VSC sodba Cpg 333/2012
Sodna praksa višjih sodišč, 2013-02-21

gospodarski spor - spor majhne vrednosti - nedovoljen pritožbeni razlog - nepopolna ugotovitev dejanskega stanja

Ker se sodba (in sklep), s katero (katerim) je končan spor v postopku v sporih majhne vrednosti, ne more izpodbijati zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, pritožbeno sodišče ni moglo upoštevati pritožbenih izvajanj tožene stranke o (zmotni oziroma) nepopolni ugotovitvi dejanskega stanja. Pritožbene navedbe tožene stranke pa so (skoraj) izključno (le) izvajanje o (zmotni oziroma) nepopolni ugotovitvi dejanskega stanja.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je s sodbo II Pg 1651/2011 z dne 28. 6. 2012 (ki pisno izdelana takoj vsebuje obrazložitev po četrtem odstavku 324. člena ZPP (četrti odstavek 496. člena ZPP)) izreklo: I. Sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. VL 164917/2011 z dne 08. 11. 2011, se vzdrži v veljavi za plačilo glavnice v znesku 1.200,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12. 04. 2011 dalje do plačila in za izvršilne stroške v višini 36,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 11. 2011 dalje do plačila. II. Tožena stranka je dolžna v roku 8 dni od dneva vročitve sodbe tožeči stranki povrniti stroške postopka v skupnem znesku 366,20 EUR, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka roka za izpolnitev dalje do plačila.

V obrazložitvi sodbe je sodišče prve stopnje med drugim zapisalo: Sodišče je v celoti sledilo izpovedbi tožeče stranke (kot podjemnici), ki je po ustnem naročilu tožene stranke (kot naročnice) izdelala Elaborat cestne zapore P.-P., o čemer je prepričljivo izpovedala tudi priča M. P., takratni vodja gradbišča pri toženi stranki, sama naročilnica, podpisana in ožigosana s strani tožene stranke (priloga A 4) in podpisan prevzemni zapisnik (priloga A 5) pa se tudi sicer nahajata v spisu kot listinska dokaza. Po mnenju sodišča je tožeča stranka dokazala, da je v celoti izvedla navedeno storitev za toženo stranko, za kar je 10. 02. 2011 izdala vtoževani račun št. ... v višini 1.200,00 EUR (priloga A 2), s katerim je zaračunala izdelavo dokumentacije ter DDV, ki pa ga tožena stranka do datuma zapadlosti ni poravnala, niti ga ni zavrnila ali mu ugovarjala. Pa tudi sicer tožena stranka v postopku ni prerekala, da je pri tožeči stranki naročila storitev in da je tožeča stranka storitev opravila, zato je sodišče takšna dejstva štelo za priznana (drugi odstavek 214. člena ZPP) in zaključilo, da je tožeča stranka v celoti dokazala temelj tožbenega zahtevka. (sedma točka); Materialnopravno podlago za presojo spornega razmerja predstavlja določba 619. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju: OZ), ki določa, da se s podjemno pogodbo podjemnik zavezuje opraviti določen posel, kot je izdelava ali popravilo kakšne stvari, kakšno telesno ali umsko delo ipd., naročnik pa se zavezuje, da mu bo za to plačal. (osma točka); Ker je tožeča stranka opravila storitev, kot izhaja iz računa in tako izpolnila svoj del obveznosti, je v skladu z navedenim določilom v prejšnjem odstavku tudi tožena stranka dolžna izpolniti svoj del obveznosti, to je plačati za opravljeno storitev. Tožena stranka je nasprotovala zahtevku tožeče stranke po višini, saj sta se pravdni stranki ustno dogovorili za odlog plačila (v mesečnih obrokih do konca meseca septembra 2012) in iz razloga nezapadlosti glavnice ugovarjala teku zamudnih obresti. Sodišče takšnim ugovornim navedbam ni sledilo, saj so bile njene navedbe povsem pavšalne, nesubstancirane in nekonkretizirane. Na toženi stranki je bilo breme, da bi konkretno prerekala količino opravljenega dela, kot izhaja iz računa oz. da bi konkretno nasprotovala ceni opravljene storitve. Zgolj navedba, da njene poslovne knjige ne izkazujejo dolga, kot ga zahteva tožeča stranka, po oceni sodišča ne more biti dovolj, da bi takšno navedbo šteli kot obrazloženo prerekanje relavantnih dejstev, tako je zahtevek tožeče stranke povsem upravičen tudi po višini. (deveta točka);  Račun št. ... z dne 10. 02. 2011 za znesek 1.200,00 EUR je zapadel v plačilo dne 12. 04. 2011 (priloga A 2), tožena stranka pa svojih navedb o stanju njenih poslovnih knjig in ustnem dogovoru med pravdnima strankama o odlogu plačila dolga, z umikom zaslišanja klučne priče (pri njej zaposlene S. U.), ki bi vedela izpovedati o tem, ni dokazala. Prav tako je priča M. P., ki mu je bilo znano, da opravljena storitev ni bila plačana in je glede tega interveniral v finančni službi tožene stranke, povedal, da mu ni znano kakršnokoli dogovarjanje o obročnem plačilu, zato je sodišče prepričano, da dogovarjanja o odlogu plačila spornega zneska med pravdnima strankama ni bilo. Ker pride dolžnik, v kolikor ne izpolni svoje obveznosti v dogovorjenem roku v zamudo (prvi odstavek 299. člena OZ), je sodišče v celoti ugodilo tudi obrestnemu delu od navedenih datumov dalje. Objektivna posledica zamude namreč je plačilo zakonitih zamudnih obresti (prvi odstavek 378. člena ZPP). Na navedeno odločitev sodišča pa nima vpliva izpovedba priče F. T., takratnega projektanta pri tožeči stranki, ki je prisostvoval telefonskemu pogovoru zakonite zastopnice tožeče stranke in S. U., vendar pogovor ni tekel o odlogu plačila spornega dolga, zato za razjasnitev zadeve ni povedal bistvenega. (deseta točka); Na podlagi izvedenega dokaznega postopka je sodišče ugotovilo, da je tožeča stranka s svojimi navedbami in predloženimi listinami v celoti dokazala temelj in višino tožbenega zahtevka, zato je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki račun št. ... z dne 10. 02. 2011 v znesku 1.200,00 EUR. (enajsta točka); Ker je tožena stranka v zamudi z izpolnitvijo svoje denarne obveznosti, na podlagi 299. in 378. člena OZ dolguje tožeči stranki tudi zakonske zamudne obresti. Tožena stranka je prišla v plačilno zamudo z iztekom roka plačila spornega zneska, določenem v računu št. ... (priloga A 2), ki je zapadel v plačilo dne 12. 04. 2010. Ker tožena stranka, zaradi umika predloga za zaslišanje pri njej zaposlene priče S. U., ni dokazala svojih trditev glede ustnega dogovarjanja med pravdnima strankama o obročnem plačilu dolga, dolguje poleg plačila glavnice v višini 1.200,00 EUR še zakonske zamudne obresti od zapadlosti računa v plačilo dalje do plačila, kot to izhaja iz izreka sodbe. (trinajsta točka); Tožena stranka s svojim ugovorom ni uspela (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi z 38. členom ZIZ (Zakona o izvršbi in zavarovanju)), zato je tožeči stranki dolžna povrniti izvršilne stroške v znesku 36,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 11. 2011 (od 9. dne od vročitve sklepa o izvršbi) dalje do plačila. (štirinajsta točka); O stroških postopka je sodišče odločilo na podlagi priglašenih stroškov, v skladu s 154. členom, 155. členom ZPP, ki določata, da mora stranka, ki v pravdi ne uspe, nasprotni stranki povrniti stroške, sodišče pa upošteva samo tiste stroške, ki so bili potrebni za pravdo. Upoštevaje Zakon o odvetniški tarifi (ZOdvT) in Zakon o sodnih taksah (ZST-1), je sodišče tožeči stranki priznalo ... kar skupaj znaša 366,20 EUR. (petnajsta točka); ter Tožena stranka mora tako tožeči stranki v 8 dneh od vročitve sodbe povrniti stroške v znesku 366,20 EUR, v primeru zamude pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka roka za prostovoljno povrnitev do plačila stroškov postopka. (šestnajsta točka).

Tožena stranka s 14. 8. 2012 pravočasno (sodne počitnice) vloženo pritožbo izpodbija sodbo prve stopnje v celoti iz pritožbenih razlogov “nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in posledično napačne in nepravilne uporabe materialnega prava” (druga in tretja točka prvega odstavka 338. člena ZPP). Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo prve stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V obrazložitvi pritožbe tožena stranka navaja: “Sodišče je v obrazložitvi sodbe navedlo, da je v celoti sledilo izpovedbi tožeče stranke v zvezi z opravljeno storitvijo in na podlagi slednjega izdano fakturo, ki je tožena stranka do datuma zapadlosti ni poravnala, niti je ni zavrnila ali ji ugovarjala. Slednje stališče sodišča je zmotno in ga tožena stranka v celoti prereka in zavrača, saj je tožena stranka pojasnila, da sta se stranki zaradi gospodarske situacije in kriznih razmer v gospodarstvu ustno dogovorili za obročno odplačilo domnevno dolžnega zneska, pri čemer je tožeča stranka odložila izpolnitev obveznosti za čas, ki pa glede na ustni dogovor med strankama še ni potekel. Zaradi navedenega je tožeča stranka neutemeljeno in neupravičeno uveljavljala terjatev v predmetnem postopku. Z ustnim dogovorom, nanašajočim se na obligacijsko razmerje med strankama, sta se stranki sporazumeli o modalitetah obstoječih obveznosti, s čimer sta povzročili, da so obstoječe obveznosti prenehale, na njihovo mesto pa stopile nove. Tako terjatve, plačilo katerih je v predmetnem postopku zahtevala tožeča stranka, glede na ustni dogovor strank, še niso zapadle v plačilo. Za svoje navedbe pa je tožena stranka predlagala vsa razpoložljiva dokazna sredstva. Sodišče je nadalje v obrazložitvi sodbe navedlo, da ugovornim navedbam tožene stranke ni sledilo, saj so bile njene navedbe povsem pavšalne, nesubstancirane in nekonkretizirane. Slednje stališče sodišča tožena stranka prereka kot zmotno, saj je tožena stranka navedbe tožeče stranke konkretno in argumentirano prerekala, pri tem pa je določno in konkretno pojasnila, da terjatev še ni zapadla, za svoje navedbe pa je predlagala vsa razpoložljiva dokazna sredstva. Zaradi navedenega nikakor ni mogoče sprejeti stališča sodišča, da so ugovorne navedbe tožene stranke pavšalne, nesubstancirane in nekonkretizirane. Zaradi navedenega tožena stranka prereka tudi ugotovitev sodišča, da je bilo na toženi stranki breme, da bi konkretno prerekala količino opravljenega dela in konkretno nasprotovala ceni opravljene storitve. Sodišče pa pri tem niti ne navede, katere navedbe tožene stranke so po njegovem mnenju izostale, da bi jih bilo mogoče šteti za konkretne in substancirane. Ne nazadnje je na tožeči stranki in ne na toženi stranki, da utemelji in izkaže višino vtoževane terjatve in ne na toženi stranki. Zaradi navedenega tudi ne gre sprejeti stališča sodišča, da ugovornih navedb tožene stranke ni mogoče šteti za obrazloženo prerekanje relevantnih dejstev. Tožena stranka prav tako prereka ugotovitev sodišča, da tožena stranka svojih navedb o stanju poslovnih knjig in sklenjenem ustnem dogovoru o odlogu plačila ni uspela dokazati, pri tem pa se v izogib ponavljanju sklicuje na svoje dosedanje navedbe, pri katerih v celoti vztraja. Tožena stranka nadalje prereka stališče sodišča, da je tožeča stranka s svojimi navedbami in predloženimi listinami v celoti dokazala temelj in višino tožbenega zahtevka, tožena stranka pa ni izpolnila svoje obveznosti, zaradi česar je sodišče zahtevku tožeče stranke ugodilo. Iz razlogov kot pojasnjeno zgoraj tudi ne drži stališče sodišča, da tožena stranka zaradi izpolnitvene zamude tožeči stranki dolguje tudi zakonske zamudne obresti. Tožena stranka je namreč pojasnila in obrazložila, da ni v izpolnitveni zamudi iz razlogov kot pojasnjeno zgoraj, zaradi česar tožeča stranka ni upravičena do povračila zakonskih zamudnih obresti. Po načelu akcesornosti namreč sledi, da zamudne obresti zaradi nezapadlosti glavnice sploh ne morejo nastati.” (tretji do sedmi odstavek na drugi strani pritožbe).

Tožena stranka stroškov pritožbe ni priglasila.

Tožeča stranka odgovora na pritožbo ni vložila.

Ker se v tem postopku v gospodarskem sporu (prva točka prvega odstavka 481. člena ZPP) tožbeni zahtevek nanaša na denarno terjatev, ki ne presega 4.000,00 EUR, je ta gospodarski spor spor majhne vrednosti (prvi odstavek 495. člena ZPP).

Sodba (in sklep), s katero (katerim) je končan spor v postopku v sporih majhne vrednosti, pa se sme (smeta) izpodbijati samo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz drugega odstavka 339. člena ZPP (absolutnih kršitev postopka) in zaradi zmotne uporabe materialnega prava (prvi odstavek 458. člena ZPP).

Ker se zato takšne sodbe (in sklepa) ne more izpodbijati zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, pritožbeno sodišče ni moglo upoštevati pritožbenih izvajanj tožene stranke o (zmotni oziroma) nepopolni ugotovitvi dejanskega stanja.

Pritožbene navedbe tožene stranke pa so (skoraj) izključno (le) izvajanja o (zmotni oziroma) nepopolni ugotovitvi dejanskega stanja.

Katera dejstva se štejejo za dokazana, odloči sodišče po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka (8. člen ZPP).

Da je sodišče prve stopnje vestno in skrbno (ter kritično) presodilo vsak (izveden) dokaz posebej in vse dokaze skupaj ter na podlagi te presoje in uspeha celotnega postopka po svojem prepričanju odločilo, katera dejstva se v tem gospodarskem sporu štejejo za dokazana, ne more biti nobenega dvoma.

V dokazno oceno sodišča prve stopnje pa se po povedanem pritožbeno sodišče v tem pritožbenem postopku ne more in ne sme spuščati. Graja dokazne ocene namreč predstavlja očitek zmotne (in nepopolne) ugotovitve dejanskega stanja.

Kakšna upoštevna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prve, druge, tretje, šeste, sedme, enajste, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter dvanajste točke drugega odstavka 339. člena ZPP, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), ni podana.

Če pa tožena stranka s pritožbenim očitkom sodišču prve stopnje, da “... pri tem niti ne navede, katere navedbe tožene stranke so po njegovem mnenju izostale, da bi jih bilo mogoče šteti za konkretne in substancirane.”, uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz štirinajste točke drugega odstavka 339. člena ZPP, na katero tudi pazi sodišče druge stopnje (že) po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), pritožbeno sodišče ocenjuje, da izpodbijana sodba prve stopnje nima pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne bi mogla preizkusiti. V njej so  navedeni razlogi o vseh odločilnih dejstvih, ti razlogi pa so jasni in med seboj združljivi.

Ob dejanskem stanju, kakor in kolikor ga je ugotovilo sodišče prve stopnje, je bilo z izpodbijano ugoditvijo tožbenemu zahtevku materialno pravo (cit. določbe OZ) pravilno uporabljeno.

Sicer pa tožena stranka v pritožbi ni pojasnila, katerih določb materialnega prava, ki bi jih moralo uporabiti, naj sodišče prve stopnje ne bi uporabilo, oziroma jih naj ne bi uporabilo pravilno (341. člen ZPP).

Zato je bilo treba pritožbo zavrniti kot neutemeljeno in potrditi izpodbijano sodbo prve stopnje (353. člen ZPP in tudi prvi odstavek 458. člena ZPP).

ZPP člen 8, 339, 339/2-14, 341, 350, 350/2, 353, 458, 458/1,

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.