VSL sklep IV Cp 2739/2014
Sodna praksa višjih sodišč, 2014-10-22

Blanka Javorac Završek (preds.), Katarina Parazajda (poroč.), Tomaž Pavčnik

začasna odredba - predodelitev otroka - nenadomestljiva škoda - zavračanje stikov

Ob ugotovljeni jasno izraženi želji obeh otrok, da ne želita k tožnici, do katere imata odkrit odpor, je sodišče prve stopnje materialnopravno pravilno zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe, s katero bi se otroka začasno zaupala v vzgojo in varstvo tožnici.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ponovno zavrnilo predlog tožnice za izdajo začasne odredbe, na podlagi katere naj bi mladoletna otroka pravdnih strank zaupalo v varstvo in vzgojo tožnici, uredilo stike med mladoletnima otrokoma in tožencem ter začasno uredilo plačevanje preživnine.

2. Zoper tak sklep se iz vseh zakonsko določenih pritožbenih razlogov pritožuje tožnica. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da predlogu za izdajo začasne odredbe ugodi. Podrejeno predlaga razveljavitev sklepa in vrnitev zadeve v ponovno odločanje sodišču prve stopnje. Po mnenju tožeče stranke sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku ni upoštevalo navodila Višjega sodišča v Ljubljani v sklepu IV Cp 2036/2013 s 23. 12. 2013. V ponovljenem postopku je zgolj enostransko povzelo ugotovitve izvedenca kliničnega psihologa T. R., ki je mnenje izdelal na podlagi leto dni starih izjav otrok, podanih pred CSD 27. 9. 2013. Sodišče prve stopnje bi se moralo opredeliti do okoliščin, s katerimi je tožnica utemeljevala nujnost izdaje začasne odredbe in sicer do fizične nasilnosti toženca, manipuliranja z otrokoma, vplivom toženca na obnašanje otrok v šoli. Ugotavljati bi moralo, ali bi otrokoma lahko brez izdaje začasne odredbe nastala nepopravljiva ali težko popravljiva škoda. Tožnica je prepričana, da okoliščina, da toženec spodkopava vez med otrokoma in materjo in popolnoma onemogoča stike med njimi, predstavlja takšno dejstvo. Opozarja, da toženec noče povedati kje otroka sedaj živita, kar nedvomno kaže na nujnost izdaje začasne odredbe, do česar se sodišče prve stopnje ni opredelilo. Prav tako pritožnico moti to, da sodišče prve stopnje ni ocenilo trditve, da zoper toženca teče predkazenski postopek za kaznivo dejanje z elementi nasilja. Tožnica izpostavlja, da je v izpodbijanem sklepu nasprotje med tem, kar o odločilnih dejstvih ugotavlja sodišče, in med vsebino izvedenih dokazov. Tožnica je namreč izpovedala, da se je marca 2013 umaknila iz skupnega stanovanja zaradi toženčevega nasilja, a je do avgusta 2013 vsak dan hodila k otrokoma, jima kuhala, pomagala pri šolskih nalogah in bila v stanovanju do večera, ko se je zaradi strahu pred nasiljem toženca umaknila. Pritožnica izpostavlja, da je nato toženec začel preprečevati stike z otrokoma, črniti tožnico in na vse načine trgati vez med njo in otrokoma. Ravnanje toženca, ki z otrokoma manipulira in nanju kvarno vpliva, ogroža njun normalen psihofizični razvoj. To potrjujeta mnenji obeh razrednih učiteljic otrok ter mnenje društva za nenasilno komunikacijo, nenazadnje pa tudi predkazenski postopek, ki je bil zoper toženca končan pred odločitvijo sodišča prve stopnje. Do vseh teh dokazov pa se sodišče prve stopnje ni opredelilo, s čimer je zagrešilo kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) ter zmotno ugotovilo dejansko stanje. Pritožnica v nadaljevanju graja ugotovitev sodišča prve stopnje, da je za otroka dobro poskrbljeno. Ponavlja, da se niti ne ve, kje živita in v kakšnih razmerah, niti ni sodišče ugotavljalo, ali ima toženec res dohodke v zatrjevani višini, saj toženec po lastni izpovedbi nikoli ni bil zaposlen. Tožnica je v vseh svojih pisnih vlogah izrecno navajala, da ji ni znana niti višina dohodkov, niti izvor, zato je v tem delu sodba v nasprotju z odločilnimi dejstvi, kot jih navaja sodišče. Toženec želi tožnico prikazati kot alkoholičarko, kar ne drži, saj izvedenka psihiatrične stroke pri tožnici sindroma odvisnosti od alkohola ni potrdila. Otroka sta pri tožencu ogrožena, saj je nagnjen k agresivnosti, kar izhaja iz izvedenskega mnenja. Dejstvo, da tožnica zaradi onemogočanja stikov s svojima mladoletnima otrokoma nima nikakršnih stikov, že samo po sebi predstavlja težko nadomestljivo in nepopravljivo škodo. Toženec pa s svojimi manipulacijami otežuje optimalen psihofizični razvoj, saj se otroka ne moreta ubraniti njegovega pritiska, zato sta v stiski in ju je strah, kar se kaže v njunem agresivnem vedenju, po drugi strani pa v zapiranju vase. To je nedvomno stanje, pred katerim je treba otroka zaščititi.

3. Tožena stranka na pritožbo ni odgovorila.

5. V skladu z določbo 411. člena ZPP lahko sodišče med postopkom v zakonskih sporih in sporih iz razmerij med starši in otroki na predlog stranke ali po uradni dolžnosti izda začasne odredbe o varstvu in preživljanju skupnih otrok. Začasne odredbe se izdajo po določbah Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ). Pri odločanju o začasnih odredbah v sporih iz razmerij med starši in otroki mora sodišče upoštevati, da je začasna odredba izjemno in začasno sredstvo in jo sodišče izda le, če ugotovi, da bi brez začasne odredbe otroku lahko nastala nepopravljiva ali nesorazmerno težko popravljiva škoda (glej tudi odločbo Ustavnega sodišča Republike Slovenije Up-232/99). Dokazni standard pri odločanju o začasnih odredbah je znižan na stopnjo verjetnosti in temu je podvržena tudi dokazna ocena.

6. Iz izpodbijanega sklepa izhaja, da mladoletna A. in L., ki sta stara trinajst in petnajst let, od marca 2013 živita ločeno z očetom in sta v okolje, kjer bivata, dobro vraščena. V razgovoru na CSD sta oba jasno izrazila svojo željo, da želita še naprej ostati pri očetu, ki od nekdaj skrbi zanju. L. je povedala, da si stikov z materjo ne želi, A. bi stike imel le po telefonu, oba pa si želita, da bi tožnica odšla na zdravljenje alkoholizma. Izvedenec klinični psiholog T. R. je na podlagi pregleda otrok in obeh pravdnih strank ugotovil, da je pri očetu za otroka relativno dobro poskrbljeno, da imata otroka do matere negativen odnos in sta do nje izrazito odkrito in intenzivno odklonilno naravnana, znakov zanemarjenosti, fizičnega nasilja ali neposredne ogroženosti otrok pa ni ugotovil. Te ugotovitve so tudi po presoji pritožbenega sodišča ključne in utemeljujejo zavrnitev predloga za izdajo začasne odredbe, na podlagi katere naj bi sodišče otroka začasno zaupalo v varstvo in vzgojo tožnici.

7. Pritožbena navedba, da je izvedenec klinični psiholog T. R. svoje mnenje izdelal na podlagi leto dni starih izjav otrok, ki sta jih podala pred CSD, ne drži. Kot izhaja iz mnenja, je izvedenec opravil klinično psihološki pregled obeh otrok.

8. Drži sicer, kar trdi tožnica in je potrdil tudi izvedenec, da je toženčev negativen odnos do tožnice stopnjeval negativen odnos otrok do matere, vendar pa je izvedenec ugotovil tudi, da toženčeva manipulacija ne bi mogla biti uspešna, če otroka za negativen odnos do matere ne bi imela realne podlage. Izražena želja otrok, da živita pri očetu, je očitno pristna. Ker otroka pri tožencu nista niti ogrožena niti zanemarjena niti ne trpita fizičnega nasilja, kot je ugotovil izvedenec R., so neutemeljeni pritožbeni očitki, s katerimi pritožnica graja ugotovljeno dejansko stanje glede ogroženosti otrok zaradi toženčevega fizičnega nasilja in manipulacij. To je tožnica dokazovala s sklicevanjem na tek predkazenskega postopka zoper toženca zaradi kaznivega dejanja zanemarjanja mladoletne osebe in surovega ravnanja ter mnenja razrednih učiteljic in društva za nenasilno komunikacijo. Glede na ugotovitve izvedenca R., ki je ogroženost otrok pri tožencu izrecno izključil, pritožba tudi neutemeljeno izpostavlja izvedenčevo ugotovitev o toženčevi nagnjenosti k agresivnosti. Ker se je do zatrjevane ogroženosti otrok sodišče prve stopnje opredelilo, tudi pritožbeni očitek o kršitvi iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni utemeljen.

9. Vprašanje, kakšne dohodke prejema toženec, za presojo utemeljenosti izdaje predlagane začasne odredbe ni pravno odločilno, zato se sodišče prve stopnje z njim pravilno ni ukvarjalo. Posledično je posplošeno zatrjevan očitek o zagrešeni kršitvi iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z višino toženčevih prihodkov neutemeljen.

10. Pritožnica v pritožbi opozarja na določbo četrtega odstavka 106. člena ZZZDR, po kateri lahko sodišče v primeru, če tisti izmed staršev, pri katerem otrok živi, onemogoča stike med otrokom in drugim od staršev, odloči, da se tistemu od staršev, ki onemogoča stike, odvzame varstvo in vzgoja in se otroka zaupa drugemu. Vendar pa je pritožnica spregledala, da tako sodišče ravna le v primeru, če je tako mogoče varovati otrokovo korist. Ob ugotovljeni jasno izraženi želji obeh otrok, da ne želita k tožnici, do katere imata odkrit odpor, je sodišče prve stopnje materialnopravno pravilno zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe, s katero bi se otroka začasno zaupala v vzgojo in varstvo tožnici. Pritožbeno sodišče se strinja s sodiščem prve stopnje, da tožnica ni uspela z verjetnostjo izkazati nastanka nenadomestljive ali težko nadomestljive škode, ki bi terjala izdajo predlagane začasne odredbe. Očitek pritožbe, da sodišče prve stopnje navedene okoliščine ni ugotavljalo, pa ni utemeljen. Ugotovitev o tem izhaja iz 10. točke obrazložitve izpodbijanega sklepa.

11. Očitki, da sodišče prve stopnje ni sledilo napotkom pritožbenega sodišča v sklepu IV Cp 2036/2013 s 23. 12. 2013, niso utemeljeni. Zaradi presoje utemeljenosti tožničinih očitkov o toženčevem nasilju in škodljivem vplivu na otroka ter zaradi toženčevih očitkov o alkoholizmu tožnice je sodišče prve stopnje postavilo izvedenca, in sicer stalnega sodnega izvedenca klinično psihološke stroke ter izvedenko psihiatrične stroke, kot je bilo to sodišču naloženo v 13. točki omenjene odločbe. Zato očitek, da prvostopenjsko sodišče ni sledilo izrecnim navodilom, ne drži.

12. Višje sodišče nazadnje še dodaja, da okoliščina, da otroka tako dolgo nimata stikov z materjo, ni v njuno korist. A enako velja za vsak stik, ki bi jima bil vsiljen, še bolj pa začasno dodelitev, ki bi jima bila vsiljena. V takšni situaciji lahko sodišče prve stopnje, kot je višje sodišče že enkrat zapisalo, poseže tudi po začasnih ukrepih po uradni dolžnosti; še posebej pa je ključno, da poskrbi za čim hitrejše zavarovanje koristi otrok s hitro odločitvijo o tožbenem zahtevku.

13. Ker pritožba tožnice ni utemeljena, prav tako pa niso podani razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (druga točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.