VSL sodba I Cp 1436/2012
Sodna praksa višjih sodišč, 2013-03-11

STANOVANJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

stroški upravljanja - stroški obratovanja - pogodba o upravljanju - veljavnost pogodbe o upravljanju - stanovanjska soseska - določitev upravnika - posel rednega upravljanja - verzija - spor majhne vrednosti

Tožeča stranka ni izkazala pogodbene podlage svojega zahtevka, saj ni dokazala veljavno sklenjene pogodbe o upravljanju z lastniki stavbe.

Zatrjevane okoliščine plačila stroškov dobaviteljem in izvajalcem storitev, ki jih je tožeča stranka zalagala za toženca iz lastnega premoženja, predstavljajo podlago za nastanek obveznosti toženca na vrnitev plačil, ki so bila izvedena v njegovo korist, vendar ne na podlagi 776. člena OZ, saj ta predvideva pogodbeno podlago vrnitvenega zahtevka, ampak na podlagi določbe 197. člena OZ. Tožeča stranka bi morala zatrjevati in dokazati kolikšen del stroškov, ki jih je plačala dobaviteljem in izvajalcem storitev odpade na zgradbo, v kateri ima toženec poslovni prostor in garažo in nato kolikšen del teh stroškov odpade na toženca v sorazmerju z velikostjo njegovega idealnega deleža. Konkretno tožeča stranka ni zadostila navedenemu trditvenemu in dokaznemu bremenu.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoj strošek odgovora na pritožbo.

1. Sodišče prve stopnje je s sklepom o izvršbi na podlagi verodostojne listine VL 82090/2008 z dne 18. 11. 2008 naložilo tožencu, da tožeči stranki plača 2.008,97 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega zneska dalje ter izvršilnimi stroški v znesku 137,00 EUR. Po ugovoru toženca je izvršilno sodišče razveljavilo navedeni sklep o izvršbi v njegovem dovolilnem delu, glede dajatvenega dela odločitve in odločitve o izvršilnih stroških pa je postopek prešel v pravdnega. V tem je sodišče prve stopnje zaradi delnega umika tožbe ustavilo postopek za 302,13 EUR, v ostalem delu pa sklep o izvršbi razveljavilo in tožbeni zahtevek zavrnilo. Odločilo je še, da je tožeča stranka dolžna povrniti tožencu pravdne stroške v znesku 1.133,74 EUR.

2. Tožeča stranka je proti takšni odločitvi vložila pravočasno pritožbo, s katero uveljavlja vse zakonsko določene pritožbene razloge. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni, podredno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da se določila pogodbe o upravljanju res glasijo „za račun kupcev“, saj je bila pogodba dejansko sklenjena v njihovo korist, vendar pa je bil tudi I., d.d. v času sklepanja pogodbe o upravljanju solastnik soseske, saj vseh enot do takrat še ni prodal, zato je potrebno tudi njegov delež upoštevati pri presojanju, ali je bila pogodba sklenjena s soglasjem zadostne večine etažnih lastnikov. Nobenega razloga namreč ni, da pravica soodločanja, ki v konkretnem primeru izhaja iz lastninske pravice, za I. d.d., ne bi veljala. Zakaj sodišče meni drugače, ni jasno, zato je izpodbijana sodba obremenjena z bistveno kršitvijo določb postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) in napačno uporabo materialnega prava. Sodišče bi moralo tožečo stranko v okviru načela materialnega procesnega vodstva pozvati, da poda potrebna pojasnila. Ker tega ni storilo, je zagrešilo bistveno kršitev postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Pogodba o upravljanju je glede na navedeno pravni temelj vtoževane obveznosti. Da je tožeča stranka plačala stroške dobaviteljem iz lastnih sredstev ni bilo sporno. Za vsako fakturo pa je predložila tudi dokazilo o plačilu. Te stroške je tožeča stranka plačala namesto toženca, zato je ta za navedeno plačilo obogaten. To izhaja iz 776. člena Obligacijskega zakonika (OZ), saj je med strankama sklenjena mandatna pogodba. Nerazumljiv in protispisen je tudi zaključek sodišča, da tožnik ni navedel, kolikšna je bila toženčeva korist. To izhaja že iz predloga za izvršbo in iz knjigovodske listine, ki je bila podlaga predlogu, v kateri je po vrsti in višini navedena vsaka posamezna vtoževana postavka. Iz razdelilnika stroškov, ki ga je predložila tožeča stranka je razvidno tudi kako so se posamezni stroški delili med različne vhode. Prav tako je razvidno kolikšen del stroškov odpade na toženo stranko. Razdelilnik je del tožbenih navedb. Tožnik je svoj zahtevek podredno utemeljeval tudi po določilih nujne gestije. Napačen in protispisen je tudi zaključek sodišča, da tožnik ni konkretiziral za katere storitve naj bi bil uporabljen posamezen ključ delitve stroškov. Prav tako ne drži zaključek sodišča, da so navedbe tožečih strank glede višine posameznih stroškov tako pomanjkljive, da izračuna ni mogoče preveriti. Če je sodišče menilo, da so posamezne navedbe pomanjkljive, bi se moralo poslužiti materialnega procesnega vodstva.

3. Toženec je v odgovoru na pritožbo predlagal njeno zavrnitev in potrditev sodbe sodišča prve stopnje.

5. Obravnavani spor sodi med spore majhne vrednosti (spori v katerih se tožbeni zahtevek nanaša na denarno terjatev, ki ne presega 2.000,00 EUR – prvi odstavek 443. člena ZPP). V sporih majhne vrednosti veljajo posebna pravila, ki odstopajo od splošnih pravil pravdnega postopka. Tako se sodba, s katero je končan spor v postopku v sporu majhne vrednosti lahko izpodbija le zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz drugega odstavka 339. člena in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. To pomeni, da v pritožbi zoper odločitev v sporu majhne vrednosti ni mogoče izpodbijati dejanskega stanja odločitve.

6. Z vtoževano terjatvijo tožeča stranka zahteva od toženca plačilo stroškov upravljanja in obratovanja za obdobje od maja 2007 do junija 2008. Obveznost plačila navedenih stroškov po trditvah tožbe izhaja iz naslova lastništva in uporabe poslovnega prostora v stanovanjskem objektu na … . Pravilen je zaključek sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ni izkazala pogodbene podlage svojega zahtevka, saj ni dokazala veljavno sklenjenost pogodbe o upravljanju z lastniki stavbe na naslovu … .

7. Materialnopravna podlaga sklenitve navedene pogodbe je v določilih Stanovanjskega zakona (Ur. l. RS, 18/91, SZ), ki določa za veljavno sklenitev pogodbe sporazum solastnikov, katerih solastniški deleži sestavljajo skupaj več kot polovico vrednosti stanovanjske hiše in določilo drugega odstavka 15. člena Zakona o temeljnih lastninsko pravnih razmerjih (Ur. l. SFRJ, št. 6/80), ki ga je potrebno uporabiti glede presoje veljavnosti sklenitve obravnavane pogodbe in ki za posle v zvezi z rednim upravljanjem določa soglasje lastnikov, katerih deli sestavljajo več kot polovico vrednosti stvari (določitev upravnika sodi med posle rednega upravljanja). Pri tem ni ovir, da se pogodba o upravljanju lahko sklene tudi za stanovanjsko sosesko, saj omenjena zakona sklenitve takšne pogodbe ne izključujeta. Vendar pa bi v takšnem primeru pogodba o upravljanju lahko zavezovala zgolj lastnike stanovanj v tistih stanovanjskih hišah, v katerih je bila sklenjena z soglasjem solastnikov, katerih solastniški deleži predstavljajo skupaj več kot polovico vrednosti konkretne večstanovanjske stavbe. Sporna pogodba tako lahko zavezuje zgolj lastnike stanovanj v tistih zgradbah, v katerih je bila sklenjena z večinskim soglasjem lastnikov teh zgradb. Da gre v obravnavani zadevi za tak primer tožeča stranka ne zatrjuje in zato tudi ne dokazuje. Glede na navedeno je tudi brez pomena presoja ali je I., d.d. sklepal pogodbo o upravljanju soseske tudi kot solastnik in da bi bilo zato treba upoštevati pri presojanju, ali je bila pogodba sklenjena s soglasjem zadostne večine etažnih lastnikov, tudi njegov delež. Ne glede na navedeno pa je treba navesti, da iz določila prvega odstavka IV. člena pogodbe izhaja, da naročnik (I., d.d.) sklepa pogodbo za račun kupcev na podlagi podpisanih pooblastil in izjav, torej ne v svojem imenu, temveč zgolj v imenu kupcev, ki so ga za to pooblastili. Glede na navedeno je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da pogodba o upravljanju ne more predstavljati pravne podlage vtoževanemu zahtevku.

8. Pritrditi je treba tudi stališču sodišča prve stopnje, da tožeča stranka nepravilno temelji svoj tožbeni zahtevek na pravilih, ki veljajo za poslovodstvo brez naročila (199. člen OZ). Prvostopenjsko sodišče pravilno zaključuje, da tožeča stranka ni izkazala nujnosti oprave poslov za toženo stranko, oziroma da bi morala plačila dobaviteljem opraviti tako hitro, da pred plačilom ni mogla pridobiti toženčevega soglasja.

9. Pritrditi pa je treba pritožbi, da zatrjevane okoliščine plačila stroškov dobaviteljem in izvajalcem storitev, ki jih je tožeča stranka zalagala za toženca iz lastnega premoženja, predstavljajo podlago za nastanek obveznosti toženca na vrnitev plačil, ki so bila izvedena v njegovo korist, vendar ne na podlagi 776. člena OZ, saj ta predvideva pogodbeno podlago vrnitvenega zahtevka, ampak na podlagi določbe 197. člena OZ. Tožeča stranka bi morala zatrjevati in dokazati kolikšen del stroškov, ki jih je plačala dobaviteljem in izvajalcem storitev odpade na zgradbo ..., v kateri ima toženec poslovni prostor in garažo in nato kolikšen del teh stroškov odpade na toženca v sorazmerju z velikostjo njegovega idealnega deleža. Pravilen je zaključek sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ni zadostila navedenemu trditvenemu in dokaznemu bremenu. Pravilen je očitek, da vtoževane obveznosti toženca ni ustrezno substancirala oziroma, da je v spis vložila zgolj obširno listinsko dokumentacijo brez konkretizacije omenjenih pravno relevantnih dejstev. Nekonkretiziranih dejanskih trditev zato ni bilo mogoče preizkusiti. Zaradi povezanosti trditvenega in dokaznega bremena strank, sodišče ne more samo iz listin, ki jih stranka vloži v spis, ustvarjati dejanske podlage odločitve. Tako izpiska iz knjigovodske evidence št. 682857, ki je bil podlaga za vložitev predloga za izvršbo, ni mogoče preizkusiti. Tožena stranka je ves čas prvostopenjskega postopka izpostavljala nejasnost in nerazumljivost dejanskih tožbenih trditev povezanih s predloženimi listinami. Tožeča stranka zato ne more očitati sodišču prve stopnje opustitev materialnega procesnega vodstva, ki pa tudi sicer predstavlja očitek relativne bistvene kršitve določb postopka (prvi odstavek 339. člena ZPP v zvezi z 285. členom ZPP), ki je v tem postopku nedopusten pritožbeni razlog.

10. Ker tožbenega zahtevka tožeče stranke iz naslova verzije glede na pomanjkljivo trditveno podlago ni mogoče preizkusiti po njegovi višini, je odločitev prvostopenjskega sodišča o njegovi zavrnitvi pravilna. Pritožbo tožeče stranke je bilo zato treba zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

11. Odločitev o toženčevih stroških odgovora na pritožbo temelji na določilu prvega odstavka 155. člena v zvezi s 165. členom ZPP. Po mnenju pritožbenega sodišča ne gre za potreben strošek postopka, zato je ta strošek dolžan toženec kriti sam.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.