VSL vmesna sodba in sklep II Cp 2017/2012
Sodna praksa višjih sodišč, 2013-03-13

VSL vmesna sodba in sklep II Cp 2017/2012

OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

odškodnina za nepremoženjsko škodo - pravična denarna odškodnina - duševne bolečine otroka zaradi smrti roditelja - ožji družinski člani - stari starši - vnukinja - ded - status očeta - starši - razlaga zakona - vmesna sodba pritožbenega sodišča

Pravična denarna odškodnina za duševne bolečine otroka zaradi smrti roditelja predstavlja odškodnino tako za bolečino ob sami vednosti za smrt, kot tudi za vse kasnejše bolečine, ki jih otrok trpi zaradi izgube roditelja – ljubezen, nego in pozornost, kar vse bi mu roditelj nudil, če bi bil živ. Odškodnina gre tudi otroku, ki zaradi svoje starosti ni mogel občutiti bolečine zaradi same smrti roditelja, saj gre pri tem za enotno obliko nepremoženjske škode.

Dejstvo, da je razmerje stari oče – vnukinja trajalo le eno leto, ni pravno odločilno, ded je namreč s svojo skrbjo do tožnice dejansko prevzel očetovsko vlogo. Čim pa je tako, je tožnica upravičena do odškodnine; če ji je ded nadomeščal očeta, potem je zakonsko besedilo „starši“ treba razlagati tako, da je izgubila osebo, ki ji je predstavljala roditelja.

I. Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba delno tako spremeni, da je toženec po temelju odgovoren za škodo, nastalo tožnici, v preostalem pa se izpodbijana sodba razveljavi ter zadeva v tem obsegu (glede višine odškodnine) vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločitev.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožničin zahtevek za plačilo odškodnine ter ji naložilo plačilo toženčevih pravdnih stroškov.

2. Tožnica v pravočasni pritožbi sodbo izpodbija iz vseh pritožbenih razlogov. Navaja, da posledic smrti starega očeta res ni mogla razumeti in doživeti kot odrasla ali vsaj starejša oseba, toda sodišče v celoti spregleda bistveno dejstvo, da je ravno dejanje toženca preprečilo nastanek močnejše čustvene vezi med njo in starim očetom. Bistvo ni le v tem, da je stari oče za čas življenja prevzel vlogo tožničinega očeta in jo izvajal do svoje smrti, temveč predvsem v tem, da je toženec s svojim dejanjem preprečil, da bi stari oče to vlogo ohranil še naprej in bi jo ob običajnem teku stvari najverjetneje opravljal še danes, s čimer je podana posebna okoliščina iz 201. člena ZOR oziroma pravnega mnenja Vrhovnega sodišča. Argumentacija sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi bi pomenila, da tožnica do odškodnine ne bi bila upravičena tudi, če bi šlo za smrt pravega očeta, saj zaradi kratkega obdobja skupnega življenja in mladosti tožnice ne bi moglo priti do intenzivnejše čustvene navezanosti in slednja ne bi mogla doživeti izgube očeta na dovolj intenziven način. Obstoj posebne okoliščine je običajno res vezan na dokazovanje posebne čustvene vezi med vnukinjo in starim očetom, vendar pa, kadar ravno škodni dogodek prepreči nastanek take vezi, ki je vsebinsko blizu vezi med očetom in hčerjo, ni razloga za drugačno presojanje primera. V prid temu govori tudi argumentacija Vrhovnega sodišča v pravnem mnenju z dne 21. 12. 1992, ki enači položaje tistih oseb, pri katerih je škodni dogodek posegel v razmerje, ki je bilo vsebinsko izenačeno z razmerjem med starši in otroki.

3. Toženec v pravočasnem odgovoru na pritožbo navaja, da bi tožnica ob očetovi smrti spadala v krog zakonsko določenih upravičencev po 201. členu ZOR, zato bi manjša čustvena navezanost lahko pomenila le nižjo odškodnino, ne pa izpad iz omenjenega kroga. Kot vnukinja ne spada v izrecno navedeni krog upravičencev in je bilo treba ugotoviti, ali spada med izjeme, ki jim sodna praksa tak status priznava, pri čemer bi morale biti dokazane posebne konkretne okoliščine, ki so že obstajale do in ob smrti dedka, kar v konkretnem primeru ni podano. Dejstvo, da bi pokojni dedek morebiti v nadaljnjem življenju tožnici v celoti nadomestil očeta, ni izkazano. Predlaga zavrnitev pritožbe.

5. ZOR v prvem odstavku 201. člena določa: če nekdo umre, lahko sodišče prisodi njegovim ožjim družinskim članom (zakonec, otroci in starši) pravično denarno odškodnino za njihove duševne bolečine. Toda pravno mnenje Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, sprejeto na občni seji 21. 12. 1992, ki ga je sodišče prve stopnje sicer pravilno povzelo, razširja krog taksativno naštetih ožjih družinskih članov tudi na stare starše, če konkretne okoliščine primera to opravičujejo. Sodišče prve stopnje je, kot utemeljeno opozarja pritožba, nepravilno zaključilo, da te okoliščine niso podane. Iz ugotovljenega dejanskega stanja namreč izhaja, da je tožnica v enoletnem obdobju (tj. od svojega rojstva do smrti starega očeta) skupaj z mladoletno materjo živela pri stari mami in pokojnem starem očetu, da je slednji v tem času zanjo ves čas skrbel, jo pestoval in jo varoval, ter da tožnica ni imela in tudi sedaj nima stikov z očetom in ga tudi ne pozna, saj ta ni niti vpisan v rojstni list. Na podlagi teh ugotovitev je sodišče prve stopnje napravilo nepravilen zaključek, da tožnici pokojni stari oče ni nadomeščal očeta, pri čemer je izhajalo iz nepravilnega materialnopravnega izhodišča, češ da je pravno relevantno tudi časovno obdobje, v katerem je to razmerje trajalo.

6. V obravnavanem primeru je glede na tožbene trditve (da je staremu očetu v relaciji do vnukinje/tožnice treba priznati status očeta) treba pri presoji o upravičenosti do odškodnine/utemeljenosti zahtevka izhajati iz namena določbe in uporabiti tudi sodno prakso (1), ki se je na tem področju oblikovala. Pravična denarna odškodnina za duševne bolečine otroka zaradi smrti roditelja predstavlja odškodnino tako za bolečino ob sami vednosti za smrt, kot tudi za vse kasnejše bolečine, ki jih otrok trpi zaradi izgube roditelja – ljubezen, nego in pozornost, kar vse bi mu roditelj nudil, če bi bil živ. Odškodnina gre tudi otroku, ki zaradi svoje starosti ni mogel občutiti bolečine zaradi same smrti roditelja, saj gre pri tem za enotno obliko nepremoženjske škode.(2) Tožnica, ki je bila ob smrti starega očeta stara eno leto, se sicer res ni mogla zavedati njegove smrti ter občutiti izgube na način, kot jo dojamejo starejši otroci in odrasli, vendar je izguba starega očeta (ob odsotnosti očeta) zanjo v določeni meri zagotovo pomenila čustveno in življenjsko obremenitev, saj ji je izostala njegova vsakodnevna ljubezen, skrb, nega in pomoč, iz česar izvira duševno trpljenje. Koliko/v kakšnem obsegu je tožnica zaradi tega duševno trpela, sodi v sklop ugotavljanja višine odškodnine, s čimer pa se sodišče prve stopnje zaradi nepravilno zavzetega materialnopravnega stališča ni ukvarjalo.

7. Iz navedenega sledi, da dejstvo, da je razmerje stari oče – vnukinja trajalo le eno leto, ni pravno odločilno, zato pritožbeno sodišče na podlagi ostalih, v 5. točki povzetih dejstev, ki jih je ugotovilo prvostopenjsko sodišče, zaključuje, da je ded s svojo skrbjo do tožnice dejansko prevzel očetovsko vlogo. Čim pa je tako, je po oceni pritožbenega sodišča tožnica upravičena do odškodnine; če ji je ded nadomeščal očeta, potem je zakonsko besedilo „starši“, upoštevaje zgoraj povzeto pravno mnenje, treba razlagati tako, da je izgubila osebo, ki ji je predstavljala roditelja (3). Pritožbeno sodišče ob tem še opozarja, da citirano pravno mnenje širi krog upravičencev iz prvega odstavka 201. člena ZOR, in ne morebiti iz drugega odstavka istega člena, kjer se kot dodatni pogoj za prisoditev odškodnine zahteva obstoj trajnejše življenjske skupnosti, katere nujni sestavni del je tudi (močnejša) čustvena navezanost.

8. Na podlagi obrazloženega je pritožbeno sodišče pritožbi tožnice ugodilo in izdalo vmesno sodbo glede temelja tožbenega zahtevka, tako da je toženec tožnici odgovoren za nastalo škodo (5. točka 358. člena v zvezi s prvim odstavkom 315. člena ZPP). Ker sodišče prve stopnje zaradi napačne uporabe materialnega prava (tožbeni zahtevek je bil zavrnjen po temelju), dejanskega stanja v zvezi z višino odškodnine ni ugotavljajo, je pritožbeno sodišče v preostalem izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrača prvostopenjskemu sodišču v odločanje glede višine vtoževane odškodnine (355. člen ZPP).

9. Odločitev o stroških temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP.

---------------------------------------------------------------------------------------------------------------

(1) Npr. sodbi Višjega sodišča v Ljubljani z dne 8. 3. 2000, opr. št. II Cp 303/1999, in z dne 4. 5. 1994, opr. št. II Cp 1912/1993.

(2) Plavšak in drugi: Obligacijski zakonik s komentarjem (splošni del), 1. knjiga, str. 1049-1050.

(3) Primerjaj pravno mnenje z dne 14, 5, 1985, št. VSV Rev 152/86.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.