZPP). Tudi sicer pa tožeča stranka v pritožbi sama navaja, da ni gospodarski subjekt v smislu 13. člena OZ, zato se na 12. člen OZ oziroma generalno klavzulo o uporabi poslovnih običajev neutemeljeno sklicuje. Dejstvo, da je tožena stranka podatke za odmero nadomestila za leto 2007 (pravočasno) javila in enkratno dejanje pa še ne pomeni vzpostavljene prakse, na kar se tožeča stranka tudi sklicuje. Še manj v smislu, da bi zaradi nesporočitve podatkov tožeča stranka nadomestilo lahko izračunala mimo pogodbenih določil.

11. Glede na to, da tožeča stranka do obračuna, kakršnega je sama opravila, po pogodbi ni upravičena, so neutemeljene tudi pritožbene navedbe, da je dokazala in jasno obrazložila, na kakšen način je določila višino nadomestil. Navedeno je sicer obrazložila, utemeljenosti takšnega obračuna pa ni dokazala, saj v pogodbi za takšen izračun ni imela podlage, zato so tudi zaključki sodišča prve stopnje, da tožeča stranka višje obveznosti tožene stranke (od obveznosti, ugotovljene na podlagi pogodbenih določil), ni dokazala, pravilni.

12. Pritožba neutemeljeno navaja, da tožena stranka svojih navedb o prihodkih iz radijske dejavnosti, ki naj bi predstavljali le del njenih dohodkov iz bilance, ni izkazala oziroma dokazala, saj je o tem svoj izračun oziroma podatke predložila. Iz skupnega sporazuma namreč izhaja le, da mora član združenja podati pisno poročilo, nič pa sporazum ne govori o tem, na kakšen način se ti podatki izkazujejo. Zavod IPF ima v primeru, če dvomi v točnost podatkov o prihodkih, možnost naročiti revizijo člana združenja (VII. točka skupnega sporazuma).

13. Ker je tožena stranka navedla, česar tožnik argumentirano ni prerekal, da je plačevala mesečno po 20,22 EUR bruto (18,64 EUR brez DDV), je sodišče prve stopnje nadalje pravilno zaključilo, da je plačala celo več od njene obveznosti po pogodbi, ki jo je sodišče prve stopnje (za leto 2008 in vtoževana meseca za leto 2009) izračunalo na znesek 10,86 EUR (izračun je pravilen in se sodišče druge stopnje nanj, v izogib ponavljanju, sklicuje). Posledično je pravilna odločitev sodišča prve stopnje, ki je tožbeni zahtevek zavrnilo. Povsem nerelevantno je, koliko plačujejo gostinski lokali, odločilna je vsebina pogodbe.

14. Glede na navedeno in ker sodišče druge stopnje ob preizkusu izpodbijane sodbe tudi ni ugotovilo kršitev določb postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo (353. člen ZPP).

15. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato nosi sama svoje stroške pritožbenega postopka. Svoje stroške pritožbenega postopka nosi tudi tožena stranka, saj njen odgovor na pritožbo ni prispeval k odločitvi sodišča druge stopnje in tako ni bil potreben. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s 154. in 155. členom ZPP.

ZASP člen 40, 130, 159, 159/4. OZ člen 12, 13, 347.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.