VSL sodba II Cp 1460/2012
Sodna praksa višjih sodišč, 2013-01-30

ZAVAROVALNIŠTVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

lastninsko preoblikovanje zavarovalnic - izključitev protipravnosti zaradi privolitve oškodovanca - volenti non fit iniuria - neupravičena obogatitev

Slovenska odškodninska družba je pri uresničevanju pravic iz delnic nenominiranega kapitala zavarovalnice, ki je predmet lastninjenja, dolžna varovati interese in koristi lastninskih upravičencev; opravila, ki so ji poverjena v postopku lastninskega preoblikovanja zavarovalnic pa izvajati skrbno in strokovno ter na ta način skrbeti tudi za javne interese. Ker lastninjenje zavarovalnic tvorijo zahtevna pravno - ekonomska opravila, je tudi od upravičencev do lastninjenja pričakovati, da bodo v postopku aktivni in tudi oni nosijo riziko doseganja pravilnega rezultata lastninjenja.

Ni že vsako dejanje, ki je prepovedano z zakonom, takšno, da privolitev vanj ne more izključiti njegove protipravnosti

Pritožba se zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Ozadje spora, relevantna dejstva in odločitev sodišča prve stopnje

1. V letu 2002 je bil sprejet Zakon o lastninskem preoblikovanju zavarovalnic (v nadaljevanju ZLPZ-1), ki je uredil lastninjenje nenominiranega kapitala v zavarovalniških delniških družbah. Za izvedbo postopka in prenos delnic na upravičence je zakon določil Slovensko odškodninsko družbo (v nadaljevanju SOD) in ji določil status skrbnika (11. točka 2. člena, 16., 24 in 18. do 30. člen). SOD je bil po 24. členu ZLPZ-1 dolžan izbrati ocenjevalca, ki je izvedel cenitev zavarovalnice po stanju na 1. 1. 2001, nato pa objaviti poziv upravičencem, da vložijo zahteve za pridobitev delnic zavarovalnic (26. člen). O prejetih zahtevkih je na podlagi 27. v zvezi z 30. členom odločal v upravnem postopku in z izdajo odločbe. S pravnomočnostjo odločbe je upravičenec do skrbnika pridobil terjatev na izročitev delnic (1. odstavek 29. člena) s tem, da je moral delnice odkupiti najkasneje v roku enega leta po pravnomočnosti te odločbe, sicer je njegova terjatev ugasnila. Prenos delnic in vseh koristi, ki so nastale z njihovim upravljanjem, je bil skrbnik dolžan opraviti v 15 dneh po tem, ko je prejel zanje plačilo. Prenos delnic in koristi ter plačilo stroškov sta skrbnik in upravičenec uredila s posebno pogodbo (2. odstavek 29. člena ZLPZ-1).

2. V primeru lastninjenja nenominiranega kapitala Z. T. je SOD v letu 2003, po izdelavi ustrezne cenitve in skladno z 26. členom ZLPS-1, v UL RS 97/2003, objavila javni poziv za vložitev zahtev za pridobitev delnic Z. T. V točki 4 tega poziva je bilo med drugim določeno, da pravne osebe (zavarovanci iz 1. odstavka 24. člena ZLPZ-1) lahko uveljavijo pravico do prevzema delnic le proti denarnemu plačilu, ki je za eno delnico znašalo 27.057 SIT. SOD je po tem, ko so že bile izdane prve odločbe, opravil novo cenitev in ugotovil, da je bila prvotna cena delnic, ki je bila objavljena tudi v javnem pozivu in upoštevana pri izdaji odločb, prenizka. SOD je v izdal sklepe o obnovi postopka ter v novih odločbah določil višjo ceno za delnic. Nekateri upravičenci so se zoper nove odločbe pritožili, v nadaljevanju pa vložili tožbe na Upravno sodišče. V tem postopku je Vrhovno sodišče sklepe SOD o obnovi postopka odpravilo in zavzelo stališče, da je stvar upravnega postopka, ki ga je vodil SOD po ZLPZ-1, le odločanje o upravičencu do delnic, ne pa tudi cena, ki je bila stvar predhodnega postopka (1). Ker cena ni bila predmet odločanja v upravnem postopku, ne more biti predmet odločanja niti v obnovljenem postopku. Nekateri upravičenci pravnih sredstev niso vložili in so delnice odkupili po novi (višji) ceni.

3. V konkretnem primeru je zahtevo za pridobitev delnic Z. T. vložila družba S. (v nadaljevanju upravičenka). Tožena stranka je 5. 7. 2004 izdala odločbo št. Z/04-646/5-LP, s katero je ugotovila, da je vlagateljica upravičena do odplačnega prevzema 2.149 delnic po ceni 27.057 SIT za delnico, ki se revalorizira z indeksom življenjskih potrebščin od 1. 1. 2001 do dneva plačila. To odločbo, ki je postala pravnomočna 22. 7. 2004, je v obnovljenem postopku z odločbo z dne 24. 6. 2006 odpravila in odločila, da je upravičenka dolžna za eno delnico plačati 54.348,00 SIT. Upravičenka pritožbe ni vložila in je odločba, kot izhaja iz pogodbe o prenosu delnic (A6), postala pravnomočna 11. 5. 2006. 25. 10. 2006 je bila med toženo stranko in upravičenko sklenjena pogodba o prenosu delnic, ki je upoštevala novo (višjo) ceno, pri čemer je upravičenka odstopila pravico do prevzema delnic družbi G. d.d. in je slednja, kot prevzemnik izpolnitve, to ceno tudi plačala. V letu 2009 je upravičenka kot cedent, in sicer s pogodbo o odstopu terjatve, tožniku cedirala kakršnokoli terjatev do SOD, ki jo ima iz naslova pridobitve delnic Z. T. po ZLPT-1 in zgoraj citiranih odločbah  zaradi razlike v ceni.

4. Tožnik v tej pravdi uveljavlja terjatev, ki jo je nanj prenesla upravičenka, S. d.d., kot cedent. Po opisu terjatve v cesijski pogodbi, gre za odškodninsko in kakršnokoli drugo terjatev, ki jo ima upravičenka iz naslova lastninjenja zavarovalnice v katerem je sodelovala. Tožnik je zahtevek utemeljil na odškodninski in obogatitveni podlagi, zatrjeval pa je tudi delno ničnost pogodbe z dne 25. 10. 2006 in na tej podlagi postavil podredni zahtevek.

5. Sodišče prve stopnje je primarno postavljeni zahtevek za plačilo 319.891,08 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 31. 10. 2006 dalje zavrnilo po obeh podlagah in tožeči stranki naložilo, da stranskemu intevenientu plača 1808,40 EUR stroškov postopka. O podrednem zahtevku (še) ni odločalo, čeprav je v razlogih o njem zavzelo stališče.

6. Zoper odločitev vlaga pritožbo tožeča stranka. Uveljavlja vse pritožbene razloge po 338. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Predlaga, da pritožbeno sodišče vloženi pritožbi ugodi in izpodbijano odločitev spremeni tako, da bo zahtevku ugodeno, podredno pa, da jo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo obravnavanje. Opozarja, da je sodišče prve stopnje dalo premalo pozornosti vsebini upravičenj tožnika po zakonu. Nekateri bistveni elementi pogodbe v zvezi z odplačno pridobitvijo delnic so tako urejeni že z zakonom in niso stvar avtonomnega urejanja strank. Tako domnevna volja pogodbenih strank ne more sanirati dejstva, da tožena stranka ni ravnala v skladu z določili ZPLS-1. Sodišče se strinja, da je bila cena, navedena v javnem pozivu, zavezujoča, da za obnovo ni bilo pravne podlage, da je tožena stranka z obnovo in izdajo novih odločb prekoračila svoja pooblastila in oškodovala upravičence in nastopala z oblastvenega položaja. Zahtevek zavrne zgolj zato, ker meni, da je cedent privolil v svoje oškodovanje in s tem izključil protipravnost. Meni, da kršenje zakona ne postane legitimno in zakonito, če upravičenec ni vlagal pravnih sredstev. Bistveno vprašanje je, ali je za kasneje povečano plačilo, ki ga je kot skrbnik enostransko odredila tožena stranka, obstajala pravna podlaga ali ne in če je ni bilo, ali je veljavna sklenitev pogodbe med skrbnikom in cedentom. Važno je, kdaj je sploh prišlo do soglasja glede bistvenih sestavin pogodbe in kako. Za ceno, ki je bila objavljena, pravna podlaga obstaja, za povečano ceno, kakor jo je z drugo odločbo določila tožena stranka, pa ni podlage v zakonu. Postopek, ki ga je morala izpeljati tožena stranka, je formaliziran. Za drugo ocenjevanje tožena stranka ni imela podlage. SOD bi moral ravnati v korist upravičencev. V javnem pozivu so bile navedene vse bistvene sestavine pogodbe in s takimi sestavinami bi morala biti pogodba sestavljena. SOD je izkoristil svoj položaj in upravičencu v podpis predložil drugačno pogodbo.  Javni poziv je bil obligatorne narave. Ker gre po ZLPZ-1 za odplačno pridobitev delnic v postopku lastninskega preoblikovanja, je smiselna primerjava s prodajno pogodbo. Javni poziv je bil vsebinsko preciziran. Tožena stranka ni imela manevrskega prostora. Pomembno je, da je morala v javnem pozivu navesti ceno delnice in to je storila. Ne glede na to, da je  ZLPZ-1 določil, da skrbnik in upravičenec skleneta pogodbo o odkupu delnic, ta ni stvar avtonomnega urejanja pogodbenih strank, ampak so nekateri bistveni elementi pogodbe urejeni z zakonom. Poziv ima zavezujočo pravno naravo in pomeni zavezujočo vsebino pogodbe. Ko so upravičenci podali zahtevo za izdajo odločbe, so te zahteve vsebovale elemente volje osebe, ki jo je podala, da sklene pogodbo o nakupu delnic pod pogoji iz javnega poziva. Pravno razmerje je bilo z vložitvijo zahteve subjektivno določeno, najmanj določljivi pa so bili tudi ostali elementi pogodbe. Zahteva ima zato pravno naravo ponudbe za sklenitev pogodbe o prenosu delnic med upravičencem in skrbnikom za količino, ki mu pripada, in po ceni iz javnega poziva. Javni poziv skrbnika zavezuje. Prva odločba z dne 30. 09. 2004 je upravna odločba, s katero je pooblaščeni organ odločil o pravici, ki jo upravičencu priznava zakon. Pooblaščeni organ je odločal o statusu upravičene osebe in številu pripadajočih delnic. Iz besedila odločbe izhaja tudi prodajna cena delnic in volja za urejanje razmerja s pogodbo. Prišlo je do konsenza in pogodbeno razmerje je nastalo z nastopom pravnih učinkov prve odločbe. Pogodba ima zgolj namen natančneje določiti obveznosti strank in nima pomena kot ji ga daje izpodbijana sodba. Druga odločba ne vpliva na status upravičenca, niti ne na število delnic, ampak spreminja le ceno delnice, pri čemer se je Vrhovno sodišče izreklo, da cena delnice ni predmet odločanja v upravnem postopku in druga odločba zato ne more biti podlaga za višjo ceno delnice. Cedent je pričakoval, da bo pogodbo sklenil pod z zakonom predvidenimi pogoji, saj mu je zakon priznal pričakovalno pravico. Tudi če bi bila cena delnice višja na podlagi pogajanj in dogovora, bi bila višja kupnina v nasprotju z prej omenjenimi pravili. V danem primeru pa upravičenec ni bil v enakopravnem položaju s toženo stranko, jasno se je zavedal njene oblastnosti in avtoritativnosti. Zaradi določila, da je delnice treba odkupiti v roku enega leta od pravnomočnosti odločbe, je bil upravičenec pod pritiskom. Enoletnega roka ni zadržalo nobeno pravno sredstvo. S tem se prvostopenjsko sodišče ni ukvarjalo. Tožeča stranka je izvedela, da je bil v drugi istovrstni zadevi zaslišana A. K., ki jo je predlagala tudi pritožnica, pa je sodišče ta predlog zavrnilo. Iz njenega pričanja izhaja, kako je Ministrstvo za finance, posledično pa tudi SOD, ravnalo brezkompromisno in avtoritativno. Pritožbi je potrebno ugoditi že zato, ker priča ni bila zaslišana, bi pa njeno pričanje vplivalo na odločitev sodišča. Ni je tudi imela možnosti vprašati glede dejstva, da na odločbah in pogodbah ni podpisa osebe (oziroma dveh oseb), ki bi bila uradno za to pooblaščena. Sodišče se ni opredelilo niti do trditve, da je cedent ravnanje tožene stranke, še posebej izdajo druge odločbe, jemal kot oblastveni akt. Zanemari, da je bilo že samo ravnanje SOD, ki je v teku prekluzivnega roka spremenil ceno, nedopustna grožnja. Zaradi enoletnega roka je bilo cedentu onemogočeno, da učinkovito uporabi pravno sredstvo, saj je rok tekel in bi tekel tudi, če bi vložil pravno sredstvo. S takšno obrazložitvijo je pritožniku onemogočeno učinkovito pravno sredstvo. Sodišče ni upoštevalo, da je tožena stranka nosilka javnih pooblastil in nastopa kot predstavnica države, zato ji je dovoljeno le tisto, kar je izrecno dovoljeno. ZLPZ-1 niti kak drug zakon toženi stranki ni dal podlage, da je na novo ugotavljala ceno, še manj pa za to, da bi v javnem pozivu objavljeno ceno spremenila brez novega razpisa. Takšno ravnanje je nemoralno. Ne drži, da je bil pritožnik zgolj postavljen pred dejstvo, da pogodbo sklene ali ne. Ob tem zanemari, da je pogoje enostransko in nezakonito diktirala SOD. Opozarja na razumevanje pojma „prisila“ v slovarju slovenskega knjižnega jezika. Cedent je sklenil pogodbo s previsoko ceno, da ni izgubil pravice do delnic, saj je tekel rok.

7. Tožena stranka na pritožbo ni odgovorila.

9. Pritožbeno sodišče je izpodbijano odločitev preizkusilo v obsegu uveljavljenih pritožbenih razlogov, po uradni dolžnosti pa upoštevajoč 2. odstavek 350. člena ZPP.

10. Neutemeljen je smiselno zatrjevan očitek o kršitvi po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Tako ne drži, da se sodišče o nekaterih, v pritožbi zatrjevanih trditvah ne bi izjavilo, izpodbijana sodba pa tudi sicer vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih. Razlogi za izpodbijano odločitev so jasni in si ne nasprotujejo. Pritožbeni preizkus odločitve je zato mogoč, pritožniku pa tudi ni bilo poseženo v njegovo pravico do pritožbe.

11. Čeprav pritožnik zavrnitve zahtevka na podlagi določil o neupravičeni obogatitvi ne izpodbija, pritožbeno sodišče (v okviru uradnega preizkusa pravilne uporabe materialnega prava) ugotavlja, da je odločitev pravilna. Kot je pojasnilo že sodišče prve stopnje, je tožena stranka v postopku lastninjenja nastopala kot skrbnik, kupnino pa je bila po 24. členu ZPLZ-1 dolžna nakazati v proračun. Kupnina je torej pripadla Republiki Sloveniji in ne toženi stranki. Ker slednja zato ni mogla biti obogatena, za tak zahtevek ni pasivno legitimirana. Posledično je nepotrebno opredeljevanje do pritožbenih trditev, da pravne podlage za kasneje povečano plačilo ni bilo in da ni veljavna niti pogodba, ki sta jo sklenila upravičenka in tožena stranka.

12. Pravilno pa je sodišče prve stopnje, sklicujoč se pri tem na prvi odstavek 140. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ), zavrnilo tožbeni zahtevek tudi na odškodninski podlagi. Pri tem je, kot izhaja iz razlogov, sledilo stališču, ki ga je pritožbeno sodišče že zavzelo v zadevi II Cp 1801/2011 (2) med istima strankama in glede zahtevka na bistveno podobni dejanski in pravni podlagi.

13. Sodišče prve stopnje je ugotovilo in s takšno ugotovitvijo pritožbeno sodišče soglaša, da je bilo ravnanje tožene stranke protipravno, saj kljub dejstvu, da je bila v javnem pozivu objavljena cena zavezujoča in ko na podlagi že izdane pravnomočne odločbe z dne 5. 7. 2004 upravičenki ni omogočila sklenitve pogodbe o prenosu delnic po ceni iz javnega poziva, pač pa je, ne da bi za to obstajali zakonski razlogi, obnovila postopek, odpravila prvotno in izdala novo odločbo z višjo ceno. Po drugi strani ni sporno (s pritožbo te ugotovitve niso izpodbijane), da upravičenka obnovi postopka ni nasprotovala in se zoper odločbo, v kateri je toženka protipravno navedla novo (višjo) ceno delnice, ni pritožila in je postala pravnomočna. Tudi ni sporno, da je upravičenka 25. 10. 2006 s toženo stranko nato sklenila tudi pogodbo o prenosu delnic po novi (višji) ceni. Sklenitve pogodbe po nižji ceni, upoštevajoč javni poziv in prvo izdano odločbo, torej ni zahtevala.

14. Za pritožnika je sporno, ali takšno ravnanje upravičenke, upoštevajoč vse okoliščine konkretnega primera, pomeni privolitev v oškodovanje v smislu že omenjenega prvega odstavka 140. člena OZ, pa tudi, ali pri ravnanju tožene stranke ne gre za takšno protipravno ravnanje, ki mu tudi privolitev oškodovanca ne more odvzeti predznaka protipravnosti. To namreč pritožnik v pritožbi, ko trdi, da kršenje zakona ne postane legitimno in zakonito, če upravičenka ni vložila pravnih sredstev, smiselno zatrjuje.

15. 140. člen OZ v prvem odstavku, ki ga je uporabilo sodišče prve stopnje, izraža načelo volenti non fit iniuria (tistemu, ki to hoče, se ne godi krivica). Danes ga razumemo kot privolitev v kršitev pravice, kar vsebinsko pomeni, da se prizadeti (smiselno) odpove zahtevku za varstvo kršene pravice. Škodno ravnanje v primeru privolitve oškodovanca vanj, če privolitev ni nična (primerjaj 2. odstavek 140. člena OZ), po volji oškodovanca samega ni bilo protipravno, prav tako pa ni protipravna povzročena škoda (3).

16. Pritožbeno sodišče soglaša s stališčem sodišča prve stopnje, da je upravičenka s svojim ravnanjem, ko obnovi postopka ni nasprotovala, ko zoper drugo odločbo ni vložila pritožbe in ko je s toženko sklenila pogodbo o prenosu delnic po novi (višji) ceni, v svoje oškodovanje privolila.

17. Že v svoji odločbi II Cp 1801/2011 je poudarilo, da niso vsi upravičenci ravnali tako kot upravičenka v tej zadevi. Tisti, ki na novo ceno niso pristali, so obnovi postopka nasprotovali in novo izdano odločbo izpodbijali s pravnimi sredstvi v upravnem postopku ter v upravnem sporu. Z revizijo so uspeli in dosegli, da so jim bile delnice prodane po objavljeni ceni. Poudarilo je tudi, da se, ne glede na položaj tožene stranke v postopku lastninjenja, tudi od upravičencev do lastninjenja zahteva aktivna vloga pri delitvi nenominiranega kapitala zavarovalnic. Kljub temu, da upravičenka ni bila v popolnoma enakopravnem položaju s toženo stranko in se je zavedala njene oblastnosti in avtoritativnosti ter je drugo odločbo in v njej navedeno ceno zato dojela kot oblastveni akt, pa to ne pomeni, da se ji je bila dolžna brezpogojno podrediti. Druga odločba je bila izdana v upravnem postopku, vsebovala je pravni pouk o dovoljenem pravnem sredstvu in jo je bilo zato mogoče izpodbijati. Upravičenka se je, kot je mogoče razumeti pritožnikove navedbe, zavestno odločila, da v obnovljenem postopku izdane odločbe tožene stranke ne bo izpodbijala. Odločila se je torej, da pravic, ki ji jih je dal zakon s tem, ko je za odločanje o zahtevku predpisal upravni postopek, ne bo izkoristila. Dne 25. 10. 2006 je s toženo stranko sklenila tudi pogodbo, s katero bil opravljen prenos delnic po višji ceni od objavljene. Z vpogledom v zapisnik o zaslišanju prič M. Š. in S. P. se je, kot ugotavlja sodišče prve stopnje, potrdilo, da upravičenka v takšno ravnanje (in s tem v svoje oškodovanje) ni bila prisiljena. Bila je zgolj postavljena pred izbiro, ali sprejme novo (višjo) ceno in sklene pogodbo, ali pa je ne sprejme in izkoristi pravna sredstva.

18. Neutemeljeno je v zvezi s tem pritožbeno opozarjanje na prekluzivni rok v katerem je bila upravičenka dolžna delnice odkupiti, saj je ta rok pričel teči šele s pravnomočnostjo izdane odločbe. V kolikor bi se torej upravičenka v upravnem postopku poslužila pritožbe in sprožila tudi upravni spor, rok, ki ga določa 2. odstavek 29. člena ZLPZ-1, ne bi začel teči. V sodni praksi je že bilo zavzeto tudi stališče (4), da so upravičenci že s pravnomočnostjo prvih odločb SOD pridobili terjatev na izročitev delnic in to po ceni, kot je bila navedena v javnem pozivu in da na obstoj dolžniško-upniškega razmerja ne vpliva, ali je bila pogodba, ki jo zakon predvideva v 2. odstavku 29. člena ZLPZ-1, sklenjena ali ne. Upravičenka je tako imela možnost (nižjo) kupnino, če je tožena stranka ne bi bila pripravljena sprejeti, kot depozit položiti pri sodišču in si tudi na ta način zavarovati rok. Kot je opozorilo že sodišče prve stopnje, položaj upravičenke v postopku lastninjenja v tem pogledu ni bil drugačen od položaja drugih upravičencev do lastninjenja, saj so bili vsi delnice dolžni odkupiti najkasneje v roku enega leta po pravnomočnosti odločbe.

19. Sodišče prve stopnje je res zavrnilo predlog za zaslišanje priče A. K., vendar pa takšna odločitev ni vplivala na pravilnost in popolnost ugotovljenega dejanskega stanja, niti ne predstavlja kršitve postopka. Glede na to, da je sodišče prve stopnje tožniku sledilo v zatrjevanju, kakšen položaj je imela tožena stranka v upravnem postopku in postopku sklepanja pogodbe, oziroma je le-ta nastopala z oblastvenega položaja (primerjaj razloge v začetku 13. točke), je bilo zasliševanje priče, ki bi izpovedovala ravno o tem, nepotrebno, zavrnitev tega dokaza pa pravilna. Pri tem je neupoštevno pritožbeno izpostavljanje vprašanja, ki bi ga pritožnik priči postavil (pa ga ni mogel), saj gre pri tem za vprašanje, ki se nanaša na dejstva, ki v postopku pred sodiščem prve stopnje niso bila zatrjevana. Ker je izvedba dokaza namenjena dokazovanju pred tem (pravočasno) zatrjevanih dejstev, ne pa dopolnjevanju pomanjkljivih navedb, sodišče prve stopnje teh dejstev, tudi če bi priča o njih izpovedala, ne bi smelo upoštevati pri odločitvi.

20. Ravnanje upravičenke glede na obrazloženo torej lahko štejemo kot privolitev v smislu 1. odstavka 140. člena OZ, vendar pa je za presojo, ali je takšna privolitev izključila protipravnost ravnanja tožene stranke, potrebno v luči vseh okoliščin primera, upoštevajoč pri tem 2. odstavek 140. člena OZ (5) pretehtati tudi toženkino ravnanje. Odgovor na vprašanje, katera dejanja sodijo v pojem „dejanje, ki je prepovedano po zakonu“ oziroma, kdaj privolitev oškodovanca na protipravnost nekega dejanja ne more vplivati, je namreč odvisen od presoje konkretnih okoliščin vsakega posameznega primera. Ni namreč že vsako dejanje, ki je prepovedano z zakonom, takšno, da privolitev vanj ne more izključiti njegove protipravnosti (6).

21. Pritožba pravilno opozarja, da je bila tožena stranka za interese upravičencev do lastninjenja dolžna skrbeti kot kot dober gospodar. Toženi stranki so bila pri lastninjenju zavarovalnic poverjena pooblastila, ki jih je bila dolžna izvesti skrbno in strokovno - skladno s prejetim pooblastilom oziroma zakonom. Res je tudi, da tožena stranka, ki je nastopala kot nosilec javnih pooblastil, za nekatera svoja ravnanja ni imela pooblastila v zakonu. Tako je izdala drugo odločbo in sklepala pogodbo o prenosu delnic v nasprotju z javnim pozivom, ki ga je objavila, torej v nasprotju s pooblastili, ki jih ji je ZLPZ-1 dal. Vendar pa, na kar je pritožbeno sodišče prav tako že opozorilo v svoji odločbi II Cp 1801/2011, ni mogoče mimo dejstva, da je bilo lastninjenje zavarovalnic zelo zahtevno pravno - ekonomsko opravilo. Določila ZLPZ-1 o cenitvi nenominiranega kapitala zavarovalnic in vlogi tožene stranke pri tem vrednotenju, so zelo skopa. Toženi stranki nalagajo, da izbere cenilca izmed priznanih mednarodnih podjetij za ocenjevanje vrednosti zavarovalnic in poskrbi za valorizacijo cene delnic z indeksom cen življenjskih potrebščin od dne cenitve do dne plačila. Drugih konkretnejših določb zakon nima. S tem, ko je tožena stranka poleg prve cenitve naročila še drugo, ni ravnala v direktnem nasprotju z zakonom glede opredeljevanja cene delnice. Šele z razlago določb ZLPZ-1 s strani Vrhovnega sodišča RS se utrdilo stališče, da je bila cena delnice stvar predhodnega postopka in da torej tožena stranka cene delnic ne določa v upravnem postopku z odločbo, ampak odloča zgolj o upravičencu do delnic nenominiranega kapitala in številu delnic tega upravičenca glede na kriterije iz 23. člena ZLPZ-1. Tudi ni mogoče spregledati, da je bila tožena stranka poleg interesov upravičencev (16. člen ZLPZ-1), kot nosilec javnih pooblastil dolžna varovati tudi javne interese. Da bi tožena stranka namenoma ali iz hude malomarnosti predpis napačno razlagala, tožeča stranka ni trdila.

22. Po mnenju pritožbenega sodišča bi o ravnanju, pri katerem privolitev na njegovo protipravnost ne bi vplivala, lahko govorili šele, če bi tožena stranka zlorabila svoj položaj in pravice ter namenoma ali iz hude malomarnosti napačno uporabila jasna zakonska določila. Ne moremo pa o tem govoriti, če gre za nepravilno uporabo oziroma razlago ohlapnih zakonskih določil. Uporaba 1. odstavka 140. člena OZ je bila zato upravičena, tožbeni zahtevek pa posledično pravilno zavrnjen.

23. Pritožba je glede na obrazloženo neutemeljena. Ker tudi uradoma upoštevnih procesnih ali materialnih kršitev v postopku na prvi stopnji ni bilo, je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

24. Ker pritožnik s pritožbo ni uspel, do povračila stroškov v pritožbenem postopku ni upravičen (154. v zvezi z 165. členom ZPP). Odločitev o tem je že vsebovana v odločitvi o zavrnitvi pritožbe.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - (1) Primerjaj odločbe VS RS X Ips 576/2007, X Ips 626/2007, X Ips 677/2007, X Ips 682/2007, X 254/2008 in druge.

(2) V tej zadevi je VS RS s sklepom II DOR 528/2011 z dne 24. 5. 2012 dopustilo revizijo, vendar o njej še ni odločeno.

(3) Obligacijski zakonik s komentarjem, 1. knjiga, stran 816 in 817.

(5) 2. odstavek 140. člena OZ določa, da je nična izjava, s katero je oškodovanec privolil, da mu nekdo stori škodo z dejanjem, ki je po zakonu prepovedano. Kot je že bilo navedeno, se pritožnik na to določilo smiselno sklicuje, ko trdi, da sklenitev pogodbe in domnevna volja strank ne moreta sanirati dejstva, da tožena stranka ni ravnala v skladu z določili ZPLS-1.

(6) Tako se v komentarju OZ (1. knjiga, stran 818) omenja primer poškodovanja tuje stvari. Takšno dejanje je prepovedano (in kaznivo). Če pa lastnik v to privoli, je protipravnost  izključena.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.