VSL sodba I Cpg 108/2013
Sodna praksa višjih sodišč, 2014-10-15

Renata Horvat (preds.), Irena Dovnik (poroč.), mag. Valerija Jelen Kosi

OBLIGACIJSKO PRAVO - STANOVANJSKO PRAVO - STVARNO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

plačilo stroškov upravnika - neveljavnost pogodbe o upravljanju - neupravičena obogatitev - konkretizacija obratovalnih stroškov po višini - trditvena podlaga - izdatek za drugega - verzija - poslovodstvo brez naročila - neprerekane trditve

Tisti, ki je bil brez pravnega temelja obogaten na škodo drugega, je prejeto dolžan vrniti, če je to mogoče, sicer pa nadomestiti vrednost dosežene koristi. Ker je plačnik tujega dolga vedno prikrajšan v razmerju do prejemnika plačila, in ne v razmerju do resničnega dolžnika, se povzeto splošno pravilo dopolnjuje s pravili vračanja. Iz teh med drugim izhaja, da ima tisti, ki za drugega kaj potroši ali stori zanj kaj drugega, kar bi bil ta po zakonu dolžan storiti, pravico zahtevati od njega povračilo. To pravilo omogoča pasivno legitimacijo resničnega dolžnika in je posledično uporabljivo za tristranska razmerja, v katerih nastopajo plačnik, resnični dolžnik in prejemnik plačila. Vendar pa je razmerju med plačnikom in resničnim dolžnikom verzijski zahtevek mogoč zgolj v primeru, da je bila plačana obveznost, ki bi jo bil resnični dolžnik dolžan izpolniti po zakonu. Ker etažni lastniki nosijo obveznosti na skupnih delih sorazmerno njihovemu solastniškemu deležu, je mogoče zaključiti, da je bilo plačilo stroškov v zvezi z obratovanjem zakonska dolžnost tožene stranke.

Sklicevanje na obsežne razdelilnike v primeru, ko lastnik ugovarja, da izračuna ni mogoče preveriti, ni dovolj, saj obseg dokumentacije onemogoča preizkus pravilnosti izračuna. Ni namreč naloga sodišča, da iz obsežnih prilog samo računa deleže, ki jih je dolžna plačati tožena stranka, četudi bi to lahko storilo.

I. Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni:

- v I. točki izreka tako, da se sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. VL 187404/2010 z dne 17. 12. 2010, v I. in III. točki izreka razveljavi in se tožbeni zahtevek zavrne;

- v II. točki izreka tako, da je tožeča stranka dolžna toženi povrniti 666,60 EUR pravdnih stroškov, v roku 15 dni, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

II. Tožeča stranka je dolžna toženi povrniti 490,56 EUR njenih pritožbenih stroškov, v roku 15 dni, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo v nerazveljavljenem delu obdržalo veljavi sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. VL 187404/2010 z dne 17. 12. 2010 (I. točka izreka) in toženi stranki naložilo v plačilo 1.011,00 EUR tožnikovih pravdnih stroškov (II. točka izreka).

2. Zoper takšno odločitev se iz vseh pritožbenih razlogov iz 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) pravočasno pritožuje tožena stranka. Višjemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne, podredno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Tožeča stranka na pravilno vročeno pritožbo ni odgovorila.

5. Pritožba pravilno opozarja, da v obravnavani zadevi ne gre za gospodarski spor majhne vrednosti. Višje sodišče je zato pri odločanju presojalo tudi pritožbene navedbe, ki izpodbijajo s strani sodišča prve stopnje ugotovljeno dejansko stanje.

6. V 1. odstavku 31. člena Stanovanjskega zakona (Ur. l. RS št. 18/91 in naslednji, v nadaljevanju SZ), ki je veljal v času sklepanja Pogodbe o opravljanju storitev upravljanja soseske X z dne 17. 6. 1996 (v nadaljevanju Pogodba), je določeno, da lahko takšno pogodbo veljavno sklenejo lastniki hiše, katerih solastninski deleži na skupnih prostorih predstavljajo več kot polovico vrednosti hiše. Višje sodišče pritrjuje pritožbenemu stališču, da v seštevku deležev lastnikov spornega objekta (na naslovu D. 1, D.2 in K. 3), ki so se strinjali s podpisom Pogodbe, ni mogoče upoštevati deleža investitorja (družbe I. d. d.). Iz pogodbe namreč na več mestih izhaja, da I. d. d. slednjo sklepa za račun kupcev, na podlagi njihovih podpisanih pooblastil in izjav (preambula, 6. odstavek I. člena, 5. alineja II. člena, 1. odstavek IV. člena Pogodbe). Iz celotne vsebine Pogodbe tako izhaja, da I. d.d. te ni sklenil v svojem imenu, temveč v imenu kupcev, ki so ga za to pooblastili. Njegov solastniški delež se zato pri ugotavljanju, ali je za Pogodbo glasovala zadostna večina solastnikov, ne more upoštevati (1). V posledici takšne ugotovitve pa že iz navedb same tožeče stranke izhaja, da pogodba ni veljavna (delež lastnikov soseske, ki so z njo soglašali namreč po navedbah tožnika v tem primeru znaša 47,232%). Ker ni veljavna Pogodba, ne more biti veljaven niti Aneks, sklenjen k tej pogodbi.

7. Ker Pogodba ni bila veljavno sklenjena, se tudi ni mogla prenesti na toženo stranko. Ta posledično ni dolžna plačati stroškov, ki jih tožeča stranka vtožuje na njeni podlagi (stroški upravljanja, hišnika, čiščenja skupnih prostorov, urejanja okolice in varovanja – X. člen Pogodbe).

8. Pri tem velja dodati, da tožeča stranka ne trdi, da bi bilo soglasje za sklenitev pogodbe za ta objekt kakorkoli drugačno od zatrjevanega, ki naj bi bilo doseženo glede celotne soseske X. Pogodba tako ni bila veljavno sklenjena ne za sporni objekt ne za celotno sosesko. Vprašanje, ali je takšno pogodbo za celotno sosesko sploh mogoče skleniti, zato za odločitev v obravnavani zadevi ni relevantno.

9. V posledici navedenega so irelevantne tudi pritožbene navedbe, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do veljavnosti izračuna solastninskih deležev, do navedb, da odstotka danih soglasij ni mogoče preveriti(2) ter do navedb, da tožeča stranka ni registrirana kot upravnik na predmetnih objektih. Višje sodišče se zato do njih ni vsebinsko opredeljevalo (1. odstavek 360. člena ZPP).

10. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da tožeča stranka ni upravičena do plačila vtoževanega zneska že zato, ker pravila o verziji niso uporabljiva, saj je tožeča stranka vedela, da plačuje tuj dolg. V skladu s 1. odstavkom 190. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) je tisti, ki je bil brez pravnega temelja obogaten na škodo drugega, prejeto dolžan vrniti, če je to mogoče, sicer pa nadomestiti vrednost dosežene koristi. Ker je plačnik tujega dolga vedno prikrajšan v razmerju do prejemnika plačila, in ne v razmerju do resničnega dolžnika, se povzeto splošno pravilo dopolnjuje s pravili vračanja. Iz teh med drugim izhaja, da ima tisti, ki za drugega kaj potroši ali stori zanj kaj drugega, kar bi bil ta po zakonu dolžan storiti, pravico zahtevati od njega povračilo (197. člen OZ). To pravilo omogoča pasivno legitimacijo resničnega dolžnika in je posledično uporabljivo za tristranska razmerja, v katerih nastopajo plačnik, resnični dolžnik in prejemnik plačila. Vsebina določbe 197. člena OZ pa glede na zakonsko dikcijo in siceršnjo umeščenost določbe v zakonu, utemeljuje tudi nadaljnji zaključek, da je v razmerju med plačnikom in resničnim dolžnikom verzijski zahtevek mogoč zgolj v primeru, da je bila plačana obveznost, ki bi jo bil resnični dolžnik dolžan izpolniti po zakonu. Ker etažni lastniki že na podlagi 115. člena SPZ nosijo obveznosti na skupnih delih sorazmerno njihovemu solastniškemu deležu, je mogoče zaključiti, da je bilo plačilo stroškov v zvezi z obratovanjem zakonska dolžnost tožene stranke(3). Temelj obogatitvenega zahtevka je torej podan.

11. Utemeljene pa so pritožbene navedbe, ki izpodbijajo izkazanost višine terjatve. Predmet zahtevka je več različnih vrst stroškov po posameznih časovnih obdobjih. Tožeča stranka je pri določitvi deleža stroškov, ki ga mora plačati tožena stranka, pri različnih stroških upoštevala različne ključe delitve: razmerje med bruto površinami, razmerje med neto površinami, bruto površina x indeks maloprodajnih cen x faktor izračuna, stanje števca, število enot. Višje sodišče soglaša s pritožbenim stališčem, da za delitev stroškov po takšnih ključih, ob odsotnosti dogovora (Pogodbe) med upravnikom in lastniki, ni bilo podlage. Ti bi se lahko delili kvečjemu po solastniških deležih (115. člen SPZ). Tožeča stranka je za primer ugotovitve, da ključi delitve, določeni v Pogodbi, niso veljavni, takšno plačilo zahtevala. Tožbenega zahtevka pa temu ni ustrezno prilagodila – ni izračunala višine stroškov, ki odpadejo na toženo stranko na podlagi obračuna stroškov glede na njen solastniški delež.

12. Tožeča stranka tudi ni zadostila trditvenemu bremenu v zvezi z velikostjo solastniškega deleža toženke. Navedla je zgolj, da njen solastniški delež na objektu na naslovu D. 1 (poslovni prostor) znaša 2,6824% (l. št. 47), ni pa povedala, kakšen je njen solastniški delež na garažah na naslovu K. 3 oziroma kakšen je njen skupni solastniški delež, upoštevaje tako poslovni prostor kot garaže (plačilo obratovalnih stroškov namreč zahteva za vse naštete prostore)(4).

13. Pritrditi je potrebno tudi pritožbenim navedbam, da bi v zvezi z višino tožbenega zahtevka tožeča stranka morala izdelati obračun za vsako od vtoževanih postavk posebej. Ob tem bi morala navesti koliko stroškov po posameznih postavkah je poravnala (za vodo, elektriko, odvoz smeti, itd.), koliko od tega je glede na ključ delitve odpadlo na sporni objekt, ter koliko je (v skladu s ključem določenim v SPZ) odpadlo na toženo stranko. Sklicevanje na obsežne razdelilnike v primeru, ko lastnik ugovarja, da izračuna ni mogoče preveriti, ni dovolj, saj obseg dokumentacije onemogoča preizkus pravilnosti izračuna. Ni namreč naloga sodišča, da iz obsežnih prilog samo računa deleže, ki jih je dolžna plačati tožena stranka, četudi bi to lahko storilo(5). Navedeno še toliko bolj velja v obravnavanem primeru, ko iz razdelilnikov izhajajo drugačni ključi delitve, kot jih je potrebno uporabiti. Neopredeljeno sklicevanje tožeče stranke na razdelilnike stroškov, ob sicer pomanjkljivi trditveni podlagi, tako ne zadošča. Na priloge se lahko sklicuje le, če je to namenjeno natančnejšemu substanciranju njenih trditev. Tudi v tem primeru pa mora navesti posamezno prilogo oziroma posamezen razdelilnik stroškov, ki njene navedbe potrjuje.

14. Tožbeni zahtevek iz naslova neupravičene obogatitve (verzije) je tako neutemeljen že iz zgoraj navedenih razlogov. Pritožbene navedbe, da naj bi sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo, ko je zapisalo, da 5. točka 1. odstavka 50. člena SZ-1 daje upravniku podlago, da zahteva nazaj tisto, kar je vedoma plačal za drugega ter da tožena stranka sploh ni (več) lastnica spornih prostorov, tako za odločitev o zadevi niso relevantne(6).

15. Tožeča stranka je podrejeno stroške upravljanja zahtevala tudi na podlagi določb o poslovodstvu brez naročila. Sodišče prve stopnje se do navedb v zvezi s tem ni opredelilo. Tako ni ugotovilo vseh pravno relevantnih dejstev in presodilo vseh relevantnih podlag tožbenega zahtevka, kar pomeni, da je dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno. Vendar pa višje sodišče ugotavlja, da dejansko stanje v zvezi s tem med pravdnima strankama sploh ni sporno. Na navedbe tožeče stranke da bi, v primeru, da se poslov ne bi lotila, za etažne lastnike nastala škoda, ker bi jim dobavitelji prekinili dobavo storitev, je tožena stranka odgovorila, da se je takšnemu nastopanju tožeče stranke upirala. Tožeča stranka teh trditev ni prerekala. Tako ni sporno, da je posle opravljala kljub prepovedi tožene stranke (2. odstavek 214. člena ZPP). V skladu z določbo 204. člena OZ iz naslova tako opravljenih poslov ni mogla pridobiti nobenih pravic.

16. Sodišče prve stopnje je v obravnavanem primeru zmotno uporabilo materialno pravo (določbe o neupravičeni obogatitvi) in zmotno ugotovilo dejansko stanje (v zvezi z veljavnostjo pogodbe in izkazanostjo višine neupravičene obogatitve). Ker je pritožbeno sodišče razpolagalo z zadostnimi podatki za pravilno odločitev o zadevi, je pritožbi ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrnilo (355. člen ZPP).

17. Kadar višje sodišče spremeni odločbo sodišča prve stopnje, odloči tudi o stroških celotnega postopka (2. odstavek 165. člena ZPP). Po spremembi sodbe je tožeča stranka z zahtevkom v celoti propadla. Toženi stranki mora zato povrniti njene pravdne stroške (1. odstavek 154. člena ZPP). Te je pritožbeno sodišče odmerilo skladno s priglašenim stroškovnikom, ob upoštevanju ZOdvT. Toženi stranki je priznalo 315,90 EUR nagrade za postopek (tar. št. 3100), 219,60 EUR nagrade za narok (tar. št. 3102) in 20,00 EUR materialnih stroškov, vse z 20% DDV – skupaj torej 666,60 EUR.

18. Tožena stranka je s pritožbo v celoti uspela, zato ji mora tožeča stranka povrniti tudi priglašene pritožbene stroške. Ti znašajo 490,56 EUR (388,80 EUR nagrade za postopek in 20,00 EUR materialnih stroškov, oboje z 20% DDV).

(1) Višje sodišče v Ljubljani je enako odločitev (na podlagi enakega dejanskega stanja in v zvezi z isto sosesko) sprejelo že večkrat, npr. v odločbah I Cpg 563/2011, II Cp 1143/2012, II Cp 3636/2012, II Cp 1765/2012.

(2) Četudi bi bile trditve tožeče stranke o velikosti solastniških deležev resnične, namreč potrebno soglasje za veljavnost pogodbe ne bi bilo podano (odstotek lastnikov, ki bi se s podpisom Pogodbe strinjali, bi bil nižji od 50%).

(3) Tako tudi odločbe VSL II Cp 1143/2012, I Cpg 563/2011, I Cpg 1430/2011, II Cp 3636/2012 in VS RS II Ips 126/2001.

(4) Pri tem višje sodišče pripominja, da bi, če bi solastniški delež tožene stranke na celotni stavbi znašal 2,6824%, površina vseh njenih prostorov znašala 196,84 m2 (celoten objekt v katerem se nahaja poslovni prostor (D. 1) po neprerekanih trditvah tožeče stranke obsega 3803,98 m2, objekt v katerem se nahajajo garaže (K. 3) pa 3534,24 m2 – navedbe na l. št. 46), kar nesporno ne drži. Iz navedb tožeče stranke namreč izhaja, da površina toženkinega prostora znaša 109,15 m2, površina garaž pa 26,02 m2 (skupaj torej 135,17 m2).

(5) Tako VS RS v odločbi opr. št. II Ips 5/2012 s katero je odločilo o dopuščeni reviziji III DoR 58/2011 v zvezi s sklepčnostjo istovrstne tožbe tožeče stranke.

(6) V zvezi s tem velja kljub vsemu pripomniti, da je tožena stranka v postopku na prvi stopnji zatrjevala, da ni več lastnica spornih prostorov (ker jih je prodala) in ne, da to ni nikoli bila. Navedbe, da je lastnik še vedno I. d.d. so pritožbene novote, ki jih višje sodišče pri odločitvi ne more upoštevati (1. odstavek 337. člena ZPP). Ker torej iz pravočasnih navedb tožene stranke izhaja, da je določeno obdobje bila lastnica prostorov, sedaj pa to ni več, tožeči stranki ni bilo potrebno dokazovati, da je njeno lastništvo še podano. Sodišče prve stopnje je pravilno zapisalo, da bi morala to, da je prišlo do spremembe, dokazati toženka.

SZ člen 31, 31/1. SPZ člen 115. OZ člen 190, 190/1, 197, 204. ZPP člen 214, 214/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.