VSC sklep Cp 542/2013
Sodna praksa višjih sodišč, 2013-09-05

rejništvo - dodelitev otroka tretji osebi - sodna pristojnost

Po mnenju pritožbenega sodišča ima oče pravico, da s tožbo zahteva dodelitev svojih otrok babici, saj rejništvo ne izključuje odločanja o tem, pri komu naj bodo mladoletni otroci in pristojnost sodišča.

Pritožbi prvega tožnika E. D. se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje v I. točki razveljavi in vrne sodišču v ponovno odločanje.

Pritožba M. S. se zavrne in se v izpodbijanem delu, pod II., sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Pritožnica M. S. sama nosi stroške pritožbenega postopka. Stroški pritožbenega postopka E. D. so nadaljnji stroški tega postopka.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje odločilo, da ni podana sodna pristojnost za odločanje o tožbi E. D., s katero je zahteval, da se njegova mladoletna otroka zaupata njegovi materi (stari materi) M. S., zato je tožbo in začasno odredbo zavrglo. Ker je mladoletnima otrokoma določilo skrbnico za posebni primer, je sklep o postavitvi skrbnice razveljavilo. Zavrglo pa je tudi tožbo M. S., s katero je predlagala, da se ji dodelita v varstvo in vzgojo oba vnuka, v posledici zavrženja pa je zavrglo tudi predlog za izdajo začasne odredbe. Iz obrazložitve sklepa sodišča prve stopnje izhaja, da sta mladoletna otroka A. D. (rojena leta 2008) in I. D. (rojen leta 2011) v rejniški družini od 11. 7. 2012. Sodišče je štelo, da ni pristojno odločati o tožbi očeta, da se otroka dodelita babici, saj bi s tem poseglo v odločbo CSD o oddaji v rejništvo, ki je še vedno v veljavi. Navedlo je tudi, da ne gre za primer po tretjem odstavku 105. člena ZZZDR; ker bi dodelitev otroka tretji osebi pomenila spremembo odločbe o rejništvu, sodišče ni pristojno za spreminjanje odločbe upravnega organa. Zaradi pomanjkanja sodne jurisdikcije pa tudi ni podana pristojnost za odločanje o začasni odredbi. Tožbo, ki jo je istočasno s sinom vložila tudi babica obeh mladoletnih otrok (po II sklepa) pa je sodišče zavrglo, ker je štelo, da tretja oseba nima aktivne legitimacije za vložitev takšne tožbe (po tretjem odstavku 105. člena ZZZDR).

To odločitev v celoti izpodbijata oba tožnika z eno pritožbo in uveljavljata pritožbene razloge zmotne uporabe materialnega prava, kršitev procesnih določb,  kršitev Ustave RS ter Konvencije OZN o otrokovih pravicah. Sodišču očitata napačne zaključke o tem, da odločanje o zahtevku ne spada v sodno pristojnost. Argumentacija sodišča, da bi s takšnim odločanjem posegla v pristojnost CSD ni pravilna. Pri tem se sklicujeta tudi na pravice otrok, na Ustavo RS in Konvencijo OZN ter poudarjata, da je interes otrok dvignjen na najvišjo raven ter da odločanje o dodelitvi otrok spada v sodno pristojnost. O tem CSD ne sme odločati. Sodišče prve stopnje bi moralo meritorno odločati o zahtevku. Sodišču očitata preozko razlago tretjega odstavka 105. člena ZZZDR, takšna razlaga pa je tudi v škodo otroka. Sodišče prve stopnje je tudi napačno zaključilo, da tretja oseba nima aktivne legitmacije za vložitev tožbe, saj je tudi pri razlagi te določbe treba izhajati iz koristi otrok. Predlagata, da se pritožbama ugodi in da se sklep sodišča prve stopnje razveljavi in zadeva vrne sodišču v ponovno odločanje.

Pritožba prvega tožnika E. D. je utemeljena, pritožba druge tožnice pa ni utemeljena.

Mladoletna otroka A. D., rojena ... in I. D., rojen ..., sta bila najprej z začasno odločbo CSD z dne 17. 6. 2011, nato pa z dokončno odločbo CSD z dne 11. 7. 2012, odvzeta staršema D. V. in E. D. ter nameščena v rejniško družino k rejnici N. R. B. Sodišče prve stopnje je štelo, da je s takšno odločbo odločeno o tem, pri komu sta mladoletna otroka, zato eden od staršev ne more predlagati drugačne ureditve. Vendar pa po mnenju pritožbenega sodišča izdaja takšne odločbe ne more pomeniti, da sodišče ni pristojno, da odloča o tožbi očeta oziroma, da v času, ko sta otroka v rejništvu, ne more teči postopek po 105. členu ZZZDR.

CSD je izdal ukrep po 120. členu ZZZDR in staršema ni odvzel roditeljske pravice po 116. členu ZZZDR. Drugi odstavek 120. člena ZZZDR izrecno določa, da z izrekom takšnega ukrepa ne prenehajo druge dolžnosti in pravice staršev do otrok. Rejništvo po odločbi CSD ureja ZZZDR v členih 157 - 161. Rejništvo je nadomestni ukrep in ne izključuje odločanja sodišča, kot je napačno navedlo sodišče prve stopnje. 156. člen ZZZDR izrecno določa, da z oddajo otroka v rejništvo ne prenehajo pravice in dolžnosti staršev, ki jih imajo po tem zakonu. Druga alineja prvega odstavka 170. člena ZZZDR izrecno določa, da v primeru, kadar prenehajo razlogi, zaradi katerih je bila potrebna oddaja otroka v rejništvo, rejništvo preneha. Zato pa je ravno zaradi vsebine rejništva in dejstva, da očetu ni odvzeta roditeljska pravica, ki vsebuje tudi pravico do tega, da ima pravno varstvo, da se otrok zaupa tretji osebi, daje očetu pravico do sodnega varstva.

Po mnenju pritožbenega sodišča ima oče pravico, da s tožbo zahteva dodelitev svojih otrok babici (105 člen ZZZDR), saj rejništvo ne izključuje odločanja o tem, pri komu naj bodo mladoletni otroci in pristojnost sodišča. Rejništvo je ukrep, ki ga CSD izreče, kadar otrok ne more živeti pri svojih starših in kadar tudi ni možnosti, da se v okviru 105. člena ZZZDR dodeli ali enemu od staršev ali drugi osebi. Dodelitev otroka ima drugačno vsebino kot rejništvo. Spor, ki ga je sprožil oče je spor na podlagi določbe 105. člena ZZZDR, torej spor iz družinskih razmerij, zato sodišče prve stopnje v skladu s 1. členom ZPP ni smelo tožbe zavreči in očetu odvzeti pravico do sodnega varstva. O tem sporu namreč odloča sodišče. Res je bilo na seminarju za družinske sodnike odgovorjeno, da kadar v primeru, ko sodišče ob odločanju o razvezi, varstvu in vzgoji otrok, preživljanju in stikih, ugotovi, da je CSD izdal odločbo po 120. ali 121. členu ZZZDR mora sodišče šteti, da je o varstvu in vzgoji že odločeno in mora tožbo v tem delu zavreči, vendar pa je v tem konkretnem primeru situacija drugačna. (pod črto pripomba: Otrokovi stiki, Pravna ureditev in sodna praksa, dr. M. K. Peternel) Katerikoli od staršev mora imeti pravico, da postavi zahtevek, za katerega meni, da je v otrokovo korist, o tej njegovi pravici pa je dolžno v skladu z določbo 1. člena ZPP odločiti sodišče. Na podlagi vsega navedenega je bilo potrebno v skladu z določbo člena 355 ZPP sklep sodišča prve stopnje razveljaviti in zadevo vrniti sodišču, da odloči o zahtevku prvega tožnika. Stroški pritožbenega postopka pa so nadaljnji stroški tega pravdnega postopka (ZPP člen 165/3).

Sodišče prve stopnje pa je utemeljeno štelo, da tretja oseba- druga tožnica po materialnem pravu (ZPP, ZZZDR) nima upravičenja (pasivne legitimacije) za vložitev tožbe po 105. členu ZZZDR. Sicer je nepravilno zavrglo tožbo in predlog za izdajo začasne odredbe, saj bi moralo zahtevek zavrniti, vendar ne gre za takšno kršitev, zaradi katere bi bilo potrebno sklep razveljaviti, sprememba odločitve pa bi bila v škodo pritožnice. Vprašanje aktivne in pasivne legitimacije se presoja po materialnem pravu. Če ni aktivne in pasivne legitimacije se zahtevek meritorno zavrne, ker tožniku ne pripada zatrjevana pravica. Tretja oseba nima upravičenja, da bi vložila tožbo pri rednem sodišču, zato pritožba M. S. ni utemeljena in jo je bilo potrebno zavrniti. Odločitev sodišča prve stopnje je v tem delu pravilna. Pritožnica s pritožbo ni uspela, zato sama nosi stroške pritožbenega postopka (ZPP člen 165, 154/1).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.