VSL sodba in sklep II Cp 3034/2013
Sodna praksa višjih sodišč, 2014-01-22

Milan Mlinar (preds.), Nataša Ložina (poroč.), Anton Bizjak

CIVILNO PROCESNO PRAVO - PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE

javno priobčevanje glasbenih neodrskih del - plačilo nadomestila - avtorski honorar - dokazno breme - tarifa

S tem, ko je bilo izkazano, da je tožena stranka v novembru 2004 javno priobčevala neodrska glasbena dela, je bilo dokazno breme, da kasneje neodrskih glasbenih del ni več javno priobčevala, prevaljeno na toženo stranko.

Za veljavno sprejetje Pravilnika 2006 skupaj s tarifnim delom bi bilo potrebno soglasje reprezentativnih združenj, ki pa ga tožnik ni imel, pač pa je enostransko sprejel Pravilnik 2006, v tarifnem delu pa občutno (upoštevajoč inflacijo) dvignil višino nadomestil za uporabo glasbe. Pravilnik 2006 je bil torej sprejet v nasprotju z določili takrat veljavnega ZASP – UPB-1 in zato ni veljaven. Tožeča stranka lahko zaračuna toženi stranki le takšen avtorski honorar, kot je veljal po tarifi 1998.

I. Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje razveljavi v III. točki izreka, v kolikor se ta nanaša na vtoževani avtorski honorar za poslovalnico „B.“ in v IV. točki izreka in se v tem obsegu zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Sicer se pritožba zavrne in se v izpodbijanem, a nerazveljavljenem delu (I. točka izreka in III. točka izreka glede poslovalnice „Ž.“) potrdita sodba in sklep sodišča prve stopnje.

III. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo in sklepom z dne 23. 4. 2013 v zvezi s popravnim sklepom z dne 7. 8. 2013 odločilo, da se sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. VL 68395/2010 z dne 21. 5. 2010 razveljavi v 1. in 3. točki izreka (I. točka izreka), da je tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati glavnico v znesku 1.916,87 EUR ter zakonske zamudne obresti od zneska 1.492,75 EUR za čas od 5. 5. 2010 do plačila in od zneska 424,12 EUR za čas od 13. 5. 2010 do plačila, v roku petnajst dni (II. točka izreka), kar je tožeča stranka zahtevala več ali drugače je zavrnilo (III. točka izreka) in odločilo, da vsaka stranka sama nosi svoje stroške (IV. točka izreka).

2. Zoper zavrnilni del sodbe (I. in III. točka izreka) ter stroškovno odločitev (IV. točka izreka) se pritožuje tožeča stranka, iz vseh zakonsko dopustnih pritožbenih razlogov. Navaja, da je sodišče glede poslovalnice tožene stranke B. zmotno ugotovilo, da za to poslovalnico tožena stranka tožeči stranki avtorskega honorarja ne dolguje. Tožena stranka je zatrjevala, da je poslovalnico zaprla, vendar svoje izjave ni ustrezno specificirala v smislu, kdaj naj bi do zaprtja prodajalne prišlo, niti ni predložila ustreznega dokazila, ki bi njene navedbe potrjevalo. Navedbe o zaprtju prodajalne ni dokazala, sodišče se do tega ni opredelilo in v tem delu ostaja obrazložitev sodbe pomanjkljiva in nepreverljiva. Iz prijavnice z dne 26. 11. 2004 izhaja, da je bila uporaba glasbe v B. ugotovljena, nasprotno dejstvo pa tožeči stranki s strani tožene stranke ni bilo nikoli sporočeno, kljub dolžnosti sporočanja podatkov o uporabi glasbe. Tudi o prenehanju uporabe glasbe se sodišče ni opredelilo. Sodišče ni upoštevalo, niti se ni opredelilo do dopisa tožene stranke z dne 23. 6. 2006, v katerem se je slednja sklicevala na odprte postavke do tožeče stranke, slednjih ni prerekala, niti v delu, ki se nanaša na poslovalnico B. ne. Iz tega sledi, da je priznavala tudi svojo obveznost iz naslova B., v nasprotnem primeru bi jo v dopisu iz leta 2006 zagotovo prerekala. Obrazložitev sodbe v navedenem delu je nejasna, neobrazložena in pomanjkljiva, sodbe se ne more preizkusiti, kar je absolutno bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Nadaljnje (obširne) pritožbene navedbe se nanašajo na veljavnost Pravilnika 2006 in v njem vsebovane Tarife in sicer tožeča stranka najprej podaja uvodna pojasnila v zvezi s tarifo za javno priobčitev glasbenih del in navaja, da je 11. člen Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del iz leta 1998 določal, da se vrednost tarife letno usklajuje z uradno objavljenimi podatki o indeksu cen na drobno, vrednost se lahko spreminja tudi v krajših obdobjih, če indeks rasti cen na drobno preseže 10% od začetka koledarskega leta. Pravilnik je torej povsem določno določal višino tarife in mehanizem usklajevanja, torej bi si lahko vsakdo na podlagi besedila navedenega Pravilnika in uradno objavljenih podatkov o indeksu cen na drobno izračunal vrednost tarife za vsako posamezno leto. Odobritev Pravilnika iz leta 1998 s strani Urada Republike Slovenije za intelektualno lastnino (URSIL) se je nanašala tako na tarifno prilogo, kot na vse druge določbe normativnega dela, ki določajo tarifo, vključno z 11. členom. Situacijo bi lahko analogno primerjali z Zakonom o sodnih taksah in Zakonom o odvetniški tarifi. Pravilnik je bil o odobritvi strani URSIL objavljen v Uradnem listu RS z dne 10. 4. 1998 in je pričel veljati 25. 4. 1998. Tožeča stranka v nadaljevanju podaja uradno  objavljene podatke o indeksu cen na drobno za obdobje od sprejema Pravilnika iz leta 1998 do konca novembra 2006, konec novembra 2006 je bila inflacija že tolikšna, da bi bilo potrebno za pravilno revalorizacijo vrednosti iz tarifnega dela Pravilnika ob upoštevanju 11. člena Pravilnika množiti s faktorjem 1,587. Za revalorizacijo zneskov v skladu z 11. členom Pravilnika v nobenem primeru ni potrebno kakršnokoli dodatno soglasje URSIL, še manj njihova javna objava. Pritožnik nadalje navaja, glede napačne uporabe materialnega prava, da je bilo obračunavanje tarife skladno s Pravilnikom iz leta 2006 povsem pravilno, zneski iz Pravilnika 1998 so bili revalorizirani in objavljeni v Uradnem listu RS, št. 138/2006 z dne 28. 12. 2006, skupaj s preračunom tarife v EUR in ni šlo za spremembo tarife, zato se ni bilo potrebno držati nobenih posebnih pravil in ne doseči spremembe skupnega sporazuma niti odločbe Sveta za avtorsko pravo. Pritožnik dano situacijo primerja s kreditnimi pogodbami, kjer sprememba euriborja ne predstavlja spremembe kreditne pogodbe. Ne glede na to, da objava revaloriziranih zneskov ni bila potrebna, je tožeča stranka revalorizirane zneske objavila istočasno, ko je zneske preračunala v EUR in sicer v Uradnem listu št. 138/2006. Tako je neutemeljeno sklicevanje sodišča na pogoje za sklepanje skupnih sporazumov in spremenjen postopek sprejemanja tarif, saj tožeča stranka vtožuje zneske v tem postopku na podlagi Pravilnika iz leta 1998. Objava revaloriziranih zneskov sploh ni bila potrebna, če bi bila, pa je tako objavo predstavljala objava z dne 28. 12. 2006. Tožeča stranka se sklicuje še na sodno prakso (odločbo Višjega sodišča v Ljubljani, I Cp 4292/2009) in navaja, da ni šlo za novo tarifo. Sodišče je tako napačno upoštevalo tarifo iz Pravilnika iz leta 1998, saj je ni upoštevalo v celoti, ampak je določene člene tarife selektivno izpustilo. Svoje stališče o veljavnosti Pravilnika 98 kot podzakonskega akta je dalo tudi Ustavno sodišče RS in zavzelo jasno stališče, da Pravilnik združenja SAZAS o javni priobčitvi glasbenih del v celoti velja, pri čemer ni mogoče podati zgolj in samo soglasja k prilogi, pač pa k aktu v celoti. Objava revaloriziranih zneskov v Uradnem listu št. 138/2006 je bila objavljena pred objavo ZASP-D. Sodišče je protiustavno odločilo, da Pravilnika 2006 ni mogoče uporabiti in je arbitrarno odločilo, kateri Pravilnik bo uporabilo, takega pooblastila pa sodišče v Ustavi RS nima. Sodišče, če ugotovi, da je podzakonski akt v nasprotju z Ustavo ali zakonom, svoje odločitve ne opre na podzakonski akt, ampak uporabi neposredno zakon. V nadaljevanju se pritožba sklicuje na odločbo Višjega sodišča I Cp 2471/2010 ter navaja, da ni pravilno stališče prvostopenjskega sodišča, da je ZASP-B dal moč skupnega sporazuma samo tarifi iz Pravilnika 1998. Prvostopenjsko sodišče je torej napačno uporabilo materialno pravo. Zmotno je štelo, da je potrebno upoštevati zgolj tarifo Pravilnika 1998. Glede na to, da ima celoten Pravilnik 1998 moč skupnega sporazuma, bi moralo upoštevati tudi njegove splošne določbe, vključno z 11. členom. Tožeča stranka vlaga pritožbo tudi zoper odločitev prvostopenjskega sodišča o pravdnih stroških, saj bi sodišče moralo  tožbenemu zahtevku ugoditi v celoti in posledično toženi stranki naložiti povračilo vseh pravdnih stroškov, ki so nastali tožeči stranki.

3. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo tej nasprotuje.

5. Pritožba tožeče stranke je utemeljena v delu, ki izpodbija odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi tožbenega zahtevka glede plačila avtorskega honorarja za predvajanje glasbe v poslovalnici tožene stranke „B.“ Sodišče prve stopnje je navedlo, da tožeča stranka za trditve, da so zastopniki tožeče stranke opravljali kontrolo in ob vsaki kontroli v prodajalni „B.“ ugotovili, da tožena stranka javno priobčuje neodrska glasbena dela, ni predložila nobenega dokaza, to pa tudi ni bilo dokazano z zaslišanjem T. V.. Sodišče se je postavilo na stališče, da bi morala tožeča stranka dokazati, da je tožena stranka v obdobju od januarja 2005 do vključno decembra 2010 v svoji prodajalni „B.“ javno priobčevala neodrska glasbena dela, saj negativnega dejstva (da po kontroli, opravljeni v letu 2004 ni več javno priobčevala neodrskih del, kasneje je prodajalno celo zaprla) tožena stranka ne more dokazati. Tožeča stranka svoje trditve ni dokazala, zato je sodišče zaključilo, da tožeča stranka do plačila nadomestila za javno priobčitev neodrskih glasbenih del v prodajalni tožene stranke „B.“ ni upravičena. Pritožba se zoper takšno odločitev utemeljeno pritožuje, to pa zato, ker dejstvo, da je bila pri toženi stranki v navedeni prodajalni v letu 2004 opravljena kontrola, ni bilo prerekano, kot dokaz je bila predložena tudi prijavnica (pod A 76), kontrola je bila opravljena 26. 11. 2004. Neprerekanih dejstev ni potrebno dokazati, trditev, da po kontroli ni več javno priobčevala neodrskih glasbenih del in je kasneje prodajalno celo zaprla, pa bi morala dokazati tožena stranka. S tem, ko je bilo izkazano, da je tožena stranka v novembru 2004 javno priobčevala neodrska glasbena dela, je bilo dokazno breme, da kasneje neodrskih glasbenih del ni več javno priobčevala, prevaljeno na toženo stranko. V zvezi s tem pritožba utemeljeno opozarja tudi na dopis tožene stranke z dne 23. 6. 2006, v katerem ta odprtih postavk do tožeče stranke ni prerekala, niti v delu, ki se nanaša na poslovalnico „B.“

6. Glede poslovalnice „B.“ oziroma obveznosti plačila avtorskega honorarja oziroma nadomestila za to poslovalnico, je bilo zato potrebno sodbo sodišča prve stopnje razveljaviti in zadevo v tem delu vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ponovljenem postopku naj sodišče prve stopnje pravilno upošteva dokazno breme in se opredeli tudi glede navedenega dopisa z dne 23. 6. 2006. Ker je glede poslovalnice „B.“ sporen tudi temelj zahtevka in ne le višina, je bilo potrebno zavrnilni del sodbe glede te poslovalnice razveljaviti v celoti (354. člen Zakona o pravdnem postopku, ZPP).

7. Neutemeljena pa je pritožba tožene stranke v delu, ki se nanaša na višino priznanega avtorskega honorarja za poslovalnico „Ž.“ Prvostopenjsko sodišče je namreč ravnalo prav, ko se je pri odločanju o višini zahtevka oprlo na tarifo iz Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del (Ur. l. RS, št. 29/1998, v nadaljevanju Pravilnik 98). V Zakonu o avtorskih in sorodnih pravicah (ZASP – UPB1, Ur. l. RS, št. 24/2004), ki je veljal v trenutku objave Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del (Ur. l. RS, št. 138/2006, v nadaljevanju Pravilnik 2006) je namreč določeno, da kolektivne organizacije (v tem primeru tožeča stranka) sklepajo z reprezentativnimi združenji uporabnikov skupne sporazume o pogojih in načinih uporabe teh del ter višini nadomestil za njihovo uporabo. V prehodnih določbah Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah (ZASP-B, Ur. l. RS, št. 43/2004) pa je določeno, da se tarife kolektivnih organizacij, ki veljajo na dan uveljavitve tega zakona, obravnavajo kot veljavni skupni sporazum o tarifi. Na dan uveljavitve ZASP-B je bil v veljavi Pravilnik 98 skupaj z njegovim tarifnim delom, ki se je štel za veljavni skupni sporazum, sklenjen z reprezentativnimi združenji uporabnikov. Za veljavno sprejetje Pravilnika 2006 skupaj s tarifnim delom bi bilo tako potrebno soglasje reprezentativnih združenj, ki pa ga tožnik ni imel, pač pa je enostransko sprejel Pravilnik 2006, v tarifnem delu pa občutno (upoštevajoč inflacijo) dvignil višino nadomestil za uporabo glasbe. Pravilnik 2006 je bil torej sprejet v nasprotju z določili takrat veljavnega ZASP – UPB-1 in zato ni veljaven, sodišče prve stopnje je zato pravilno ugotovilo, da za enostranski sprejem tarife tožeča stranka ni imela nikakršne zakonske podlage in tarifa 1998 velja za skupni sporazum in se uporablja še naprej. Tožeča stranka torej lahko zaračuna toženi stranki le takšen avtorski honorar, kot je veljal po tarifi 1998. Prav tako pritožba neutemeljeno navaja, da naj bi bila veljavna določba 11. člena Pravilnika iz leta 1998 in da naj bi ta tožečo stranko opravičevala do valorizacije tarife iz Pravilnika iz leta 1998. Normativni del Pravilnika 1998 in s tem tudi njegov 11. člen, ki ureja usklajevanje tarifnih postavk ob upoštevanju indeksa rasti cen na drobno, namreč ni bil sestavni del veljavne tarife in z uveljavitvijo ZASP-B ni postal sestavni del skupnega sporazuma.

8. Ob povedanem, ko ne pride v poštev določba 11. člena Pravilnika 98 in ko tudi ni veljavna tarifa iz Pravilnika 2006, je, kot že navedeno, potrebno upoštevati veljavne pravne podlage, to pa je že navedeni ZASP, vključno z novelo objavljeno v Uradnem listu RS, 43/04, to je ZASP-B, ki je določil, da ima naravo skupnega sporazuma tarifna priloga Pravilnika 98. Zaračuna se torej lahko le mesečni avtorski honorar v skladu z določbo veljavne tarife. Pritožba se pri tem neutemeljeno obširno sklicuje in povzema zadeve višjega sodišča, ki pa ne predstavljajo uveljavljene sodne prakse. Vrhovno sodišče RS je namreč v zadevi II Ips 160/2011 odločilo, da tarifa iz Pravilnika 2006 ne more imeti pravne veljave ter, da 11. člen Pravilnika 98 ni bil sestavni del veljavne tarife in z uveljavitvijo ZASP-B ni postal njegov sestavni del (zato valorizacija tarife in usklajevanje z objavo tudi ne pride v poštev).

9. Ker je torej mogoče ugotoviti, da se lahko uporabi le veljavna tarifa, to pa je že navedena tarifa iz Pravilnika 98 (in drugačne pritožbene navedbe niso utemeljene), je sodišče prve stopnje pri izračunu nadomestila avtorskega honorarja, ki ga je tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati v obdobju od januarja 2005 do vključno marca 2010, za javno priobčitev neodrskih glasbenih del v prodajalni „Ž.“, pravilno upoštevalo tarifo iz leta 1998. Na podlagi navedene tarife je izračunalo celoten dolg tožene stranke, glede plačila višjih zneskov, to je zneskov v skladu s Pravilnikom 2006, pa je tožbeni zahtevek pravilno zavrnilo. Pri tem je materialno pravo, glede na že obrazloženo, pravilno uporabilo in drugačne pritožbene navedbe niso utemeljene. Pritožbo tožeče stranke je bilo zato potrebno glede zavrnilnega dela, ki se nanaša na „Ž.“, zavrniti in sodbo sodišča prve stopnje v tem delu potrditi (353. člen ZPP), saj sodišče druge stopnje ob preizkusu sodbe sodišča prve stopnje v tem delu tudi ni ugotovilo kršitev določb postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti.

10. Neutemeljeno tožeča stranka izpodbija tudi I. točko izreka odločbe sodišča prve stopnje o razveljavitvi sklepa o izvršbi, ki jo je sodišče prve stopnje sprejelo iz procesnih razlogov (glej 6. točko sodbe sodišča prve stopnje), postopek pa je nadaljevalo po tožbi, zato je sodišče druge stopnje tudi pritožbo glede I. točke izreka zavrnilo.

11. Zaradi delne razveljavitve odločitve o glavni stvari, je razveljavljen tudi stroškovni izrek. Odločitev o stroških pritožbenega postopka pa temelji na 3. odstavku 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

VSL sodba II Cp 1552/2014, enako II Cp 1057/2014