VSL sodba in sklep I Cp 2450/2013
Sodna praksa višjih sodišč, 2014-01-29

Irena Veter (preds.), dr. Vesna Bergant Rakočević (poroč.), Zvone Strajnar

ara - vrnitev are - vrnitev dvojne are - odgovornost stranke za neizpolnitev pogodbe - nepričakovano ravnanje tretjega - skupno premoženje

Ravnanje zakonca, ki želi drugemu zakoncu preprečiti prodajo skupnega premoženja brez njegovega soglasja, ne pomeni (za zakonca, ki je stranka posla) nepričakovanega ravnanje tretjega, ki bi zakonca prodajalca odvezal odgovornosti za neizpolnitev posla in s tem za plačilo dvojne are.

Prodajalec, ki je odgovoren za neizpolnitev pogodbe, je tisti, ki je dolžan vrniti (dvojno) aro, čeprav je znesek (ene) are zanj prejel posrednik.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje v prvem in drugem odstavku.

Pritožba proti tretjemu in četrtemu odstavku sodbe sodišča prve stopnje se zavrže.

Prvi toženec in tožnica sama krijeta vsak svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku tožnice proti prvemu tožencu in mu naložilo, da ji plača 19.000,00 EUR z zahtevanimi obrestmi ter pravdnimi stroški (prvi in drugi odstavek izreka sodbe). Zavrnilo je njen zahtevek proti drugi toženki in jo zavezalo k povračilu njenih pravdnih stroškov (tretji in četrti odstavek).

Proti sodbi se je pravočasno pritožil prvi toženec, uveljavlja vse pritožbene razloge in pritožbenemu sodišču predlaga, da jo spremeni, zahtevek pa zavrne. Opredeljuje pritožbene stroške. V bistvenem nasprotuje oceni, da je kriv za nesklenitev prodajne pogodbe, saj gre za dejanje tretjega, namreč za dejanje njegove bivše žene, ki je vložila tožbo zaradi ugotovitve skupnega premoženja in predlog za zaznambo spora na predmetni nepremičnini, na kar ni imel nobenega vpliva niti njenega ravnanja ni mogel pričakovati. Sicer pa ponavlja, da je znesek are zanj prejel drugi toženec, zato je ta znesek zavezan vrniti kvečjemu on, saj sam z njim ni obogaten.

Tožnica je na pritožbo odgovorila in ji nasprotuje, predlaga njeno zavrnitev in to, da se pritožniku naloži v plačilo strošek njenega odgovora na pritožbo.

Pritožba delno ni utemeljena, delno pa ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je v celoti pravilno ugotovilo relevantna dejstva, kolikor so bila sploh sporna, materialno pravo je pravilno uporabilo, ob tem pa relevantnih kršitev določb postopka tudi ni zagrešilo.

Pravilna je ocena, da je prvi toženec tisti, ki je kriv, da do nameravane sklenitve pogodbe, za katero je bila plačana ara, ni prišlo.

Ni sporno, da je tožnica s prvim tožencem 13. 6. 2010 sklenila predpogodbo za nakup stanovanja v K., in sicer preko posrednika, druge toženke, kateri je tožnica za prvega toženca plačala 9500,00 EUR are. Dogovorjeno je bilo, da bo prodajna pogodba sklenjena do 30. 6. 2010. Prav tako ni sporno, da do prodajne pogodbe ni prišlo, ker je prvi toženec od posla odstopil, to pa zato, ker je bil pri predmetni nepremični 22. 6. 2010 zaznamovan spor po tožbi soproge prvega toženca, da gre za njuno skupno premoženje. Njuna zakonska zveza je bila sklenjena leta 1998, sporno stanovanje pa kupljeno leta 2003. Soproga prvega toženca je v pravdi zoper njega po zgoraj omenjeni tožbi dosegla izdajo zamudne sodbe.

Na podlagi povzetega dejanskega stanja, ki je nesporno, ni nobenega dvoma, da je za neizpolnitev predpogodbe, odgovoren toženec, saj je brez dvoma od namere prodati stanovanje odstopil on, česar sploh ne zanika. Po določbi 2. odst. 65. čl. Obligacijskega zakonika tožnica od prvega toženca zato utemeljeno zahteva vrnitev dvojne are.

S sklicevanjem na odločitev tukajšnjega sodišča v zadevi Cp 507/2011 si pritožnik ne pomaga, saj gre za sklep o razveljavitvi sodbe zaradi nejasnih razlogov, obravnavana pa je popolnoma neprimerljiva dejanska situacija. (1) Ravnanje zakonca, ki želi drugemu zakoncu preprečiti prodajo skupnega premoženja brez njegovega soglasja, ne pomeni (za zakonca, ki je stranka posla) nepričakovanega ravnanje tretjega, ki bi zakonca prodajalca lahko razbremenilo odgovornosti za neizpolnitev posla in s tem za plačilo dvojne are. Sploh pa ni prepričljivo, da toženec ni bi mogel računati na to, da bo njegova soproga to premoženje štela za njuno skupno premoženje, če je bilo pridobljeno v času trajanja zakonske zveze.

Pravilna je tudi odločitev in razlaga sodišča prve stopnje, da je za vračilo are zavezan prodajalec, torej prvi toženec, ne pa posrednik, ki je zanj aro dejansko prejel. Če mu je ni izročil, gre za njuno notranje razmerje, ki pa na obveznost vračila are po določbi 2. odst. 65. čl. OZ ne vpliva. Ta določba je namreč (specialna) pravna podlaga za tožničin zahtevek in zato ne gre za zahtevek iz naslova neupravičene obogatitve.

Vsi pritožbeni očitki se tako izkažejo za neutemeljene. Ker tudi v okviru preizkusa po uradni dolžnosti (2. odst. 350. čl. ZPP) pritožbeno sodišče v izpodbijani sodbi ni našlo relevantnih napak, jo je potrdilo, pritožbo pa zavrnilo (353. čl. ZPP), in sicer v delu, ki se nanaša na pritožnika. V delu, v katerem se sodba nanaša na drugo toženko, pa je njegovo pritožbo zavrglo, saj prvi toženec zanjo nima interesa (1. in 4. odst. 343. čl. ZPP in 1. odst. 346. čl. ZPP).

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbah 1. odst. 165. čl., 1. odst. 154. čl. in 1. odst. 155. čl. ZPP. Pritožnik mora sami kriti stroške svoje neuspele pritožbe, tožnica pa svojega nepotrebnega odgovora nanjo, saj si z njim v ničemer ni izboljšala svojega položaja v pravdi.

--------------------------------------------------------------------------------------------------------------- (1) In sicer je prvostopenjsko sodišče v tej zadevi ugotovilo, da je tožnik sklenil veljavno kupoprodajno pogodbo za nakup kmetijskih zemljišč [...] z zemljiškoknjižnim lastnikom teh nepremičnin, vendar sta kasneje oba navedena od prodaje odstopila in razmerje sporazumno razdrla. Odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka je oprlo na ugotovitev, da je do tožnikovega odstopa od pogodbe prišlo izključno zaradi ravnanja zemljiškoknjižnega lastnika in tretje osebe (domnevno sestre toženca), kar je bilo zunaj njegove (toženčeve?) sfere.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.