VSL sodba III Cp 2600/2014
Sodna praksa višjih sodišč, 2014-10-22

Majda Urh (preds.), Karmen Ceranja (poroč.), Milan Mesojedec

odškodnina zaradi kršitve pravice do zdravega življenjskega okolja - hrup - prah - vibracije - emisije - škoda, ki presega običajne meje - hrup zaradi tranzitnega prometa - zmanjšanje hrupa s protihrupno zaščito - duševne bolečine zaradi okrnitve pravic osebnosti

Sodna praksa je v zelo podobnih odškodninskih primerih zaradi povečanega prometa na tranzitnih cestah sprejela enotno stališče, da mejne, zagotovo pa kritične vrednosti hrupa presegajo običajne meje hrupa, ki ga povzroča cestni promet, in jih je mogoče subsumirati pod pravni standard škode, ki presega običajne meje iz 3. odstavka 133. člena OZ.

Življenje v urbanem okolju sicer res terja od posameznika ustrezno prilagoditev in toleranco do emisij (hrup, vibracije, onesnaženje zraka), vendar pa le do »normalnih« meja. Kadar te emisije presežejo mejne vrednosti, pa je mogoče govoriti o takšnem vplivu na osebnostne pravice posameznika, da je njegova škoda pravno priznana in da je podana tudi odškodninska odgovornost zanjo.

Bistvo ustavno varovane pravice do zdravega življenjskega okolja ni zagotavljanje zdravega življenjskega okolja oseb znotraj stanovanjskih objektov, temveč skrb države za primeren in zdrav življenjski okoliš prebivalcev. Kot pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje, protihrupna zaščita na hrup v okolici hiše tožečih strank ni vplivala, njihova stanovanjska hiša pa je spadala v kategorijo s hrupom bolj obremenjenih stavb. Tožeče stranke so bile zaradi prekomernega hrupa zagotovo prikrajšane za življenje v zdravem okolju, tožena stranka pa se zato kljub ustrezno izvedeni protihrupni zaščiti na stavbi tožečih strank svoje odškodninske odgovornosti ne more razbremeniti.

I. Pritožba tožene stranke se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu potrdi.

II. Pravdni stranki sami krijeta vsaka svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, da je dolžna prvemu, drugemu in tretjemu tožniku plačati odškodnino v znesku 2.000,00 EUR, četrtemu in petemu tožniku pa odškodnino v znesku 1.500,00 EUR, vsem s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30. 10. 2009 dalje do plačila, ter jim povrniti njihove pravdne stroške v višini 1.034,84 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi v primeru zamude. Tožbeni zahtevek nad dosojenim zneskom do vtoževanega zneska za vsakega tožnika je zavrnilo.

2. Zoper sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov pravočasno pritožuje tožena stranka in pritožbenemu sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo spremeni tako, da zavrne tožbeni zahtevek tožečih strank, podrejeno pa predlaga znižanje prisojene odškodnine. Tožena stranka sodišču prve stopnje najprej očita, da v razlogih sodbe ni odgovorilo na njen ugovor, da porast hrupnosti na sporni cesti v slovenskem merilu ni nič posebnega in da torej ne gre za emisije, ki bi presegale običajne meje, s čimer je kršilo svojo dolžnost, da se opredeli do bistvenih navedb strank. Trdi, da izpodbijana sodba ne vsebuje dokazne ocene in nima dejanske podlage, saj ni jasno, iz katerih dokazov je sodišče naredilo pravno odločilne zaključke. Še zlasti ni jasno, kako je sodišče prišlo do pravno odločilnega sklepa, da zatrjevane oziroma ugotovljene emisije hrupa v konkretnem primeru presegajo običajno mejo, prav tako pa pri odmeri odškodnine ni utemeljilo, zakaj je tožeči stranki ob ugotovitvah izvedencev, da je bil hrup ob cesti G1-1 bistveno manjši kot ob cesti G1-3, oškodovancem prisodilo praktično enake zneske odškodnin kot primerljivim oškodovancem, ki so živeli ob cesti G1-3. Zaradi navedenega sodba ni razumljiva in se je ne da preizkusiti. Tožena stranka nadalje trdi, da sodišče prve stopnje pri zapolnjevanju pravnega standarda škode, ki presega običajne meje, zgolj citira 72. člen Ustave RS in ustrezne določbe Uredbe o mejnih vrednosti kazalcev hrupa v okolju, ob tem pa navaja, da so upravni predpisi o dovoljenih količinah emisij sicer lahko orientacija pri zapolnjevanju pravnega standarda, da pa sodišče nanje ni vezano. Opozarja tudi, da je zakonodajalec spremenil definicije posameznih vrednosti emisij v Zakonu o varstvu okolja. Glede na to, da so izvedenci ugotovili, da porast hrupnosti na cesti G1-1 ni nič posebnega, tožena stranka trdi, da ne gre za emisijo hrupa, ki presega običajne meje. Nadalje navaja, da bi moralo sodišče prve stopnje pri ugotavljanju utemeljenosti tožbenega zahtevka ugotoviti, kakšne nesporno negativne vplive so tožeče stranke še dolžne trpeti, saj so za okolje ob tranzitnih cestah normalni, šele nato pa bi lahko ugotovilo, če so bile zatrjevane nevšečnosti vendarle prekomerne. Sodišče prve stopnje bi moralo pri zapolnjevanju pravnega standarda škode, ki presega običajne meje, upoštevati tudi dejstvo, da v Evropski skupnosti velja pravica do prostega gibanja ljudi, kapitala in blaga in okoliščino, da se je tožena stranka trudila, da bi avtocestni križ zgradila čimprej, vendar zaradi finančnih omejitev tega ni bilo mogoče doseči hitreje. Tožena stranka poudarja, da tožeče stranke zaradi zamenjave oken na njihovi hiši od oktobra oziroma decembra 2007 dalje v bivalnih prostorih hiše niso več trpele zatrjevanih škodnih posledic hrupa, ki bi presegal običajne meje, s tem pa tudi ne pravno priznane škode. Izvedenci so namreč ugotovili, da predstavlja takšen ukrep pasivne zaščite ustrezen protihrupni ukrep. Tožena stranka podrejeno, v kolikor bi bila pravna podlaga odškodninskih zahtevkov izkazana, navaja, da bi moralo pritožbeno sodišče pri določitvi primernih odškodnin upoštevati vse prej navedene okoliščine. Trdi, da je sodišče prve stopnje tožečim strankam prisodilo previsoke odškodnine in navaja, da je bilo premalo upoštevano dejstvo, da zaradi ustrezne pasivne protihrupne zaščite tožeče stranke v bivalnih prostorih niso trpele obremenitev s hrupom. Sodišče prve stopnje je tudi neutemeljeno upoštevalo navedbe tožečih strank o prahu in vibracijah, saj ni ugotovilo, da bi šlo pri teh emisijah za takšen obseg, ki bi presegal običajne meje. Tožečim strankam je poleg tega neutemeljeno prisodilo praktično enake zneske odškodnin, kot so bile prisojene primerljivim oškodovancem ob cesti G1-3. V večji meri bi morala biti upoštevana tudi prepoved vožnje po Odredbi o omejitvi prometa na cestah v RS.

3. Pritožba tožeče stranke je bila vročena toženi stranki, ki je nanjo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev, zahtevala pa je tudi povrnitev svojih pritožbenih stroškov.

5. Tožeče stranke v tem postopku na podlagi tretjega odstavka 133. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) od tožene stranke zahtevajo plačilo odškodnine zaradi kršitve njihove pravice do zdravega življenjskega okolja.

6. Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da izpodbijana sodba vsebuje jasne in razumljive razloge o odločilnih dejstvih, zaradi česar pritožbeni očitki bistvenih kršitev določb pravdnega postopka niso utemeljeni. Sodišče prve stopnje je navedlo, da se v skladu z obstoječo sodno prakso kot preseganje običajnih mej šteje preseganje dovoljenih mej hrupa, določenih v Uredbi o mejnih vrednosti kazalcev hrupa v okolju, na podlagi izvedenskega mnenja pa je ugotovilo, da je promet pri hiši tožečih strank povzročal hrup, ki je občutno presegal mejne vrednosti dovoljenega hrupa. Navedena ugotovitev je za odločitev o temelju odškodninskega zahtevka tožečih strank bistvena, sodišče prve stopnje pa tako ni kršilo določb pravdnega postopka, ker se ni opredelilo do ugovora tožene stranke o tem, da porast hrupnosti na sporni cesti v slovenskem merilu ni nič posebnega in da torej ne gre za emisije, ki bi presegale običajne meje. Sodišču se namreč ni potrebno izrecno opredeliti do vsakega argumenta pravdnih strank, temveč zadošča, da v obrazložitvi navede razloge, ki so za odločitev bistveni. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje ustrezno obrazložilo, kako je prišlo do sklepa o tem, da emisije hrupa v konkretnem primeru presegajo običajno mejo, nadalje pa je tudi natančno opisalo kriterije, na podlagi katerih je določilo višino odškodnine. Napravilo je celovito dokazno oceno in se ob tem ni izognilo presoji izvedenih dokazov, prav tako pa je v celoti in pravilno ugotovilo dejansko stanje ter pri odločitvi ustrezno uporabilo materialno pravo.

7. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev o odškodninski odgovornosti tožene stranke oprlo na naslednje ugotovitve: tožeče stranke živijo v stanovanjski hiši v naselju Starše, ki leži ob glavni cesti z oznako G1-1 Miklavž – Hajdina, po kateri poteka promet proti mejnemu prehodu z Republiko Hrvaško; do odprtja avtoceste dne 16. 7. 2009 je bila navedena cesta obremenjena z gostim prometom; v letih 2006 do 2009 so ugotovljene vrednosti hrupa v dnevnem, večernem in nočnem času presegale mejne in v določenih obdobjih tudi kritične vrednosti dovoljenega hrupa, pri čemer je stanovanjska hiša tožečih strank sodila v kategorijo »bolj obremenjenih«; konec leta 2007 je bila na objektu tožečih strank pravočasno in ustrezno izvedena pasivna protihrupna zaščita, ki je zmanjševala hrup v bivalnih prostorih tožečih strank, vendar na hrup v okolju ni imela vpliva.

8. Čeprav tožena stranka v pritožbi navaja vrsto okoliščin, zaradi katerih naj ne bi bila podana njena odškodninska odgovornost, pritožbeno sodišče soglaša z zaključkom sodišča prve stopnje o tem, da je promet pri hiši tožečih strank povzročal hrup, ki je občutno presegal meje vrednosti dovoljenega hrupa, zaradi česar je tožena stranka na podlagi 3. odstavka 133. člena OZ dolžna tožnikom poravnati odškodnino za duševne bolečine, ki so jih zaradi tega trpeli. Iz izvedenskega mnenja, ki mu tožena stranka sicer ne oporeka, izhaja, da je promet ob hiši tožečih strank v obravnavanem obdobju povzročal hrup, ki je presegal ne le mejne, temveč v določenih primerih tudi kritične vrednosti, določene v Uredbi o mejnih vrednosti kazalcev hrupa v okolju. Sodna praksa je v zelo podobnih odškodninskih primerih zaradi povečanega prometa na tranzitnih cestah sprejela enotno stališče, da mejne, zagotovo pa kritične vrednosti hrupa presegajo običajne meje hrupa, ki ga povzroča cestni promet, in jih je mogoče subsumirati pod pravni standard škode, ki presega običajne meje iz tretjega odstavka 133. člena OZ.(1) Pritožba se sicer sklicuje na spremembo definicij posameznih vrednosti emisij iz 3. člena Zakona o varstvu okolja, vendar to v obravnavani zadevi ni relevantno, saj je novela zakona začela veljati konec leta 2013, upoštevno obdobje v obravnavani zadevi pa se je zaključilo že v letu 2009. Vrhovno sodišče je že večkrat pojasnilo, da življenje v urbanem okolju sicer res terja od posameznika ustrezno prilagoditev in toleranco do emisij (hrup, vibracije, onesnaženje zraka), vendar pa le do »normalnih« meja. Kadar te emisije presežejo mejne vrednosti, pa je mogoče govoriti o takšnem vplivu na osebnostne pravice posameznika, da je njegova škoda pravno priznana in da je podana tudi odškodninska odgovornost zanjo.(2) Glede na ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da je hrup v obravnavanem primeru občutno presegal mejne vrednosti dovoljenega hrupa, tako ni dvoma, da je odškodninska odgovornost tožene stranke za nevšečnosti, ki so jih tožeče stranke ob tem trpele, podana, okoliščine, ki jih navaja pritožba, pa na njeno odškodninsko odgovornost ne vplivajo.

9. Pritožbeno sodišče ob tem posebej pojasnjuje, da pri presoji temelja odškodninske odgovornosti tožene stranke ni pomembno, da so bila na hiši tožečih strank konec leta 2007 zamenjana okna, zaradi česar tožeče stranke od takrat dalje v bivalnih prostorih hiše niso več trpele zatrjevanih škodnih posledic hrupa. Bistvo ustavno varovane pravice do zdravega življenjskega okolja namreč ni zagotavljanje zdravega življenjskega okolja oseb znotraj stanovanjskih objektov, temveč skrb države za primeren in zdrav življenjski okoliš prebivalcev. Kot pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje, protihrupna zaščita na hrup v okolici hiše tožečih strank ni vplivala, njihova stanovanjska hiša pa je spadala v kategorijo s hrupom bolj obremenjenih stavb. Tožeče stranke so bile zaradi prekomernega hrupa zagotovo prikrajšane za življenje v zdravem okolju, tožena stranka pa se zato kljub ustrezno izvedeni protihrupni zaščiti na stavbi tožečih strank svoje odškodninske odgovornosti ne more razbremeniti.

10. Sodišče prve stopnje je ob ugotovitvi odškodninske odgovornosti tožene stranke tožečim strankam iz naslova pretrpljenih duševnih bolečin zaradi okrnitve njihove osebnostne pravice prisodilo tudi pravično denarno odškodnino in tako pravilno uporabilo materialno pravo (179. člen OZ). Pri določitvi višine odškodnine je sledilo ustaljeni sodni praksi Vrhovnega sodišča RS, v skladu s katero mora odškodnina za nepremoženjsko škodo odražati na eni strani subjektivno prizadetost posameznika, na drugi strani pa vzpostavljati sorazmerno enakost med več osebami glede na težo primera. Upoštevalo je, da je treba pri določitvi višine pravične odškodnine vzeti v obzir značilnosti vsakega primera posebej in jih ovrednotiti na način, ki ustvarja ustrezno razmerje med škodami različnega obsega.(3) Prav tako je odškodnino odmerilo v skladu s kriteriji, ki jih Vrhovno sodišče RS opredelilo kot bistvene za odmero odškodnine v tovrstnih odškodninskih primerih, in sicer je kot odločilno upoštevalo oddaljenost bivališča tožečih strank od regionalne ceste in obdobje njihove izpostavljenosti hrupu, tako kumulativno gledano, kot z vidika povprečne dnevne navzočnosti doma.(4)

11. Na podlagi izvedenega dokaznega postopka je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je stanovanjska hiša tožečih strank od ceste G1-1 oddaljena več kot 23 metrov. V kritičnem obdobju od 31. 10. 2006 do 16. 7. 2009 (32,5 mesecev) je hrup na domu tožečih strank presegal mejne vrednosti, določene v Uredbi o mejnih vrednostih kazalcev hrupa v okolju, in sicer so v letih 2006 do 2008 ugotovljene vrednosti hrupa v dnevnem času znašale 69 dBA, v večernem času 68 dBA in v nočnem času 65 dBA, v letu 2009 pa v dnevnem času 69 dBA, v večernem času 67 dBA in v nočnem času 64 dBA. Tožniki so zaradi tega trpeli različne nevšečnosti, kot so težja koncentracija, stres in motnje v spanju. Ob upoštevanju omejitev prometa na podlagi Odredbe o omejitvi prometa na cestah v RS in ob upoštevanju dejstva, da je bila konec leta 2007 na hiši tožnikov pravočasno in ustrezno izvedena pasivna protihrupna zaščita, je sodišče prve stopnje prvemu, drugemu in tretjemu tožniku, ki so bili v obravnavanem obdobju več ali manj doma, prisodilo odškodnino v višini 2.000,00 EUR, četrtemu in petemu tožniku, ki sta bila zaposlena in zato v povprečju od doma odsotna več kot 9 ur, pa odškodnino v višini 1.500,00 EUR. Čeprav tožena stranka trdi, da so prisojene odškodnine previsoke in se s tem v zvezi sklicuje na odškodnine, ki so bile zaradi hujših nevšečnosti v daljšem obdobju prisojene primerljivim oškodovancem ob cesti G1-3, pritožbeno sodišče ugotavlja, da očitki o neustrezni višini odškodnin niso utemeljeni. Hiša tožnikov je bila ne glede na večjo oddaljenost od ceste obremenjena s hrupom tako, kot so bile sicer v primerljivih primerih obremenjene hiše oškodovancev, oddaljene od ceste približno 15 metrov, sodišče prve stopnje pa je tožnikom za podobne nevšečnosti, kot so jih trpeli oškodovanci ob cesti G1-3, prisodilo odškodnine v višini 61,54 EUR na mesec (za nezaposlene) oziroma 46,15 EUR na mesec (za zaposlene). Po presoji pritožbenega sodišča zneski prisojenih odškodnin odražajo individualne primere tožnikov, hkrati pa so niso previsoki glede na zneske odškodnin, ki se v sodni praksi priznavajo za takšno škodo(5). Pritožba ne more uspeti s pavšalnimi trditvami o tem, da bi morala biti v večji meri upoštevana prepoved vožnje po Odredbi o omejitvi prometa na cestah v RS, prav tako pa je sodišče prve stopnje ustrezno upoštevalo pravočasno izvedeno protihrupno pasivno zaščito, saj so prisojeni zneski odškodnin nekoliko nižji kot v drugih primerljivih zadevah iz sodne prakse. Ugotovitev sodišča o prahu in tresljajih pa sicer res sloni na izpovedi tožnikov, vendar je tudi splošno znano dejstvo, da povečan promet zaradi izpušnih plinov povzroča onesnaženje v obliki tovrstnih emisij.

12. Ker pritožbeni razlogi niso podani in ker niso podani niti razlogi, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

13. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato krije sama svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP). Tožena stranka s svojim odgovorom na pritožbo zaradi jasne sodne prakse ni z ničemer pripomogla k rešitvi pritožbe, zato krije sama svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 155. člena v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

(1) Prim. sodba Vrhovnega sodišča RS II Ips 409/2009 z dne 18. 2. 2010.

(2) Prim. sodbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 813/2007 z dne 29. 11. 2007, II Ips 940/2007 z dne 24. 1. 2008 in II Ips 409/2009 z dne 18. 2. 2010.

(3) Prim. sodbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 254/2010, II Ips 332/2010 in II Ips 335/2010 z dne 13. 12. 2010.

(5) Prim. odločbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 98/2011 z dne 26. 5. 2011 (oddaljenost od ceste 15m, oškodovanec pretežno doma, prisojena odškodnina 94,74 EUR na mesec), II Ips 456/2010 (oddaljenost od ceste 20m, oškodovanca dnevno odsotna, prisojena odškodnina 95,55 EUR na mesec), II Ips 279/2010 z dne 13. 12. 2010 (oddaljenost od ceste 22m, za dnevno odsotne oškodovance prisojena odškodnina 78,95 EUR na mesec, za oškodovance, ki so bili pretežno doma, pa 84,21 EUR oziroma 82,46 EUR na mesec), II Ips 302/2010 z dne 13. 12. 2010 (oddaljenost od ceste 18m, za dnevno odsotne oškodovance prisojena odškodnina 77,58 EUR na mesec, za oškodovanca, ki je bil pretežno doma, pa 86,21 EUR na mesec).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.