VSL sodba II Cp 1909/2014
Sodna praksa višjih sodišč, 2014-10-01

Brigita Markovič (preds.), Majda Irt (poroč.), Majda Lušina

PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE - CIVILNO PROCESNO PRAVO - MEDNARODNO ZASEBNO PRAVO

uporaba slovenskega prava - avtorski honorar - priobčevanje glasbe preko predvajalnikov in sprejemnikov - svetovni repertoar - priobčitev javnosti preko satelita - dokazovanje z izvedencem - odmera stroškov - odpoved uveljavljanju materialnih avtorskih pravic - dokazno breme

Za pogodbene obveznosti, nastale s kršitvijo pravic intelektualne lastnine, se uporablja pravo države, za katero se zahteva zaščita oziroma, če gre za kršitev enotne pravice intelektualne lastnine skupnosti, pravo države, v kateri je bila kršitev storjena.

I. Pritožbi tožeče in tožene stranke se zavrneta ter se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Pravdni stranki nosita vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani VL 51244/2010 z dne 15. 4. 2010 obdržalo v veljavi v prvem odstavku izreka za glavnico v višini 906,56 EUR ter zakonske zamudne obresti od navedene glavnice za čas od 16. 9. 2007 dalje do plačila, in v tretjem odstavku izreka glede stroškov izvršilnega postopka v višini 40,15 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi. V preostalem delu – za glavnico v višini 484,08 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi za čas od 16. 9. 2007 do plačila in za izvršilne stroške v višini 20,69 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi pa je prej citirani sklep o izvršbi v prvem in tretjem odstavku izreka razveljavilo ter zahtevek zavrnilo.

2. V veljavi pa je obdržalo tudi sklep istega sodišča VL 90973/2010 z dne 4. 7. 2010, in sicer v prvem odstavku izreka za glavnico v višini 864,32 EUR in zakonske zamudne obresti od te glavnice za čas od 15. 10. 2008 dalje do plačila, ter v tretjem odstavku izreka za stroške izvršilnega postopka v višini 40,15 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi. V preostalem delu pa je predmetni sklep o izvršbi v prvem odstavku izreka za znesek glavnice v višini 467,72 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od te glavnice za čas od 15. 8. 2008 do plačila, in v tretjem odstavku izreka za izvršilne stroške v višini 20,69 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi razveljavilo ter zahtevek zavrnilo. Odločilo je, da je tožeča stranka dolžna toženi stranki povrniti pravdne stroške v znesku 31,53 EUR, v primeru zamude s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi.

3. Zoper sodbo se pritožujeta obe pravdni stranki. Tožeča stranka opozarja na napačen izračun avtorskega honorarja za meseca avgust in september 2007 ter poudarja, da skupni znesek znaša 1.802,19 EUR in ne 1.770,88 EUR. V obravnavani zadevi je bil sporen tako temelj zahtevka kot tudi višina, zato bi se uspeh v pravdi moral razdeliti glede na temelj in glede na višino. Graja odločitev sodišča prve stopnje, ki je toženi stranki priznalo stroške izvedenca, saj je bila izvedba predmetnega dokaza povsem nepotrebna; te stroške pa bi morala ne glede na izid pravde nositi v celoti tožena stranka, saj so nastali izključno po njeni krivdi. Da v obravnavani zadevi ni šlo za priobčevanje glasbe preko satelita, se je namreč dalo ugotoviti tudi brez angažiranja izvedenca. Ugotovitve izvedenca so tako dejansko kot pravno povsem nerelevantne in nepomembne za razrešitev predmetnega spora. Tožena stranka je opravljala sekundarno radiotransfuzijo, saj je glasbo priobčevala javnosti preko mehanične naprave in s predvajanjem po zvočnikih, nameščenih v vseh svojih poslovalnicah, zato v konkretnem primeru ni moč govoriti o priobčevanju avtorsko varovane glasbe javnosti preko satelita. Glede tega vprašanja se je izoblikovala številna in enotna sodna praksa, s katero je bila tožena stranka v celoti seznanjena in bi dokazni predlog z izvedencem lahko umaknila. Nepotrebnost izvedbe dokaza z izvedencem dokazujejo številni drugi istovrstni postopki med pravdnima strankama. Glede na vse okoliščine primera se stroški izvedenca ne bi smeli upoštevati, saj za pravdo niso bili potrebni.

4. Tožena stranka sodbo izpodbija v I., III. in V. točki izreka iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku(1). Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni in tožbeni zahtevek v celoti zavrne ter tožeči stranki naloži povračilo vseh pravdnih stroškov, vključno z zakonskimi zamudnimi obrestmi; podredno pa predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vračilo zadeve sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Opozarja na nepravilnost odločitve prvostopenjskega sodišča, da v konkretnem primeru ni podlage za uporabo 182. člena Zakona o avtorski in sorodnih pravicah(2). V citirani določbi je uzakonjena oddajna teorija, kar pomeni, da za satelitsko oddajanje velja pravo države, iz katere se signali oddajajo, kar v konkretnem primeru pomeni uporabo avstrijskega prava, saj ima družba R. svoj sedež v Avstriji. Opozarja, da se sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ni izjasnilo, zakaj izvedenskemu mnenju ni sledilo. Glede tega prihaja sodišče samo s sabo v nasprotje, saj mnenje izvedenca sprejema kot strokovno in jasno obrazloženo, po drugi strani pa odloči enako kot v zadevah, v katerih izvedensko mnenje ni bilo pridobljeno in niso bile podane trditve o lastništvu sprejemnika. Ni navedeno, zakaj družbe R. ni šteti za RTV organizacijo oz. medij in opozarja, da je treba lastnost RTV organizacije presojati po avstrijskem pravu. Vztraja, da je bilo delo javnosti priobčeno po satelitu, in sicer iz Avstrije. Prvostopenjsko sodišče se ni izjasnilo, ali uporabo 182. člena ZASP zavrača, ker se je signal prenašal zgolj do poslovalnic tožene stranke, ali zato, ker je pri toženi stranki obstajala tudi možnost predvajanja drugih glasbenih vsebin. Opozarja, da zgolj možnost kršitve – to je predvajanja s strani tožeče stranke zaščitenih del – še ne pomeni, da je bila ta res storjena. Izpostavlja pomanjkljivosti oz. nepravilnosti sodbe, ker sodišče najprej ugotavlja, da je repertoar tožeče stranke celoten svetovni repertoar, na drugem mestu pa navaja, da je dokazovanje repertoarja na kolektivni organizaciji. Opozarja, da breme tožeče stranke glede dokazovanja repertoarja ni tako nemogoče in obsežno, kot sicer meni sodišče prve stopnje v točki 20 izpodbijane sodbe. Nevzdržno je stališče, da dokazni standard za odpoved avtorskim pravicam nosi tožena stranka. Sodišče prve stopnje neutemeljeno odreka verodostojnost zapisniku sestanka z dne 14. 3. 2012, v katerem je opisan način iskanja oz. preverjanja po repertoarjih skupaj z iskalnimi rezultati. Ne drži ugotovitev sodišča, da so bili preverjeni zgolj repertoarji združenj GEMA, KAM in SAZAS. Pregledan je bil celoten repertoar. Ugotovljeno je bilo, da noben od preverjanih avtorjev ni član nobene kolektivne organizacije ter da nobeno od preverjanih glasbenih del ni vsebovano v nobenem repertoarju kolektivnih organizacij. Že glede na to bi moralo sodišče zahtevek tožeče stranke zavrniti. Opozarja na napačno interpretacijo dopisa R. (B20).

5. Pritožbi sta bili vročeni pravdnima strankama. Odgovor na pritožbo je podala le tožeča stranka. V odgovoru na pritožbo pritrjuje stališču sodišča prve stopnje, da je treba pri odločanju uporabiti slovensko pravo ter ponovno našteva razloge, zakaj ne pride v poštev uporaba določbe 182. člena ZASP. Meni, da je dokazovanje repertoarjev neracionalno in ekonomsko neučinkovito – v danem primeru tudi iz razloga, ker tožena stranka zatrjuje izjemo, ki jo je kot takšno dolžna sama dokazati.

6. Pritožbi pravdnih strank nista utemeljeni.

7. Tožeča stranka zmotno meni, da je sodišče napačno seštelo avtorska honorarja za meseca avgust in september 2007. Prvostopenjsko sodišče je priznane zneske pravilno seštelo; skupni znesek tudi po preverbi pritožbenega sodišča znaša 1.770,88 EUR. Pritožba očitno prezre, da je v nekaterih primerih vtoževani znesek nižji od zneska, ki bi tožeči stranki dejansko šel na podlagi tarife iz leta 1998.

8. Napačno je pritožbeno stališče, da bi moralo sodišče prve stopnje pri odmeri stroškov upoštevati tudi uspeh po temelju zahtevka. Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo določbo 154. člena ZPP, ki daje podlago za način odmere, kot jo je v obravnavani zadevi izvedlo sodišče prve stopnje. Posebno upoštevanje uspeha po temelju in višini pride v poštev le v primerih, ko nastanejo relevantni in hkrati posebni pravdni stroški pri obravnavanju tako temelja kot višine zahtevka, kar pa ne velja za predmetno zadevo. Upoštevanje delnih uspehov je na mestu zgolj v primeru obstoja specifičnih okoliščin, zaradi katerih takšen način ugotavljanja končnega uspeha zagotavlja pravičnejšo odločitev o stroških, ko se dokazni postopek izvaja ločeno glede temelja in ločeno glede višine, pri čemer so zaradi enega ali zaradi drugega nastali večji stroški, kar pa ne velja za obravnavano zadevo.

9. Pritožba neutemeljeno graja odločitev sodišča prve stopnje glede stroškov izvedenca v višini 942,93 EUR. Zmotno je pritožbeno stališče, da je bila izvedba dokaza z izvedencem nepotrebna in da bi zato morala predmetni strošek - ne glede na izid pravde - nositi tožena stranka sama. Podlago za svojo odločitev je sodišče prve stopnje med drugim našlo tudi v nekaterih ugotovitvah izvedenca. Tožena stranka ima pravico dokazovati, da se je glasba prenašala preko satelita. Zmotno je pritožbeno zatrjevanje, da sodišče prve stopnje izvedenskega mnenja ni upoštevalo. V točki 4. obrazložitve je sodišče prve stopnje navedlo, da mnenje sprejema, nato pa v točki 9 tudi razčlenilo, v katerih delih ga ni upoštevalo, pri čemer je navedlo razloge za neupoštevanje. Zato ne drži pritožbeni očitek o kršitvah določb prvega odstavka 155. člena ZPP in prvega odstavka 156. člena istega zakona.

10. Ker pritožba tožeče stranke ni utemeljena, pritožbeno sodišče pa tudi ni našlo kršitev, ki jih upošteva po uradni dolžnosti (350. člen ZPP), je bilo treba pritožbo zavrniti in v izpodbijanem delu potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

11. Sodišče prve stopnje je pri odločanju pravilno uporabilo slovensko pravo, za kar je imelo podlago v uredbi ES 864/2007 z dne 11. 7. 2007. Na podlagi 8. člena citirane uredbe se za pogodbene obveznosti, nastale s kršitvijo pravic intelektualne lastnine, uporablja pravo države, za katero se zahteva zaščita oziroma, če gre za kršitev enotne pravice intelektualne lastnine skupnosti, pravo države, v kateri je bila kršitev storjena. Sklicevanje na 182. člen ZASP uporabe prava ne spremeni, ker dela avtorjev niso bila priobčena javnosti neposredno po satelitu. Sodišče prve stopnje je v točki 9 obrazložitve podalo ustrezno pojasnilo, zakaj v obravnavani zadevi ni moč uporabiti določbe 182. člena ZASP. Program je bil zakodiran in se je prenašal le do poslovalnic tožene stranke, pri čemer pa je imela tožena stranka možnost predvajanja tudi drugih vsebin, ne le tistih, ki naj bi bile posredovane preko družbe R. Izpodbijana sodba pravilno opozarja, da v primeru kodiranosti programskih signalov pride do priobčitve javnosti po satelitu pod pogojem, da je način za dekodiranje oddaje javnosti ponujen s strani RTV organizacije ali z njenim soglasjem, kar pa ni značilnost tega primera, niti ni tožena stranka podala ustrezne trditvene podlage v zvezi z družbo R. kot RTV organizacijo. Sodišče prve stopnje je jasno izpostavilo razlog, zakaj izvedenskega mnenja v delu, ki se nanaša na pojem in pomen kodiranja, ni upoštevalo. Navedlo je, da po oceni izvedenca ni šlo nujno za izključno priobčevanje glasbe preko satelita, pač pa je obstajala tudi možnost priključitve drugih predvajalnikov in sprejemnikov, kot so radijski sprejemniki, CD predvajalniki in podobno.

12. Razlogovanje sodišča glede dokazovanja repertoarja na pravilnost in zakonitost sodbe ne vpliva. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da repertoar tožeče stranke sestavlja celoten svetovni repertoar. Pravilno je razlogovanje sodišča prve stopnje, da bi morala tožena stranka za vsako posamezno avtorsko delo predložiti podatke o avtorjih (piscih glasbe, besedil, skladateljih, aranžerjih), kar bi tožeči stranki omogočilo preverbo podatkov v svojem repertoarju in v repertoarjih tujih kolektivnih avtorskih organizacij. V tem smislu je treba razumeti tudi razlogovanje sodišča prve stopnje o dokazovanju repertoarja, ki je na kolektivni organizaciji. V obravnavani zadevi pa je bistveno, da tožena stranka zatrjuje odpovedi avtorjev uveljavljanju materialnih avtorskih pravic. V takšnem primeru je dokazno breme na njej, saj je uveljavljanje materialnih avtorskih pravic pravilo, odpoved pa izjema, ki je lažje dokazljiva in jo mora, kot pravilno razloguje sodišče prve stopnje, dokazati tisti, ki to navaja.

13. Zmoten je pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje neutemeljeno odreklo verodostojnost zapisniku s sestanka z dne 14. 3. 2012. V točki 21. izpodbijane sodbe je sodišče prve stopnje pojasnilo razloge za neupoštevanje rezultatov testov. Iz zapisnika ne izhaja, da je bil pregledan celoten repertoar, zato je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da bi bila predvajana dela lahko zajeta v repertoarju še katere druge kolektivne avtorske organizacije. Poleg tega pa bi tožena stranka lahko predložila izjave avtorjev o odpovedi materialnim avtorskim pravicam, česar pa ni storila.

14. Pritožbeno razlogovanje glede interpretacije dopisa družbe R. (priloga B20) ne vzbuja dvoma v pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe, saj je predmetni dopis za samo odločitev v zadevi povsem nerelevanten.

15. Vse zgoraj obrazloženo kaže na neutemeljenost pritožbe tožene stranke. Pritožbeno sodišče pa tudi ni našlo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (350. člen ZPP), zato je pritožbo na podlagi določbe 353. člena ZPP zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo.

16. Izrek o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Odločitev o stroških pritožbenega postopka je posledica dejstva, da pritožnici s pritožbo nista uspeli, tožeča stranka pa z odgovorom na pritožbo ni bistveno prispevala k rešitvi zadeve na pritožbeni stopnji, zato pritožbene stroške nosi sama.

(1) Ur. l. RS, št. 26/1999 – s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju: ZPP

(2) Ur. l. RS, št. 21/1995 – s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZASP

Uredba (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) člen 8. ZASP člen 182. ZPP člen 154.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.