VSL sodba I Cp 2099/2014
Sodna praksa višjih sodišč, 2014-09-17

Metoda Orehar Ivanc (preds.), Tanja Kumer (poroč.), Tadeja Primožič

stvarna služnost hoje in vožnje - gozd - priposestvovanje stvarne služnosti - upoštevanje priposestvovalne dobe pravnih prednikov - nepravo priposestvovanje služnosti - prenehanje stvarne služnosti - pravdni stroški - nagrada za postopek in narok - nagrada za narok v ponovljenem postopku

Predmet tožbenega zahtevka je ugotovitev stvarne služnosti hoje in vožnje na toženčevi nepremičnini za potrebe gozdnega zemljišča tožnikov, zato je potrebnost voženj po sporni poti pogojena z gospodarjenjem gozda.

I. Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v II. točki izreka spremeni tako, da se znesek stroškov zniža za 1.150,96 EUR.

II. Sicer se pritožba zavrne in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem, a nespremenjenem delu, potrdi.

III. Vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo v korist vsakokratnega lastnika nepremičnine parc. št. 3559/0 k. o. X, in v breme vsakokratnega lastnika služeče nepremičnine parc. št. 3558/0 k. o. X, ugotovilo obstoj služnostne pravice hoje in vožnje s traktorjem s prikolico, po poti, ki poteka v širini cca 3 m po skrajnem vzhodnem in nato v nadaljevanju tudi južnem delu parc. št. 3558/0 k. o. X od tromeje med parc. št. 3558/0, 3565/0 in 3562/1 k. o. X, v celotni širini cca 3 m po skrajnem vzhodnem delu parc. št. 3558/0 iste k. o., v smeri proti jugu te parcele do tromeje med parc. št. 3558/0, 3562/1 in 3562/2 iste k. o., od te tromeje pa delno po skrajnem vzhodnem delu toženčeve parc. št. 3558/0 v širini cca 1,5 m do tromeje med parc. št. 3558/0, 3556/0 in 3557/4 iste k. o., kjer se pot ponovno v celotni širini 3 m nadaljuje po skrajnem južnem delu parc. št. 3558/0 v smeri proti zahodu, vse do skrajnega jugozahodnega dela parc. št. 3558/0 oziroma do parc. št. 3559/0 (I. točka izreka) in tožencu naložilo, da tožnikoma povrne pravdne stroške v višini 2.499,46 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka).

2. Zoper sodbo se je pritožil toženec iz vseh pritožbenih razlogov prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Predlaga, da pritožbeno sodišče njegovi pritožbi ugodi in tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podrejeno pa, da sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje, vse s stroškovno posledico. Ni podan že prvi in osnovni pogoj, ki se zahteva za priposestvovanje, to je dejanska posest v daljšem časovnem obdobju 20 let. Tožnika sta sama morda sporno pot res uporabljala 8 let, manjka pa dejansko izvrševanje služnosti s strani njunih pravnih prednikov. Kot je že jasno zavzelo stališče višje sodišče v sodbi (pravilno sklepu) I Cp 3077/2011, bi morali tožniki za uspeh v pravdi zatrjevati in dokazati konkretna ravnanja oziroma svoj prostorski odnos do stvari (raba, uživanje, razpolaganje), ki je jasno viden tudi navzven. Zgolj par zatrjevanih voženj v daljšem časovnem obdobju (od leta 1982 naprej), kot jih je ugotovilo sodišče, poleg tega pa še v gozdu, ki ga lastnik logično ne more imeti stalno pod nadzorom, ne more predstavljati takšnega izvrševanja služnosti, ki bi ga šteli za navzven zaznavnega in ki bi bilo lahko podlaga za njeno priposestvovanje. V konkretnem primeru pa že iz trditvene podlage ne izhaja, da bi tožnika s pravnimi predniki izvrševala služnost na tak navzven manifestiran način. Tega pa tudi dokazni postopek ni pokazal. Sodba se opre predvsem na izpovedbe prič M. B. in M. Č. ter delno na izpovedbo A. D. in pisno izjavo A. L., na njihovi podlagi pa naredi napačne zaključke. Priča M. B. je bil v gozdu le dvakrat, ne da bi ga toženec videl, zato vožnjam ni mogel nasprotovati. Iz izpovedbe A. D. izhaja ravno nasprotno, kot zaključuje sodba. Jasno je povedal, da so predniki tožnikov vozili drugje. Kot resnično šteje izjavo sestre A. D. mlajšega A. L., ki pa se vabilu za zaslišanje ni odzvala, zato njeni izjavi ne bi smelo dati teže. Sicer pa se je slednja že leta 1968 odselila v Ljubljano in ji način koriščenja gozda ne more biti poznan. Kot odločilno sodba upošteva izpoved priče M. Č., ki pa ni potrdil, da bi D. ob kakšni konkretni priložnosti videl peljati po sporni poti. Potrdil je dogovarjanja glede ureditve poti po parceli 3561, ki je bila v lasti C., vendar dogovor ni bil nikoli realiziran. Sodišče zaključuje, da je ovržena trditev toženca, da sta D. uporabljala prečno pot, ki je označena na mapni kopi pod B/2 spisa. Tak zaključek je napačen in v nasprotju z izpovedbo Č. Sicer pa je slednji povedal, da se je tudi po ureditvi srednje poti še vedno vozilo, kjer se je pač dalo, česar ni mogoče razumeti, kot da sta D. ves čas uporabljala sporno pot. Sodišče uporabi obrnjeno dokazno breme, saj na podlagi nedokazanosti trditev toženca, da sta D. vozila po prečni poti, zaključi, da je resnična pavšalna trditev tožnikov, da sta vozila po sporni vtoževani poti. Parcela tožnikov (prej D.) ne leži ob tej poti, zato so za dostop do svoje parcele morali iskati razne poti prek tujih parcel. Večina prič je povedala, da so lastniki v glavnem vozili, kjer se je pač dalo, saj gre za raven teren in je to možno. Zaključki sodišča o vožnjah v preteklosti so v nasprotju z izpovedbo A. D. in M. B. Slednji je povedal, da je lastninski prednik tožnikov uporabljal vzporedno, sedaj zaraščeno pot. Graja zaključek sodbe, ko na podlagi sedanjega stanja obravnavanih poti v gozdu, oceni, da sta pot ves čas uporabljala tožnika s svojimi predniki. Današnje stanje poti za dokazovanje uporabe poti pred letom 2002 ni in ne more biti relevantno. Glede na to, da tožnika trdita, da po nakupu v letu 2002 teh poti nista uporabljala, je jasno, da se v tem času poti nekoliko zarastejo. Končno velja opozoriti še na pogoj redne in neprekinjene uporabe sporne poti v obdobju 20 let, ki v konkretnem primeru zagotovo ni podana. Po ugotovitvi sodbe se v vmesnem obdobju med smrtjo A. D. mlajšega in nakupom nepremičnine s strani tožnikov, po sporni poti ni vozilo. Napačno je stališče sodbe, da to dejstvo ni upoštevno, ker se pojem rednega izvrševanja povezuje z obsegom rabe gozda. Zakaj se v vmesnem času z gozdom ni gospodarilo, sodba veže na dejstvo, da je bil gozd izsekan in se opre na izpovedbo M. H. Slednji je bil v gozdu le dvakrat v življenju. Dokazno breme rednega in neprekinjenega izvrševanja služnosti je na tožnikih, pri čemer slednja zatrjujeta le uporabo s strani A. D. starejšega in nato mlajšega. Dejansko izvrševanje služnosti v obdobju od 1996 do 2002 ni izkazano, priposestvovalna doba ne more biti izpolnjena. Napačna je tudi odmera stroškov postopka. Ni podlage za priznanje stroškov postopka v zvezi z razširitvijo tožbe v neto znesku 230,10 EUR in stroškov nagrade za narok v zvezi z razširitvijo tožbe v znesku 212,40 EUR povečano za 30 % ter stroškov ponovljenega postopka (za postopek 230,10 EUR, za narok 217,10 EUR, povečano za 30 %), in je treba zato odločitev o stroških postopka ustrezno spremeniti.

3. Tožnika sta na pritožbo odgovorila, se opredelila do pritožbenih očitkov in predlagala njeno zavrnitev ter priglasila stroške.

5. Ob tokratnem sojenju(1) se sodba (v skladu z napotki razveljavitvenega sklepa pritožbenega sodišča) opredeli do trditev tožnikov o obstoju pogojev za nepristno priposestvovanje. Kot je pritožbeno sodišče obrazložilo že v sklepu 10. 7. 2013, sta tožnika ponudila zadostno trditveno podlago za preizkus, ali so izpolnjeni pogoji za nepravo priposestvovanje, in je drugačno pritožbeno prikazovanje zmotno.

6. Sodba zavzame stališče, da sta tožnika s pravnimi predniki več kot 20 let uporabljala sporno pot in so podani pogoji iz drugega odstavka 217. člena Stvarnopravnega zakonika (v nadaljevanju SPZ) za priposestvovanje služnosti.

7. Nosilne ugotovitve, na katerih temelji zavzeto stališče, so:

- da sta tožnika lastnika in posestnika gozdne parc. št. 3559 k. o. X, toženec pa lastnik sosednje parcele parc. št. 3558 iste k. o.,

- da je bila sedaj obstoječa makadamska gozdna pot urejena med leti 1982 in 1983, ko je bil nanjo navožen odpadni material iz tovarne strešnikov,

- da so pred ureditvijo te poti lastniki gozdnih parcel dostopali do svojih parcel, kjer se je dalo,

- da so tožniki in njuni predniki do svojih parcel dostopali tako, da so, od ureditve gozdne makadamske poti, po njej prišli do skrajnega severovzhodnega dela toženčeve parcele, nato so dostop nadaljevali po vzhodni stranici toženčeve parcele (pot po vzhodni stranici, je posuta z razbitimi strešniki), v nadaljevanju pa po južni stranici toženčeve parcele, ki v naravi predstavlja nezaraščeno traso širine 2,5 do 3 m, ki je delno zatravljena (sporna pot),

- da je tožnikoma pot po preseki (sporni poti) leta 2002 pokazal toženec pred nakupom zemljišča,

- da toženec ni dokazal, da sta, kot je trdil, pravna prednika tožnikov vozila po prečni poti, ki jo je označil na mapni kopiji B2,

- da do nastanka motilnih dejanj v letu 2009 in 2010 nihče od lastnikov sosednjih zemljišč vožnji ni potrdil, da bi toženec tožnikom, ki so od leta 2002 vozili po vzhodni in južni strani toženčeve nepremičnine, vožnjo prepovedoval,

- da je toženec začel tožnikoma prepovedovati vožnje oziroma jima vožnjo onemogočati, ko je po geodetskih meritvah v letu 2009 spoznal, da večji del poti poteka po njegovi nepremičnini (prej je domneval, da pot poteka po zemljišču M.),

- da je lastninski prednik tožnikov A. D. starejši umrl leta 1991, njegov sin A. D. pa je umrl šest let za njim,

- da se v vmesnem obdobju, med smrtjo A. D. mlajšega in nakupom nepremičnine s strani tožnikov (2002), po sporni poti ni vozilo.

8. Na podlagi gornjih ugotovitev sodba zaključi, da sta tožnika s svojimi lastninskimi predniki sporno pot uporabljala najmanj od leta 1983 (od ureditve gozdne poti, po kateri se do nje dostopa), da sta tožnika sporno pot uporabljala od nakupa gospodujoče nepremičnine v letu 2002 do leta 2009, ko jima je toženec začel vožnje prepovedovati in da ni pomembno nekajletno mirovanje izvrševanja služnosti (obdobje od smrti A. D. do nakupa nepremičnine s strani tožnikov).

9. Na podlagi nepravega priposestvovanja nastane stvarna služnost, če je lastnik gospodujoče stvari dejansko izvrševal služnost 20 let, lastnik služeče stvari pa temu ni nasprotoval (drugi odstavek 217. člena SPZ). Enako določa prvi odstavek 54. člena Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (v nadaljevanju ZTLR), ki se uporabi, če je priposestvovalna doba začela teči v času njegove veljavnosti in se je v času njegove veljavnosti, torej pred uveljavitvijo SPZ, tudi iztekla. Priposestvovalna doba začne teči tisti dan, ko je posestnik dobil stvar v posest, konča pa z iztekom zadnjega dne te dobe (prvi odstavek 45. člena SPZ, prvi odstavek 30. člena ZTLR). V priposestvovalno dobo se všteva tudi čas, ko posestnik, neodvisno od svoje volje, začasno ni mogel izvrševati posesti (peti odstavek 45. člena SPZ).

10. Pritožba ne nasprotuje več ugotovitvi sodbe, da sta tožnika sporno pot v prepričanju, da sta do tega upravičena, uporabljala od leta 2002 do leta 2009, ko jima je toženec vožnjo začel preprečevati, ker je, kot ugotavlja sodba, spoznal, da sporna pot ne poteka po zemljišču M., temveč po njegovem zemljišču. Nasprotuje pa dokazni oceni sodbe, da so sporno pot uporabljali tudi predniki tožnikov, vse od leta 1983 dalje. Dokazna ocena sodbe je prepričljiva in življenjsko logična in pritožbene trditve vanjo ne vzbujajo dvomov. Predmet tožbenega zahtevka je ugotovitev stvarne služnosti hoje in vožnje na toženčevi nepremičnini za potrebe gozdnega zemljišča tožnikov, kar pomeni, da je potrebnost voženj pogojena z gospodarjenjem gozda. Po povedanem zato ni pomembno, kot prikazuje pritožba, da je z izpovedbo M. B. (sodba ugotovitev, da so lastniški pravni predniki tožnikov uporabljali sporno pot, temelji na njegovi izpovedbi) dokazano, da je D. po tej poti vozil le dvakrat. Prepričljiva je obrazložitev sodbe, da od utrditve gozdne poti (okrog leta 1982) ni bilo več potrebe, da bi lastniki gozdov, tudi pravni predniki tožnikov, vozili kjerkoli se je dalo, kot pred tem letom. V izpovedbah zaslišanih prič, tudi priče A. D. (pritožba trdi, da iz njegove izpovedbe izhaja drugače, kot zaključuje sodba) je imelo zadostno podlago za ugotovitev, da so pravni predniki tožnikov vozili po sedaj sporni poti. Slednji je namreč povedal, da so po letu 1982 (od ureditve sedaj obstoječe utrjene gozdne poti, iz katere se odcepi v predmetnem postopku sporna pot) lastniki do svojih nepremičnin dostopali po tej gozdni poti, čeprav so tudi po letu 1982 „kdaj prišli do svoje parcele po spodnji poti“ (gre za pot, ki so jo uporabljali pred letom 1982). Dejstvo, da toženec ni dokazal (pritožba temu ne nasprotuje), da bi pravna prednika tožnikov uporabljala „prečno pot označeno v mapni kopiji B2“, res ne dokazuje, da sta uporabljala (sedaj) sporno pot. Glede na to, da pa je toženec tožnikom ob nakupu njunih nepremičnin (prej last D.) za dostop do njih pokazal (sporno pot) ter ob dejstvu, da po (neizpodbijani) ugotovitvi sodbe toženec do leta 2009 ni vedel, da večji del te poti poteka po njegovem zemljišču, pritožbeno sodišče ne dvomi v pravilnost ugotovitev sodbe. Pritožba z izpostavljanjem izpovedi prič (M. B., M. J.), ki so povedali, da so lastniki, tudi po ureditvi sedaj utrjene gozdne poti do svojih parcel dostopali enako kot prej, ne vzbuja dvoma. Z izpovedbo priče M. Č. sodba (15. točka obrazložitve) šteje za dokazano, da se s strani toženca zatrjevana pot, najmanj od ureditve gozdne makadamske poti dalje ni uporabljala in da so tožniki do svoje nepremičnine dostopali po sedaj sporni poti in ne kot dokaz, da so pravni predniki tožnikov uporabljali sporno pot. Pisni izjavi A. L. sodba ne podeli posebne teže, upošteva jo le v potrditev verodostojnosti izpovedb prič B. in B. Dejstvo, da A. L. na zaslišanje, kljub pravilnemu vabljenju ni pristopila, ne pomeni, kot prikazuje pritožba, da ji ni moglo biti poznano, kako sta njen oče in brat „sporno“ pot uporabljala. Neutemeljeni so pritožbeni očitki, da sodišče njeni pisni izjavi ne bi smelo dati dokazne vrednosti, ker je ni zaslišalo. Sodišče je v skladu z 236.a členom ZPP izjavo prebralo, posebne dokazne vrednosti pa ji, kot je bilo že obrazloženo, ni dalo. Pritrditi je pritožbi, da sklepanje sodbe o uporabi poti pred letom 2002, glede na ogledu ugotovljeno sedanje stanje, ni upoštevno, vendar pa odločitev ne temelji le na teh ugotovitvah.

11. Pritožbeno sodišče soglaša s stališčem sodbe, da dejstvo, da se v obdobju od leta 1996 do 2002 sporna pot ni uporabljala, ne pomeni, da je izvrševanje služnosti prenehalo. Po izrecni določbi druge alineje 223. člena SPZ stvarna služnost preneha, če se ne izvršuje v času, potrebnem za njeno priposestvovanje. V predmetni zadevi pa se služnost ni izvrševala le 6 let. Nepomembno je, ali se služnost ni izvrševala, kot ugotavlja sodba, ki sledi izpovedbi M. H., zato ker je bil gozd tožnikov (prej v lasti D.) izsekan ali iz kakšnega drugega razloga.

12. Po povedanem se izkaže, da se je potrebna priposestvovalna doba (20 let) iztekla že pred letom 2009, zato je materialnopravno pravilna odločitev sodbe, da so izpolnjeni pogoji za priposestovanje.

13. Pritrditi je pritožbi, da sodba nepravilno prizna stroške za nagrado za postopek v zvezi z razširitvijo tožbe in narok v zvezi z razširitvijo tožbe (gre za zneska 230,10 EUR in 212,40 EUR, povečana za 30 %, skupno znesek 575,25 EUR), saj nagrada za postopek in narok po ZOdvT pripada le enkrat, z razširitvijo tožbe pa se (s tožbo) označena vrednost spornega predmeta ni spremenila. V skladu s 4. točko opombe 3 ZOdvT se v primeru, da se zadeva vrne na nižje sodišče (obravnavani primer), ki se je z zadevo že ukvarjalo, že nastala nagrada za postopek pred tem sodiščem všteje v nagrado za postopek v ponovljenem postopku, zato tudi do nagrade za postopek v ponovljenem postopku (gre za znesek 230,10 EUR povečan za 30 %, skupno znesek 368,16 EUR) nista upravičena. Pravilno, v skladu z 19. členom ZOdvT v zvezi s 14. členom ZOdvT, pa sodba prizna nagrado za narok v ponovljenem postopku (po razveljavitvi). Po povedanem je zato pritožbeno sodišče temu ustrezno izpodbijano sodbo v stroškovnem delu (II. točki izreka) spremenilo tako, da je priznane stroške znižalo za 1.150,96 EUR (943,41 EUR z 22 % DDV) in v tem obsegu ugodilo pritožbi toženca (peta alineja 358. člena ZPP).

14. Sicer je, ker je ugotovilo, da pritožbeni razlogi niso utemeljeni in da ni procesnih in materialnih kršitev, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno, in v izpodbijanem, a nespremenjenem delu, potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

15. Toženec je s pritožbo uspel le s stranskim delom terjatve (stroški), zato do povrnitve pritožbenih stroškov ni upravičen (tretji odstavek 154. člena ZPP). Stroški tožnikov za odgovor na pritožbo, glede na njihovo vsebino, niso bistveno prispevali k odločitvi o pritožbi, zato niso bili potrebni (155. člen ZPP). Pritožbeno sodišče je zato odločilo, da vsaka stranka nosi svoje pritožbene stroške (2. točka 165. člena ZPP).

(1) Sodišče prve stopnje je o tožbenem zahtevku tožnikov odločalo že s sodbo P 483/2010 z dne 27. 8. 2012, ki je bila s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani I Cp 3262/2012 z dne 10. 7. 2013 razveljavljena in zadeva vrnjena sodišču prve stopnje v novo sojenje.

SPZ člen 45, 45/1, 45/5, 217, 217/2, 223, 223-2. ZTLR člen 54, 54/1. ZOdvT člen 14, 19.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.