VSC sklep Cp 338/2014
Sodna praksa višjih sodišč, 2014-09-11

zamudna sodba - vročitev tožbe - pravilnost vročitve - dejansko prebivališče

Pri vročanju po 142 čl. ZPP s fikcijo vročitve, je toženi stranki treba omogočiti, da dokaže kje dejansko prebiva.

Pritožbi se ugodi, sodba sodišča prve stopnje se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno obravnavanje.

Odločitev o pritožbenih stroških obeh pravdnih strank, se pridrži za končno odločbo.

V predmetni pravdni zadevi je sodišče izdalo dne 27. septembra 2012 zamudno sodbo, s katero je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke. Ugotovilo je namreč, da so podani vsi pogoji za izdajo zamudne sodbe, zato je sodišče prve stopnje v skladu z določbo člena 318 ZPP izdalo izpodbijano zamudno sodbo, s katero je ugodilo tožbenemu zahtevku, ker tožena stranka ni odgovorila na tožbo v določenem roku, ugotovilo pa je tudi, da so izpolnjeni še pogoji, da je toženi stranki pravilno vročena tožba v odgovor, da ne gre za zahtevek, s katerim stranke ne morejo razpolagati in da izhaja utemeljenost tožbenega zahtevka iz dejstev, ki so navedena v tožbi (sklepčnost) in da dejstva, na katere se opira tožbeni zahtevek niso v nasprotju z dokazi, ki jih je predložil sam tožnik ali z dejstvi, ki so splošno znana. Podana je tudi pasivna legitimacija tožene stranke.

Zoper takšno odločitev se pritožuje tožena stranka, po svojem pooblaščencu. Pritožbo podaja iz razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Po mnenju pritožbe je sodišče prve stopnje bistveno kršilo določbo pravdnega postopka in sicer je podana kršitev iz 7. in 8. točke prvega odstavka 339. člena ZPP. Toženi stranki tožba in poziv, da naj odgovori na tožbo, ni bila pravilno vročena. Tožena stranka že od leta 1992 živi v N., kar je razvidno iz potrdila o prijavi z dne 14. 3. 2013. Od takrat dalje tožena stranka tudi dela v N. Da je tožena stranka v spornem času dejansko bivala v N., izkazujejo njene plačilne liste v času od meseca novembra 2011 do decembra 2012. Tožena stranka torej že 20 let stalno biva in dela v N., v času od novembra 2011 dalje pa je ni bilo v S., kar izkazujejo njene plačilne liste. Da tožena stranka dejansko živi v N., pa je razvidno tudi iz sklepa o dedovanju, katerega je tožeča stranka predložila k tožbi, da je upravičila pasivno legitimacijo tožene stranke. Sodišče je toženi stranki tožbo vročalo na naslov, ki ga je tožeča stranka navedla kot naslov, kjer ima tožena stranka prijavljeno stalno prebivališče, torej G. u. ..., R. S. Ker tožene stranke na tem naslovu ni bilo, ji je pisanje v skladu s 142. členom ZPP bilo 15. 6. 2012 puščeno v hišnem predalčniku, na tem naslovu. Ker tožena stranka na naslovu, kjer ji je bila poskušana vročitev tožbe in poziv, naj odgovori na tožbo, dejansko ne prebiva, niti ni prebivala v času poskušanja vročanja, takšno vročitev tožbe sodišče ne more šteti za veljavno vročitev. Vročitev je namreč pravilno opravljena, če se postopek vročanja opravi na naslovu prebivališča stranke, pri čemer je odločilno, kje stranka dejansko živi in ne, kje ima prijavljeno stalno ali začasno prebivališče. Po določbi prvega odstavka 142. člena ZPP se tožba vroča osebno stranki, zato je potrebno ugotoviti, da tožba toženi stranki dne 15. 6. 2012 ni bila pravilno vročena, zaradi česar je sodišče v nasprotju z določbami ZPP izdalo zamudno sodbo. Sodišče pa je s tem, ko toženi stranki ni vročilo tožbe, kršilo tudi načelo kontradiktornosti. Predlaga, da se pritožbi ugodi in se sodba razveljavi ter vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje ter priglaša pritožbene stroške. Pritožba je bila vročena nasprotni stranki, ki je nanjo odgovorila. Predlaga zavrnitev pritožbe, saj iz potrdila z dne 24. 2. 2009, torej iz prijave začasnega odhoda iz območja RS na naslov B. ..., ... D., N. ne izhaja, da je tožena stranka spremenila naslov stalnega prebivališča, niti naslova za vročanje, niti ni obvestila pristojni organ o spremembi naslova za vročanje. Tožena stranka je komaj po 17 letih obvestila pristojni organ o odhodu v N., pa še to le o začasnem odhodu. Če se toženka ni seznanila s tožbo in pozivom, naj odgovori na tožbo, mora posledici pripisati lastni neskrbnosti.

Že samo sodišče prve stopnje je v vseh sicer pravnomočnih sklepih ugotovilo, da tožena stranka od 15. 2. 1992 prebiva na naslovu  B. ..., ... D., N., kot to izhaja iz overjenega potrdila o prijavi z dne 14. 3. 2013 na list. št. B 16 spisa. Nadalje je ugotovilo, da okoliščina, da je tožena stranka v času, ko ji je bila vročena sporna zamudna sodba od septembra do oktobra 2012 dejansko prebivala in delala v Nemčiji, izhaja tudi iz plačilnih list njenega delodajalca za obdobje od novembra 2011 do decembra 2012, ter potrdila o stalnem prebivališču z dne 12. 6. 2013. Glede na navedeno, tožena stranka torej na naslovu, kjer ji je bila poskušana vročitev zamudne sodbe dejansko ne prebiva, niti ni prebivala v času vročanja zamudne sodbe, zaradi česar takšno vročitev sodbe, sodišče ne more šteti za veljavno vročitev tožeči stranki in zato sodba ni mogla postati pravnomočna in je to ugotovilo v sklepu, s katerim je sicer zavrglo predlog tožene stranke za obnovo postopka. Vse to je ugotovilo v obrazložitvi pod točko 7 obrazložitve. Enak zaključek je sodišče prve stopnje napravilo samo, tudi v pravnomočnem sklepu o razveljavitvi klavzule pravnomočnosti na zamudni sodbi z dne 2. 11. 2012, to je ugotovilo s sklepom z dne 7. februarja 2014. Tudi v tem primeru je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bila vročitev sodbe opravljena v skladu s tretjim in četrtim odstavkom 142. člena ZPP na podlagi istih zaključkov, kot jih vsebuje prej omenjeni sklep, je tudi sodišče prve stopnje samo v točki 5 obrazložitve, na podlagi istih dokazov ugotovilo, da torej tožena stranka na naslovu, kjer ji je bila poskušana vročitev zamudne sodbe, dejansko ne prebiva, niti ni prebivala v času poskusa vročanja zamudne sodbe, zato sodišče takšne vročitve sodbe ne more šteti za veljavno vročitev, sodba pa zato ni mogla postati pravnomočna, zato je klavzulo o pravnomočnosti razveljavilo ter ponovno vročalo sodbo toženi stranki, ki jo je nato, kot omenjeno zgoraj sprejela, zoper to sodbo pa je podala pritožbo iz pritožbenega razloga po 7. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Glede na takšne, dejanske zaključke sodišča prve stopnje, je tudi po zaključku sodišča druge stopnje tožena stranka uspela dokazati, da ji tožba ni bila pravilno vročena, saj se ta potrdila smiselno povezujejo tudi na čas vročanja tožbe, saj je tožba bila vročena toženi stranki po fikciji vročitve dne 19. 6. 2012. Sodišče pa je štelo in to tudi zapisalo v sodbi, da je tožba toženi stranki bila vročena s fikcijo vročitve dne 15. 6. 2012, toženi stranki je bila v hišnem predalčniku dne 30. 5. 2012 poleg tožbe tudi puščeno obvestilo, ker tožena stranka v 15. dneh le-tega ni dvignila, je bilo dne 15. 6. 2012 navedeno pismo puščeno v hišnem predalčniku. Pritožba je zato utemeljena,  že revizijsko sodišče je v sklepu II Ips 793/2008 z dne 24. 3. 2011 odločilo, da uporaba prvega odstavka 141. člena ZPP in četrtega odstavka 142. člena ZPP o fikciji vročitve prideta v poštev le, kadar naslovnik na naslovu, kjer se poskuša opraviti vročitev tudi dejansko stanuje (1). Toženi stranki mora namreč biti dana možnost, da dokaže, da v spornem času, na naslovu, kjer se ji je vročala pošiljka, ni stanovala. Stranka ima zato možnost, da pravilnost vročitve tožbe izpodbija in dokazuje v pritožbi. Ker je tako sodišče prve stopnje samo, v obeh prej omenjenih sklepih ugotovilo, da vročitev sodbe ni bila pravilno opravljena in ker je enaka vročitev bila izvedena tudi v zvezi z vročanjem tožbe, se izkaže, da iz enakih razlogov vročitev tožbe ni bila pravilno opravljena, zato sodišče prve stopnje ni imelo dovolj opore za izdajo zamudne sodbe. Sodišče lahko izda zamudno sodbo, s katero ugodi tožbenemu zahtevku, če tožena stranka ne odgovori v določenem roku na tožbo, vendar pa morajo biti izpolnjeni še sledeči pogoji, česar pa v konkretnem primeru ni bilo in sicer se je izkazalo, da toženi stranki ni bila pravilno vročena tožba v odgovor. Ostalih pogojev za izdajo zamudne sodbe sodišče druge stopnje ni presojalo, ker je potrebno kumulativno ugotoviti vse pogoje za izdajo zamudne sodbe, po členu 318 ZPP.

Glede na obrazloženo je zato sodišče druge stopnje, ker je sodišče prve stopnje zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 7. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, na podlagi določbe prvega odstavka 354. člena ZPP, razveljavilo s sklepom sodbo prve stopnje, ker je ugotovilo, da je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, ki je sodišče druge stopnje, glede na njeno naravo, ne more samo odpraviti in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče druge stopnje je v tem sklepu tudi odločilo, da se razveljavi dejanje vročitve tožbe toženi stranki v odgovor, zato bo moralo sodišče prve stopnje v novem sojenju odpraviti to bistveno kršitev določb ZPP, s pravilnim vročanjem tožbe toženi stranki v odgovor, po določbi 142. člena ZPP.

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločitev (tretji odstavek 165. člena ZPP).

Op. št. (1): Tako tudi odločba Ustavnega sodišča RS št. U-I 279/08 in komentar A.. Galiča k 141. členu ZPP, Ur. list RS Ljubljana 2005 stran 566.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.