VSL sodba II Cp 3525/2012
Sodna praksa višjih sodišč, 2013-02-13

OBLIGACIJSKO PRAVO - DEDNO PRAVO - IZVRŠILNO PRAVO

odgovornost dediča za zapustnikove dolgove - omejitev odgovornosti dediča - vrednost podedovanega premoženja - uveljavljanje ugovora prenehanja obveznosti v pravdi - zapis pogoja v izreku sodbe

Dedičeva odgovornost ne preneha že z ugotovitvijo, da vrednost zapustnikovih obveznosti presega vrednost podedovanega premoženja. Prav tako njegova obveznost ne preneha že s tem, ko je do določene višine obsojen na plačilo. Odgovornost tožene stranke bo prenehala, ko bo dejansko poplačala upnike do višine podedovanega premoženja. Pri poplačilu ima prednost tisti upnik, ki bo prvi dosegel dejansko plačilo, ne pa tisti, ki prvi doseže obsodilno sodbo za plačilo.

Pravna teorija in tudi sodna praksa napotujeta na zapis pridržka oziroma pogoja, da je dedič (tožena stranka) dolžan izpolniti obveznost le v mejah omejene odgovornosti za dolgove zapustnika, v izrek sodbe, v položaju, ko dedič ugovarja, da njegove odgovornosti ni več, hkrati pa ob zaključku glavne obravnave ni mogoče ugotoviti, koliko je še razpoložljive zapuščine (ker je npr. hkrati v teku več izvršb), ko je torej praktično nemogoče določno razčistiti meje odgovornosti že v pravdnem postopku.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Pravdni stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo odločilo, da se obdrži v veljavi sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani VL 70469/2011 z dne 25. 5. 2011 v dajatvenem delu, po katerem je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki znesek 8.926,0 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznih zneskov dalje ter v odločitvi o izvršilnih stroških, po kateri je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške izvršbe v znesku 108,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10. 6. 2011 dalje (tč. I. izreka izpodbijane sodbe). Odločilo je še, da tožena stranka za navedene obveznosti odgovarja do višine podedovanega premoženja (tč. II. izreka izpodbijane sodbe).

2. Tožena stranka je proti takšni odločitvi vložila pravočasno pritožbo, s katero uveljavlja pritožbene razloge nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in posledično nepravilne uporabe materialnega prava ter bistvenih kršitev določb postopka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da bi moralo sodišče prve stopnje slediti sodni praksi, ki sta jo začrtali odločbi VSL I Cp 3508/2009 in VSM I Cp 1651/2008, da je potrebno že v pravdi ugotoviti višino in vrednost dednega deleža. Tožena stranka ima pravni interes, da že v pravdi dokaže, da je že poplačala obveznosti do višine podedovanega premoženja, oziroma, da dokaže, kaj spada v zapuščino in da so nepremičnine ki jih je podedovala toženka, obremenjene s hipotekami, pri tem pa zavarovane terjatve bistveno presegajo vrednost teh nepremičnin. Aktivne zapuščine tako dejansko ni, ker imajo ločitveni upniki prednostno pravico pri poplačilu svojih terjatev iz premoženja, ki je zavarovano s hipotekami, del obveznosti po zapustniku pa je toženka že plačala. Meni, da je sodišče s tem, ko je zavrnilo njen dokazni predlog za ugotovitev vrednosti podedovanega premoženja in višine obveznosti, zagrešilo bistveno kršitev določb postopka, ki vpliva na odločitev, zaradi česar je bilo tudi dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, posledično pa zmotno uporabljeno materialno pravo.

3. Tožeča stranka je v odgovoru na pritožbo navedla, da je prvostopenjsko sodišče pravilno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo, zato naj se pritožba toženke zavrne in potrdi izpodbijana sodba.

5. Tožeča stranka je ena od upnic zapustnikovih obveznosti, tožena stranka pa edina zapustnikova dedinja. S prevzemom pravic zapustnika je prevzela tudi njegove obveznosti premoženjske narave oziroma breme njihove izpolnitve zapustnikovim upnikom. Tem ne odgovarja zapustnikovo premoženje, ampak zapustnikova dedinja s svojim celotnim premoženjem. V razmerju med upniki večih zapustnikovih obveznosti Zakon o dedovanju (ZD) ne vsebuje nikakršnih določb. Vsebuje pa določbo o omejitvi dedičeve odgovornosti za zapustnikove obveznosti. V prvem odstavku 142. člena ZD je določeno, da je dedič odgovoren za zapustnikove dolgove do višine vrednosti podedovanega premoženja. Funkcija merila dedičeve odgovornosti za zapustnikove dolgove je torej zaupana vrednosti podedovanega premoženja. Terjatve zapustnikovih upnikov se poplačujejo v celoti (z obrestmi in stroški), dokler obseg odgovornosti dedičev to dopušča. Glede na navedeno materialnopravno izhodišče prvostopenjsko sodišče pravilno ni sledilo ugovoru dedinje o omejitvi njene odgovornosti za zapustnikove dolgove.

6. Dejanska podlaga njenemu nasprotovanju tožbi oziroma uveljavljanju ugovora omejitve odgovornosti je v trditvah, da pasiva zapuščine presega njeno aktivo, saj so obveznosti zapustnika v času njegove smrti znašale 1.700.000,00 EUR, vrednost podedovanega nepremičnega premoženja, ki je obremenjeno s hipotekami, znaša 770.000,00 EUR, vrednost podedovanega premičnega premoženja pa nekaj deset tisoč EUR. S takšnim ugovorom ne more doseči zavrnitve tožbenega zahtevka. Podedovano premoženje še vedno obstaja in pripada dediču, ne glede na višino dolgov. Dedičeva odgovornost ne preneha že z ugotovitvijo, da vrednost zapustnikovih obveznosti presega vrednost podedovanega premoženja. Prav tako njegova obveznost ne preneha že s tem, ko je do določene višine obsojen na plačilo. Odgovornost tožene stranke bo prenehala, ko bo dejansko poplačala upnike do višine podedovanega premoženja. Pri poplačilu pa bo imel prednost tisti upnik, ki bo prvi dosegel dejansko plačilo, ne pa tisti, ki bo prvi dosegel obsodilno sodbo za plačilo (1).

7. Da bi tožena stranka uspela z ugovorom omejitve odgovornosti za zapustnikove dolgove, bi torej morala zatrjevati, da je že poplačala druge upnike do vrednosti podedovanega premoženja, oziroma da vtoževana terjatev to vrednost presega. Šele takšna trditev bi tudi pogojevala izvedbo dokaza z izvedencem, ki bi ugotovil ali vtoževana terjatev že presega vrednost podedovanega premoženja. V obravnavani zadevi znaša terjatev tožeče stranke 8.926,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi in ne presega vrednosti podedovanega premoženja (nepremičnega in premičnega), kot ga je ocenila tožena stranka sama. Pri tem je treba pritrditi sodišču prve stopnje, da okoliščina, da so podedovane nepremičnine obremenjene s hipotekami, ki presegajo njihovo vrednost, ne vpliva na obstoj odgovornosti dedinje. Dedinja ne navaja, da so se hipotekarni upniki že poplačali iz tega premoženja. Pritrditi je treba tudi stališču sodišča prve stopnje, da dedinja ne more uspeti s svojim ugovorom prenehanja odgovornosti, dokler obstoji negotovost, ali bodo hipotekarni upniki svoja zavarovanja realizirali. Poleg tega pa je tožena stranka sama navajala, da je podedovala tudi premičnine, katerih vrednost bi zadostovala za morebitno poplačilo vtoževane terjatve.

8. Ob dejanski podlagi izpodbijane sodbe, ko tožena stranka ne zatrjuje, da je obseg poplačil upnikov presegel vrednost podedovanega premoženja, je pridržek glede obsega odgovornosti tožene stranke, ki ga je prvostopenjsko sodišče zapisalo v tč. II. izreka sodbe in po katerem tožena stranka za obveznosti iz sodbe odgovarja do višine podedovanega premoženja, odveč. V primeru, da bi bila po zaključku te pravde vrednost podedovanega premoženja izčrpana s poplačili drugih zapustnikovih upnikov, bi tožena stranka to okoliščino lahko uveljavljala v izvršbi z opozicijskim ugovorom po 8. točki prvega odstavka 55. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju, saj bi šlo za položaj, ko je terjatev prenehala na podlagi dejstva, ki je nastopilo po izvršljivosti odločbe ali pred tem, toda v času, ko dolžnik tega ni mogel uveljavljati v postopku, iz katerega izvira izvršilni naslov. Pravna teorija in tudi sodna praksa (2) napotujeta na zapis pridržka oziroma pogoja, da je dedič (tožena stranka) dolžan izpolniti obveznost le v mejah omejene odgovornosti za dolgove zapustnika, v izrek sodbe, v položaju, ko dedič ugovarja, da njegove odgovornosti ni več, hkrati pa ob zaključku glavne obravnave ni mogoče ugotoviti, koliko je še razpoložljive zapuščine (ker je npr. hkrati v teku več izvršb), ko je torej praktično nemogoče določno razčistiti meje odgovornosti že v pravdnem postopku. Ta del izpodbijane odločitve toženi stranki ni v škodo in ga tudi ne izpodbija (tožeča stranka se v odgovoru na pritožbo v celoti strinja z izpodbijano odločitvijo). Zato pritožbeno sodišče vanj ni posegalo.

9. Tožena stranka vtoževani obveznosti ne po temelju ne po višini ni nasprotovala, hkrati pa tudi ni izkazala, da so drugi upniki s poplačili že izčrpali vrednost podedovanega premoženja, do katerega odgovarja za zapustnikove dolgove. Izpodbijana odločitev sodišča prve stopnje o ugoditvi tožbenemu zahtevku tožeče stranke je zato pravilna, pritožba pa neutemeljena in jo je bilo treba zavrniti ter potrditi sodbo sodišča prve stopnje (353. člen Zakona o pravdnem postopku, ZPP).

10. Pravdni stranki sami krijeta svoje pritožbene stroške. Tožena stranka s pritožbo ni uspela (prvi odstavek 154. člena v zvezi s 165. členom ZPP), tožeča stranka pa jih ni opredeljeno zahtevala.

---------------------------------------------------------------------------------------------------------------

(1) Aleš Galič, Fizična oseba in sposobnost biti stranka v pravdnem postopku, Podjetje in delo, 6/2003, str. 1778.

(2) Aleš Galič, prav tam; odločba Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 4741/2005.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.