VSL sodba I Cp 3087/2014
Sodna praksa višjih sodišč, 2015-03-04

Irena Veter (preds.), dr. Vesna Bergant Rakočević (poroč.), Zvone Strajnar

civilna kazen - kršitev avtorske pravice namenoma ali iz hude malomarnosti - predmet obdavčitve - zaračunavanje DDV za neposlovne obveznosti

Zgolj opustitev posredovanja podatka ne pomeni namerne ali hudo malomarne kršitve avtorske pravice na delih, ki so se uporabila. Toženec ni niti zamolčal niti zanikal uporabe avtorskih del in se tudi ni upiral plačilu honorarja.

Tožnik sam trdi, da je toženec glasbo uporabil brez dovoljenja, ergo brez pravne (pravnoposlovne, tj. pogodbene) podlage. Ker povrnitev neupravičene obogatitve (kar je neposlovna obligacija) ni nadomestilo niti za dobavo blaga niti za opravljeno storitev v smislu 1. odst. 3. čl. ZDDV-1, tožnik od toženca ne more zahtevati povrnitve DDV.

I. Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

II. Pravdni stranki naj sami krijeta vsaka svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da se zavrne tožbeni zahtevek in da je tožeča stranka dolžna toženi povrniti stroške postopka.

2. Tožeča stranka se pritožuje, in sicer nominalno iz vseh predvidenih razlogov po Zakonu o pravdnem postopku (ZPP) in pritožbenemu sodišču predlaga spremembo sodbe ali pa njeno razveljavitev in novo sojenje. Opredeljuje tudi svoje pritožbene stroške. Nasprotuje odločitvi glede nepriznavanja civilne kazni, češ da se je tožena stranka zavedela kršitev, saj je vse prireditve izvedla, ko med strankama ni bilo sklenjene nobene pogodbe. Meni, da se sodišče do relevantnih navedb glede tega sploh ni opredelilo, saj je tožena stranka pravice kršila večkrat in z različnimi dejanji. V bistvenem meni še: Glasbo je tožena stranka uporabljala protipravno, brez dovoljenja, honorar je plačala šele leto in pol po izvedbi koncertov. Pravilnik iz leta 1998 je za dovoljenje zahteval ne le obvestilo, pač pa popoln seznam in osnove za obračun. Nasprotuje stališču sodišča, da sporočilo bruto avtorskega honorarja nastopajočih za obračun ni bilo potrebno. Katero od osnov bi lahko tožnik uporabil, ni prepuščeno izbiri pravdnih strank, pač pa je to odvisno od objektivnih okoliščin. Tožeča stranka je bila tako prisiljena uporabiti drugačen način za izračun honorarjev, kar ni pravilno in zakonito, saj če je bil bruto honorar nastopajočih višji od prihodkov od vstopnine, je treba za osnovo vzeti bruto honorar, zato mora prireditelj obvezno navesti oba podatka. Toženec, ki se ukvarja z organizacijo raznih prireditev, je s temi podatki razpolagal in se je zavestno, naklepno odločil, da tega ne posreduje. Odločitev sodišča za zavrnitev zahtevane civilne kazni po mnenju pritožbe podpira samovoljo uporabnikov in nedopustno odstopa od ustaljene sodne prakse, npr. od odločitev tega pritožbenega sodišča v zadevah II Cp 65/2012, I Cp 938/2013, I Cpg 890/2013 in I Cpg 258/2014. Sklicuje se še na zadeve I Cp 787/2011, 1572/2011 in II Cp 5215/2007.

Poleg tega se pritožnica zavzema še za to, da bi se ji od nadomestila za uporabo priznalo tudi DDV, saj navaja, da je zavezanka za plačilo tega davka, da ji v takih primerih pripada, pa po njenem mnenju potrjuje tudi sodna praksa, ki jo navaja.

3. Tožena stranka je na pritožbo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev. Opredelila je tudi stroške v zvezi s podanim odgovorom.

5. Izpodbijana sodba je pravilna in zakonita. Prvostopenjsko sodišče je pravilno ugotovilo vsa pravno pomembna dejstva, na njihovi podlagi pravilno uporabilo materialno pravo, bistvenih kršitev določb postopka pa pri tem ni storilo. Sodišče prve stopnje se je opredelilo do vseh relevantnih navedb obeh strank ter za svojo odločitev podalo jasne in nenasprotujoče si razloge o odločilnih dejstvih, zato še posebej očitani kršitvi določb postopka po 14. tč. 2. odst. 339. čl. ZPP nista storjeni. Kako naj bi bila storjena očitana kršitev po 8. tč. tega istega določila, pritožnik niti ne pove. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je imel tožnik vse in enake možnosti obravnavanja kot toženec, tako v dokaznem postopku, kot tudi v pogledu podajanja navedb in izjavljanja o navedbah in ugovorih nasprotnika. Vročene so mu bile vse vloge in vsa vabila na naroke.

6. Ni sporno, da je tožnik julija 2009 organiziral sedem koncertov, na katerih se je uporabljala glasba iz repertoarja tožeče stranke. Veljavne pogodbe za uporabo le-te med strankama ni bilo, saj je tožnik njuno pogodbo iz leta 2004 leta 2006 enostransko odpovedal. Toženec je tožniku sicer sporočil podatke o izvedenih delih oz. prijavil izvedene koncerte, decembra 2010 (torej pred vložitvijo tožbe) tudi plačal znesek, ki je ustrezal avtorskemu honorarju po tarifi iz leta 1998, ni pa posredoval podatkov o bruto honorarjih nastopajočih, kar predstavlja eno od osnov za obračun honorarja, le podatke o številu obiskovalcev.

7. Tožeča stranka neutemeljeno vztraja pri zahtevi za plačilo civilne kazni – povišanju honorarja za do 200%, kar je na podlagi 3. odst. 168. čl. Zakona o avtorski in sorodnih pravicah (ZASP) možno, če je bila pravica iz tega zakona kršena namerno ali iz hude malomarnosti, upoštevajoč vse okoliščine primera, zlasti pa stopnjo krivde kršilca, velikost dogovorjenega ali običajnega honorarja ali nadomestila ter preventivni namen civilne kazni.

8. Pritožbeno sodišče deli oceno prvostopenjskega, da (zgolj) opustitev posredovanja prej omenjenega podatka ne pomeni namerne ali hudo malomarne kršitve avtorske pravice na delih, ki so se uporabila. Toženec ni niti zamolčal niti zanikal uporabe avtorskih del in se tudi ni upiral plačilu ustreznega honorarja. (Jedro spora med strankama je bilo namreč vprašanje uporabe starega ali novega Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del. Novemu, iz leta 2006, ki je uvedel višje tarife, je tožena stranka odrekala veljavnost, kar se je izkazalo za utemeljeno(1) in tako ni dvoma, da (še vedno) velja Pravilnik iz l. 1998, po katerem je bil obračunan in plačan tu sporni honorar). Če je s plačilom toženec le zamudil, to načeloma sankcionirajo drugi instituti materialnega prava. Do drugačnega zaključka sklicevanje pritožbe na toženčevo strožjo odgovornost, češ da je dolžan kot organizator raznih prireditev poznati pravila in se po njih ravnati, ne more privesti. Se ve, da mora biti toženec kot organizator prireditev svoji dejavnosti ustrezno skrben. Ni mogoče prezreti, da je bilo jedro spora v vprašanju uporabe tarife, ki jo je tožnik neustrezno spremenil.(2)

9. Drži, da mora uporabnik poslati SAZAS točne finančne podatke, ki so osnova za delitev avtorskega honorarja najkasneje 15 dni po izvedbi (14. čl. Pravilnika) in da mora evidentirati podatke o prihodkih, ki so osnova za obračun avtorskega honorarja na tak način, da je mogoče ugotoviti, kakšen prihodek je bil ustvarjen pri uporabi avtorskih del (15. čl. Pravilnika). Vendar Tarifa za izračun ustreznega honorarja predvideva tudi drugo metodo oz. izračun omogoča na drug način, zato plačilo avtorskega honorarja za uporabo glasbe ni bilo ogroženo, kot je to ustrezno pojasnilo že sodišče prve stopnje (glej 15. in 16. točko obrazložitve na strani 6).(3) Navedenih kršitev določb Pravilnika, tudi če bi bile zagrešene iz hude malomarnosti ali celo namerne, ni mogoče izenačiti s hudo malomarno ali namerno kršitvijo samih avtorskih pravic.

10. Tudi sklicevanje tožnika na drugačno ustaljeno sodno prakso ni utemeljeno. Od zadev, na katere se konkretno sklicuje pritožnik, gre večinoma za sklepe tukajšnjega pritožbenega, ki razveljavljajo zavrnitev plačila civilne kazni (I Cp 787/2011, 1572/2011 in II Cp 5215/2007), kar pomeni, da še ne gre za vsebinsko dokončno odločitev, izdani pa so pred odločitvijo Vrhovnega sodišča RS v sporu glede nezakonitosti nove tarife(4), predvsem pa ne gre za enotno prakso, ki bi v podobnih okoliščinah tožeči stranki ali primerljivi kolektivni organizaciji priznavala civilno kazen. Več odločitev tukajšnjega sodišča je namreč drugačnih (I Cp 2774/2011, 2628/2012, 3521/2012, 1756/2012, 498/2013, I Cp 585/2014, I Cp 1339/2014 in mnoge druge), pa tudi odločitev v zadevi II Cp 65/2012, na katero se pritožba sklicuje, njene teze ne podpira. Abstraktni dejanski stan pogojev za izrek civilne kazni, ki ga večinoma povzemajo odločbe, in ki naj bi bile za pritožnika ugodne, sploh ni sporen, le okoliščine tega primera ga konkretno ne izpolnjujejo.

11. Pravilno je sodišče prve stopnje zavrnilo tudi zahtevo za plačilo 8,5 % DDV, do katerega tožnik sicer po mnenju pritožbenega ni upravičen iz nekoliko drugačnih razlogov, kot jih je za to navedlo prvostopenjsko sodišče. Tožnik bi bil upravičen do nadomestila DDV, če bi bil za sporni znesek sam zavezanec za plačilo DDV. Tožnik pa sam trdi, da je toženec glasbo uporabil brez dovoljenja, ergo brez pravne (pravnoposlovne, tj. pogodbene) podlage. Ker povrnitev neupravičene obogatitve (kar je neposlovna obligacija(5)) ni nadomestilo niti za dobavo blaga niti za opravljeno storitev v smislu 1. odst. 3. čl. Zakona o davku na dodano vrednost (ZDDV-1), tožnik od toženca ne more zahtevati povrnitve DDV.

ZDDV-1 določa, katere transakcije so predmet obdavčitve z davkom na dodano vrednost. Predmet obdavčitve so lahko le dobave blaga (vključno z uvozom blaga) ali opravljene storitve (med njimi tudi odstop premoženjskih pravic). Transakcije iz naslova neposlovnih obveznosti (plačila odškodnine, neupravičene obogatitve ali civilne kazni) niso predmet obdavčitve z davkom na dodano vrednost, saj plačilo ni v nobeni zvezi z morebitno novo ustvarjeno vrednostjo.

Sklicevanje na drugačno sodno prakso ni utemeljeno, saj primeri, ki jih pritožnik navaja, ne podpirajo nujno njegovih stališč oz. ne nasprotujejo zgoraj navedenemu: iz odločb tukajšnjega pritožbenega sodišča II Cp 1057/2014 in II Cp 1552/2004 ni razvidno, da je šlo za neposlovno obligacijo, pa tudi ostali dve referenčni odločbi govorita o plačilu avtorskega honorarja (II Cp 1056/2014) oz. o opravljeni storitvi (II Cp 290/2014).

12. Pritožbo tožnika je bilo treba po povedanem zavrniti in sodbo sodišča prve stopnje na podlagi 353. čl. ZPP potrditi.

13. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na 1. odst. 154. čl. in 155. čl. v zvezi s 1. odst. 165. čl. ZPP. Tožnik mora sam kriti stroške svoje neuspešne pritožbe, toženec pa strošek svojega nepotrebnega odgovora nanjo.

(1) Glej sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije o zahtevi za varstvo zakonitosti v zadevi II Ips 160/2011, s katero so odpravljene dotedanje dileme in deloma različna sodna praksa.

(3) Tarifa iz leta 1998 predvideva obračun nadomestila od osnove po točki II tarife tudi v primerih, ko iz dokumentacije, ki jo predloži uporabnik, niso razvidne osnove za obračun iz točke I, ali pa so te nerealne.

(5) Na tem mestu lahko zanemarimo dilemo o tem, ali je temelj tožnikovih zahtevkov neupravičena obogatitev, kar je bilo v sodni praksi dolgo trdno zakoreninjeno stališče, a se je določen premik dogodil s sodbo v pritožbeni zadevi I Cpg 1650/2013 z dne 30. 1. 2014, ko je tukajšnje pritožbeno sodišče v bistveno podobni zadevi izreklo, da gre pravzaprav za odškodninsko terjatev, čemur sledijo tudi vse kasnejše odločbe tukajšnjega gospodarskega oddelka.

ZASP člen 168, 168/3. ZDDV-1 člen 3, 3/1. Pravilnik o javni priobčitvi glasbenih del člen 14, 15.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

VSL sklep in vmesna sodba in delna sodba V Cpg 1400/2016