VSC sodba Cpg 293/2012
Sodna praksa višjih sodišč, 2013-02-21

odškodninska odgovornost - neutemeljeno izdana začasna odredba - objektivna odgovornost - ekskulpacijski razlogi - dokazno breme

Dokazno breme za razbremenitev (objektivne) odgovornosti za škodo zaradi neutemeljeno izdane začasne odredbe je na toženi stranki.

Pritožba se zavrne in se potrdita izpodbijani prva ter tretja točka izreka sodbe prve stopnje.

Tožena stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z v uvodu navedeno sodbo naložilo toženi stranki, da je dolžna plačati tožeči stranki 12.627,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 7. 8. 2010 dalje do plačila, v 15 dneh in pod izvršbo (prva točka izreka), zavrnilo presežni obrestni del zahtevka (druga točka izreka) in toženi stranki še naložilo, da mora plačati tožeči stranki 1.470,00 EUR pravdnih stroškov v 15 dneh, v nasprotnem primeru z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka prostovoljnega izpolnitvenega roka dalje do plačila (tretja točka izreka). Ugotovilo je, da je tudi tožena stranka nastala z delovanjem B. O., saj je ta v letu 2007 poleg dejavnosti s. p. prav tako posloval kot O. d. o. o., kar pa se je februarja 2008 preimenovalo v I. F. d. o. o. z istim kapitalom. Menjal se je zgolj lastnik, ki je namesto B. O. postal S. K. iz S. Zatrjevanje tožene stranke, da B. O. z njo ni v nobenem razmerju, je po njegovi oceni neresnično. Priča B. O. je namreč sam izpovedal, da je v času izdane začasne odredbe izpolnjeval dogovore in naloge, ki mu jih je na podlagi pooblastila dal zakoniti zastopnik tožene stranke. Tožena stranka je v postopku P 5/2009 predlagala izdajo začasne odredbe 10. 1. 2009, Okrajno sodišče v Šentjurju je predlogu ugodilo s sklepom z dne 3. 3. 2009, z zamenjavo ključavnic in izročitvijo poslovnih prostorov v posest toženi stranki pa je bila začasna odredba realizirana 10. 3. 2009. Ker je bil z neutemeljeno začasno odredbo B. O. omogočen neomejen vstop v poslovne prostore tožeče stranke, prav tako pa je bilo nezaščiteno in nezavarovano blago v njih, tehnično varovanje ni imelo več smisla. Stečajni upravitelj je zato utemeljeno zaščitil premoženje tožeče stranke z neprekinjenim 24-urnim fizičnim varovanjem s P. d. o. o. Fizično varovanje je potekalo od 12. 3. 2009 do 6. 4. 2009, ko je zaradi razveljavitve začasne odredbe tožeča stranka ponovno vzpostavila posest nad objektom. Fizično varovanje se je izkazalo za upravičeno, saj je B. O. v tem obdobju večkrat vstopal v poslovne prostore. Kot je razvidno iz poročil P. d. o. o., je v objekt vstopil 21. 3. 2009, ko je vanj uskladiščil nekaj bal blaga, in 24. 3. 2009, 30. 3. 2009 pa je iz skladišča odpeljal sedemnajst bal svile. Blago je odnašal še 2. 4. 2009, ko je odpeljal triindvajset bal blaga. O obeh incidentih je bila obveščena tudi PP Š. Čeprav je med fizičnim varovanjem prišlo do odnašanja blaga, se je takšna odtujitev s strani B. O. vedno vršila pod nadzorom varnostnikov in bila evidentirana s strani PP Š. Zato je fizično varovanje še vedno predstavljalo edino možno zaščito premoženja v času, ko je bilo skladišče v posesti tožene stranke, dejansko pa v neposredni posesti B. O., ki se je štel za njegovega lastnika. Glede na to, da si je tožena stranka lastila blago v skladišču, ki ga je po sklenjeni poravnavi z dne 15. 7. 2010 za 50.000,00 EUR odkupila od tožeče stranke, je bilo ravnanje tožeče stranke, ko se je odločila za fizično varovanje skladišča, upravičeno. Ker je tožeča stranka, kot je razvidno iz potrdila o plačilu, 8. 6. 2010 plačala 12.627,00 EUR po računih P. d. o. o. z dne 31. 3. 2009 in 7. 4. 2009, ji je v tej višini nastala škoda. Škodo je povzročila neutemeljeno izdana začasna odredba, na podlagi katere je posest skladišča začasno pridobila tožena stranka, ki je pri izdaji začasne odredbe zavestno zamolčala, da je H. K. zamenjal ključavnice v vlogi stečajnega upravitelja. Vtoževani znesek je škoda, ki je nastala tožeči stranki zaradi neutemeljene začasne odredbe, saj je bila tožeča stranka ob izgubi posesti poslovnih prostorov primorana dodatno zavarovati premoženje s fizičnim varovanjem. Tega so izvajali delavci P. d. o. o. 24 ur dnevno, od 12. 3. 2009 do 6. 4. 2009, kar predstavlja 25 dni. V tem času je bilo opravljenih 600 ur varovanja (25 x 24), kar ob dejstvu, da se je fizično varovanje izvajalo tudi ponoči, ko je tarifa varovanja večja, ne predstavlja enormne cene izvajalca varovanja.

Tožeča stranka se zoper drugo točko izreka sodbe prve stopnje ni pritožila.

(Smiselno) zoper prvo in tretjo točko izreka sodbe prve stopnje pa vlaga pritožbo tožena stranka po pooblaščencu iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku

338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP).

V pritožbi navaja, da je zmoten zaključek sodbe prve stopnje, da naj bi bil B. O. (vsaj v obravnavanem obdobju ne) v povezavi s toženo stranko. Ne more se strinjati z navedbo sodišča prve stopnje, da naj bi priča B. O. izpovedal, da je v času izdane začasne odredbe izpolnjeval dogovore in naloge, ki mu jih je na podlagi pooblastila dal direktor tožene stranke. Priča B. O. je res potrdil, da je od izvršitelja prejel ključe objekta, vendar pa je tudi pojasnil, da ni imel nobenega pooblastila za odvoz blaga iz skladišča. Sodba prve stopnje pravilno povzema izpovedbo B. O. v delu, ko je ta zatrjeval, da je v času izdaje začasne odredbe tožeči stranki osporaval lastništvo poslovnih prostorov ter blaga v njem. Treba pa je upoštevati, da je tovrstne ugovore B. O. postavljal v lastnem interesu, torej v svojem imenu in za svoj račun. Ugotavlja, da bi B. O. izvrševal aktivnosti, ki mu jih očitajo v zvezi z vstopanjem v poslovne prostore (pri čemer gre očitno zgolj za indice oziroma insinuacije, saj sodni postopek zoper njega očitno sploh še ni uveden), ne glede na to ali je bila začasna odredba izdana ali ne. Po drugi strani gre ugotoviti, da je tudi tožeča stranka, oziroma H. K., več kot dobro vedela, da B. O. dela za račun in v interesu samega sebe in ne tožene stranke, kot se to sedaj želi prikazati. Tožeči stranki zaradi izdane začasne odredbe ni nastala nobena neposredna škoda. Potencialno lahko tožeča stranka zatrjuje, da ji je nastala posredna škoda v smislu grožnje nastanka škode, katere realne možnosti za nastanek bi morala izkazati, česar pa v razmerju do nje ni storila. Sama pridobitev, četudi neupravičene posesti, kot navaja sodba prve stopnje, še ne pomeni škode. Nasprotuje zaključku sodišča prve stopnje, da je želela odtujiti premoženje tožeče stranke. Če že, je premoženje želel odtujiti B. O., bodisi v lastnem imenu, bodisi kot sicer nekdanji zastopnik in ustanovitelj tožeče stranke v stečaju. Ne glede na navedeno pa vztraja, da je bil način fizičnega varovanja, kot se je izvajal, nepotreben, saj je bil neučinkovit. Tožeča stranka ni izkazala, da bi se tak način varovanja sploh izvajal. Kot je razbrati iz zapisnika P. d. o. o., njeni zaposleni ves čas varovanja niso nobeni osebi, torej tudi B. O. ne, fizično preprečili, da bi v poslovne prostore vstopila ali iz njih izstopila. Fizično varovanje, ne da bi se v njegovem okviru osebam dejansko preprečil vstop ali izstop iz nekega območja, pa samo po sebi nima nobenega smisla.

Tožena stranka je priglasila v stroškovniku specificirane stroške pritožbe.

Tožeča stranka odgovora na pritožbo ni vložila.

Sodišče prve stopnje je pravilno presojalo zahtevek tožeče stranke kot odškodnino zaradi neutemeljeno izdane začasne odredbe. Tožena stranka v pritožbi ne izpodbija dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje: (-) da je iz pravdnega spisa Okrajnega sodišča v Šentjurju P 5/2009 razvidno, da je bila začasna odredba z dne 3. 3. 2009 izdana neutemeljeno, saj jo je to sodišče razveljavilo 2. 4. 2009, (-) da tožeča stranka (pred Okrajnim sodiščem v Šentjurju; v tem gospodarskem sporu tožena stranka) ni verjetno izkazala predpostavke za izdajo začasne odredbe – svoje terjatve, saj je toženec (H. K.) zamenjal ključavnice ob nastopu funkcije stečajnega upravitelja M. d. o. o. v stečaju in je zgolj izvajal zakonska pooblastila za zavarovanje premoženja stečajnega dolžnika, oziroma za zaščito koristi njegovih upnikov. V obravnavani sodbi je navedlo pravilno materialnopravno podlago za odločanje o zahtevku tožeče stranke. To je 279. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju, po katerem ima dolžnik pravico od upnika zahtevati povračilo škode, ki mu je bila prizadejana z začasno odredbo, ki je bila neutemeljena, ali je upnik ni opravičil. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da gre za obveznost povrnitve škode ne glede na krivdo, kar je povzelo iz sodbe Vrhovnega sodišča RS III Ips 173/2006. Tožena stranka v pritožbi ne nasprotuje tem materialnopravnim razlogom sodišča prve stopnje.

Dokazno breme za razbremenitev te (objektivne) odgovornosti za škodo zaradi neutemeljeno izdane začasne odredbe je na toženi stranki. Po (smiselno uporabljenem) 153. členu Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju: OZ) bi ta bila prosta odgovornosti, če bi dokazala: (-) da izvira škoda iz kakšnega vzroka, ki je bil izven stvari in njegovega učinka ni bilo mogoče pričakovati, se mu izogniti ali ga odvrniti (prvi odstavek) ali (-) da je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca ali koga tretjega, ki ga ni mogel pričakovati in se njegovim posledicam ne izogniti ali jih odstraniti (drugi odstavek).

Pravna oseba izjavlja svojo pravno poslovno voljo preko zakonitih zastopnikov in pooblaščencev. V času neutemeljeno izdane začasne odredbe je bil zakoniti zastopnik tožene stranke S. K. (to je postal 17. 3. 2008 in je še vedno; razvidno iz A.). Zanj je stečajni upravitelj tožeče stranke izpovedal, da ga je videl samo enkrat v življenju in še to takrat, ko so ga pozvali pri pripravi pogodbe o poravnavi, ker je hotel, da je to notarska listina, ki pa je ni mogel podpisati nihče drug (l. št. 46 spisa).

V postopku je bilo sporno, ali je bil v času neutemeljeno izdane začasne odredbe B. O. pooblaščenec S. K. Tožena stranka ima v pritožbi sicer prav, da ni dovoljeno sklicevanje na zapisnik o zaslišanju S. K. pred Sektorjem kriminalistične policije v S., ker je ta sestavljen v tujem jeziku, in da je na to dejstvo opozorila že v pripravljalni vlogi z dne 15. 3. 2012. Toda ta kršitev postopka ni vplivala na zakonitost in pravilnost sodbe prve stopnje, kajti ta dokaz ni bil edini, na podlagi katerega je sodišče prve stopnje prepričljivo zaključilo, da je bil v času neutemeljeno izdane začasne odredbe B. O. pooblaščenec direktorja tožene stranke. Tako je namreč izpovedal sam, ko je bil zaslišan kot priča na naroku za glavno obravnavo z dne 21. 3. 2012, in na kar se je utemeljeno oprlo tudi sodišče prve stopnje. Poleg tega je priča B. O. še izpovedal: (-) da je v tistem času izpolnjeval naloge in dogovore, ki mu jih je dal zakoniti zastopnik tožene stranke, (-) da so bile to naloge, da poskuša vzpostaviti red v skladišču in da uskladišči določeno blago, ki je bilo prej kar na nekem tovornjaku, (-) da ima ključ od poslovnih prostorov tožene stranke, (-) da ima tudi dostop do skladiščnih prostorov ter blaga v njem, (-) da je bil v skladišču, ko je izvršitelj izvršil začasno odredbo, prevzel prostore in jih izročil toženi stranki, (-) da mu je izvršitelj predal ključe teh prostorov kot pooblaščencu direktorja tožene stranke, (-) da ima eno pooblastilo (direktorja) in (-) da je bil pooblaščen, da skladišči blago tožene stranke, ki ga je ta nabavila (l. št. 49 – 54 spisa). Glede na tako izpoved je neutemeljena pritožbena navedba tožene stranke, da se ne more strinjati s sodbo prve stopnje, da naj bi priča B. O. izpovedal, da je v času izdaje začasne odredbe izpolnjeval dogovore in naloge, ki mu jih je na podlagi pooblastila dal direktor tožene stranke in da je priča B. O. res potrdil, da je od izvršitelja prejel ključe objekta, vendar da je tudi pojasnil, da ni imel prav nobenega pooblastila za kakršenkoli odvoz blaga iz skladišča. Sklicevanje sodišča prve stopnje na primopredajni zapisnik z dne 15. 7. 2010 je res irelevantno, kot navaja tožena stranka v pritožbi, vendar pa to ne vpliva na odločilni dokaz: izpovedbo priče (pooblaščenca) B. O. Zlasti neutemeljene so pritožbene navedbe tožene stranke: (-) da je ugovore (glede lastništva poslovnih prostorov in blaga v njem) postavljal B. O. v lastnem interesu, torej v svojem imenu in za svoj račun, (-) da je tudi tožeča stranka, oziroma H. K., več kot dobro vedela, da B. O. dela za račun in v interesu samega sebe, ne pa nje in (-) da če že, je želel premoženje odtujiti B. O. bodisi v lastnem imenu, bodisi kot nekdanji zastopnik in ustanovitelj tožeče stranke. Tožena stranka tako ni dokazala, da so bila ravnanja B. O. v času neutemeljeno izdane začasne odredbe ravnanja tretjega, ki ga ni mogla pričakovati in se njegovim posledicam ne izogniti ali jih odstraniti (drugi odstavek 153. člena OZ). Ni dokazala, da bi bilo njegovo ravnanje zunaj sfere objektivno odgovornega – tožene stranke (prim. D. Jadek Pensa, Obligacijski zakonik s komentarjem, prva knjiga, stran 867).

Nadalje tožena stranka v pritožbi neutemeljeno navaja: (-) da je bil nepotreben način fizičnega varovanja, kot se je izvajal in (-) da je bil neučinkovit, (-) da tožeča stranka ni izkazala, da se je tak način varovanja sploh izvajal, (-) da je iz zapisnikov P. d. o. o. razbrati, da njeni zaposleni ves čas varovanja niso nobeni osebi, torej tudi B. O. ne, fizično preprečili, da bi vstopil v poslovne prostore ali izstopil iz njih ter (-) da fizično varovanje, ne da bi se v njegovem okviru osebam dejansko preprečil vstop ali izstop, samo po sebi nima smisla. Smisel fizičnega varovanja v tem primeru ni bil v “hermetični zaprtosti” skladišča, temveč v nevtralizaciji (z vidika tožeče stranke) učinkov očitno neutemeljeno izdane začasne odredbe. To izničenje učinkov izdane začasne odredbe je imelo svoj namen. Tožena stranka v pritožbi ne izpodbija dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, da je pri izdaji začasne odredbe zavestno zamolčala, da je H. K. zamenjal ključavnico v vlogi stečajnega upravitelja. B. O. je dobil ključe skladišča kot pooblaščenec tožene stranke in je zato lahko vanj vstopal in izstopal. Če ne bi bilo fizičnega varovanja, bi lahko iz skladišča odpeljal tudi premoženje, za katero je obstajala vsaj verjetnost, da je last tožeče stranke (B. O. kot družbenik in nekdanji direktor tožeče stranke stečajnemu upravitelju ni izročil dokumentacije, torej tudi ne dokumentacije o lastništvu premoženja v skladišču, česar v pritožbi tožena stranka ne izpodbija.). Ker je nesporna (zakonska) dolžnost stečajnega upravitelja po Zakonu o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju, da zaščiti premoženje stečajnega dolžnika in s tem poskrbi za stečajno maso, ki je namenjena poplačilu upnikov, je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo: (-) da je z neprekinjenim 24-urnim fizičnim varovanjem utemeljeno zaščitil premoženje tožeče stranke, (-) da je bilo fizično varovanje upravičeno vzpostavljeno in (-) da je predstavljalo edino možno zaščito premoženja v času, ko je bilo skladišče v posesti tožene stranke, dejansko pa v neposredni posesti B. O., ki se je štel za njegovega lastnika. V nasprotnem primeru bi lahko bil stečajni upravitelj sam odškodninsko odgovoren upnikom in tudi družbeniku – B. O., ki bi mu v primeru poplačila vseh upnikov pripadlo morebitno preostalo premoženje stečajnega dolžnika. Sodišče prve stopnje prav tako utemeljeno razloguje, da so stroški fizičnega varovanja (enaki vtoževanemu znesku) odtehtali vrednost premoženja v skladišču, ki naj bi znašalo okoli 600.000,00 EUR. Tudi teh dejstev tožena stranka v pritožbi ni prerekala. Ne držijo pritožbene navedbe tožene stranke, da tožeča stranka ni izkazala, da se je fizično varovanje sploh izvajalo in da tem trditvam ni nasprotovala, kar naj bi pomenilo, da se štejejo za priznane. V spisu so poročila P. d. o. o. o izvajanju fizičnega varovanja z datumi 1. 3. 2010, 23. 3. 2009, 25. 3. 2009, 26. 3. 2009, 31. 3. 2009, 2. 4. 2009, 6. 4. 2009, 14. 4. 2009 in 10. 9. 2010 (priloge A 7 – A 17).

Ostale pritožbene navedbe tožene stranke: (-) da tožeča stranka ni predložila pogodbe, na podlagi katere naj bi se izvajalo varovanje, (-) da ni mogoče preveriti, koliko naj bi znašala urna postavka za varnostnika, niti koliko varnostnikov naj bi izvajalo varovanje v določenem časovnem obdobju in (-) da tožeča stranka pred vložitvijo tožbe ni opozarjala na stroške, ki naj bi v zvezi z varovanjem nastali, niti je ni pozivala k izvensodnem plačilu, so nedopustne pritožbene novote. Sodišče druge stopnje jih zato ni upoštevalo (prvi odstavek 337. člena ZPP v zvezi s četrtim in šestim odstavkom 286. člena ZPP). Priča B. K., direktor P. d. o. o., razumljivo ni vedel izpovedati ničesar o samem načinu in obsegu varovanja, kar je sicer bilo sporno za toženo stranko. Izpovedal je, da osebno ni izvajal varovanja, saj je direktor družbe za varovanje, varovanje pa je izvajala njena enota iz Š. (l. št. 56 spisa). Tožena stranka ni dokazala ekskulpacijskega razloga po prvem oziroma drugem odstavku 153. člena OZ. Nasprotno pa je tožeča stranka dokazala obstoj škode, v tem primeru s plačilom računov P. d. o. o. z dne 31. 3. 2009 in 7. 4. 2009 (prilogi A 5 in A 6), kar dokazuje pregled prometa z dne 14. 2. 2012 (priloga A 19).

ni bila storjena nobena od tistih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP). Sodišče druge stopnje je na podlagi 353. člena ZPP in tudi prvega odstavka 337. člena ZPP zavrnilo pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani prvo ter tretjo točko izreka sodbe prve stopnje (prvi odstavek 350. člena ZPP)

Tožena stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka, ker s pritožbo ni uspela (

odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.