VSL sklep III Ip 5027/2013
Sodna praksa višjih sodišč, 2013-11-13

Urška Jordan (preds.), Tjaša Potparič Janežič (poroč.), Irena Balažic

IZVRŠILNO PRAVO - ZAVAROVANJE TERJATEV - OSEBNOSTNE PRAVICE - USTAVNO PRAVO

regulacijska začasna odredba - kolizija ustavnih pravic - varstvo osebnostnih pravic - svoboda izražanja

Sodišče prve stopnje je odločalo na podlagi dokaznega standarda verjetnosti in upoštevalo, da svoboda izražanja ni neomejena in da se od vsakega posameznika zahteva, da ravna v skladu z odgovornostmi in obveznostmi, v dobri veri in z namenom posredovanja točnih in zanesljivih informacij. Pritožbeno sodišče pri tem poudarja, da je poseg v osebnostne pravice nedopusten, če je pravica do svobodnega izražanja prekoračena na račun osebnostnih pravic.

I. Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe.

2. Zoper sklep se pravočasno pritožuje upnik zaradi zmotno ugotovljenega dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega predpisa. Navaja, da je sodišče zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe zaradi kršitve osebnostnih pravic in da so razlogi sodišča v obrazložitvi za zavrnitev predloga sledeči: - upnik naj bi bil javna oseba, ki je izpostavljena ostrejšemu nadzoru javnosti, - upravičen interes javnosti da je seznanjena z ravnanji takšne osebe in da presoja moralo takega funkcionarja, - naslov je napisan v pogojniku in zato objektivno ni žaljiv in stopnja verjetnosti žaljivega namena pri pisanju ni dovolj izkazana. Takšna odločitev je po mnenju pritožnika napačna. Na načelni ravni drži, da je javni funkcionar izpostavljen kritiki javnosti in da je dolžan prenesti ostrejšo kritiko od nejavnih osebnosti. Javna oseba pa ni dolžna prenašati žaljivih komentarjev in vrednostnih ocen, zlasti takšnih, ki nimajo nobene osnove v dejstvih. Žaljivih navedb, ki nimajo dejstvenih osnov, da naj bi nekdo „pijančeval, osvajal in razgrajal“ ni dolžan prenašati nihče, niti javne osebe ne. Tudi če bi bil upnik še vedno javni funkcionar, bi ne bil dolžan prenašati novinarskih navedb, da „je popival po lokalih in nadlegoval natakarice“. Sodišče je spregledalo bistveno dejstvo, da upnik že skoraj tri leta ni več direktor državnega organa oziroma javni funkcionar. Anonimka, na kateri temelji žaljiv članek je stara več let in je bila medijem posredovana v času njegovega vodenja. Tudi časovno se sporno pisanje nanaša na navedeno obdobje, od katerega je minilo več let. Nobenega interesa javnosti ni v tem, da medij na žaljiv način poroča o neki več let stari anonimki o javnem funkcionarju, ki to ni več že zelo dolgo. Tudi sam dolžnik v spornem članku navaja, da gre za anonimko, ki so jo pred dolgimi meseci zapisali zaposleni. Tudi na podlagi teh okoliščin lahko pridemo do zaključka, da namen žaljivega pisanja medija ni v obveščanju javnosti, pač pa v osebni diskreditaciji posameznika, ki ni več javna oseba. Na to kaže tudi dejstvo, da se pred objavo dolžniku ali njegovemu novinarju oziroma uredniku niti ni zdelo vredno kontaktirati upnika in mu dati možnost njegovega odziva na obtožbe iz anonimke. Nenazadnje to določa tudi Novinarski kodeks, ki sicer velja tudi za rumeni tisk. Na drugi strani pa svoboda izražanja rumenega tiska ne ščiti. Kako je sodišče, kot pravi, tehtalo sorazmernost posega? Kakšen cilj pa naj bi zasledovalo pisanje medija o tri leta stari anonimki, ki se nanaša na nekoga, ki že tri leta ni več javna oseba? Upnik že skoraj tri leta ni več javni funkcionar, pač pa je odvetnik, ki je zaradi narave svojega dela še posebej občutljiv poklic. Temelji na zaupanju strank in ugledu, ki ga žaljive trditve, ki niti niso povezane z njegovim sedanjim delom, lahko poslovno močno prizadenejo. Zgrešen je zaključek sodišča, da nekaj, kar je zapisano v pogojniku, objektivno ni žaljivo. Če iz celote besedila izhaja škodljiv namen, zaničevanje in posmeh, potem seveda uporaba pogojnika ne spremeni ničesar. Enako velja za nasvet sodišča o možni uporabi drugih učinkovitih sredstev, če zapisane trditve niso točne. Situacija je enaka, kot če bi svetovali neki sodnici, naj zahteva objavo popravka besedila, da „Sodnica ta in ta zamuja na obravnave, ker pijančuje, razgraja in osvaja natakarje v okoliških lokalih“. Za nameček pa bi morda lahko celo povedali, da javnost pač presoja tudi moralo sodnikov. Izbiro pravnega sredstva in njih učinkovitost presoja tisti, ki od sodišča zahteva sodno varstvo in ne sodišče. V konkretnem primeru je sodišče ni nudilo, ker je napačno ugotovilo dejansko stanje in zmotno uporabilo materialno pravo. Upnik ni več javni funkcionar, ni javna oseba, poseg v njegove osebnostne pravice ni sorazmeren cilju, ki naj bi ga zasledoval - ker ga sploh ni. Edini cilj je medijska diskreditacija upnika iz razlogov, ki so znani samo dolžniku. Prav nobenega interesa javnosti ni v tem, da medij objavi tri leta staro anonimko o javnem funkcionarju, ki to že tri leta ni več, z lažnimi trditvami, novinar pa jo pospremi s posmehljivimi in žaljivimi komentarji in naslovom. Tudi „status“ javne osebe s potekom časa preneha in s tem tudi dolžnost prenašati ostrejšo kritiko, če so žaljive in škodljive navedbe v spornem članku lahko sploh zgolj kritika.

3. Sodišče je posredovalo pritožbo dolžniku, ki je podal odgovor na pritožbo, v katerem predlaga zavrnitev pritožbe in se strinja z razlogi sodišča prve stopnje v izpodbijanem sklepu.

5. Sodišče druge stopnje je preizkusilo izpodbijani sklep v okviru pritožbenih razlogov in glede tistih kršitev, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena v zvezi s 366. členom Zakona o pravdnem postopku - Uradni list RS, št. 26/99 s spremembami, v nadaljevanju ZPP, v zvezi s 15. členom Zakona o izvršbi in zavarovanju – Uradni list RS, št. 51/98 s spremembami, v nadaljevanju ZIZ).

6. V konkretnem primeru je upnik predlagal izdajo t. i. regulacijske začasne odredbe (za katero je značilna identičnost s tožbenim zahtevkom), ki je ob restriktivnem pristopu, dopustna v primeru verjetno izkazane nadaljnje predpostavke, da je potrebna, da se prepreči uporaba sile ali nastanek težko nadomestljive škode (prvi odstavek in 2. alinea drugega odstavka 272. člena ZIZ), pri čemer temelji verjetnost obstoja terjatve na določbi 134. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ), ki opredeljuje pravico zahtevati prenehanje s kršitvami osebnostnih pravic. Po trditvah pritožnika naj bi bile njegove osebnostne pravice, ki so ustavno varovane (34. in 35. člen Ustave RS) kršene z neresnično, obrekljivo, žaljivo in zavajajočo vsebino članka, objavljenega na spletni strani.

7. Sodišče prve stopnje je glede na to, da gre za kolizijo človekovih osebnostnih pravic upnika na eni strani in pravic dolžnika do svobode izražanja (39. člen Ustave RS in 10. člen EKČP) na drugi strani, vrednostno tehtalo pomen obeh pravic in težo posega, upoštevaje okoliščine konkretnega primera. Do obravnavanega vprašanja se je načelno že opredelilo Ustavno sodišče v več odločbah(1). Sodišče prve stopnje je odločalo na podlagi dokaznega standarda verjetnosti in upoštevalo, da svoboda izražanja ni neomejena in da se od vsakega posameznika zahteva, da ravna v skladu z odgovornostmi in obveznostmi, v dobri veri in z namenom posredovanja točnih in zanesljivih informacij(2). Pritožbeno sodišče pri tem poudarja, da je poseg v osebnostne pravice nedopusten, če je pravica do svobodnega izražanja prekoračena na račun osebnostnih pravic.

8. Sodišče prve stopnje se je v izpodbijanem sklepu ukvarjalo le z verjetnostjo obstoja terjatve, temelječe na 134. členu OZ, kot prvim pogojem za izdajo začasne odredbe, v skladu s prvim odstavkom 272. člena ZIZ, pri čemer je pravilno opredelilo pravno podlago za tovrstne zahtevke, vendar je po mnenju pritožbenega sodišča, ob tehtanju med ustavno varovanim varstvom osebnostnih pravic upnika in prav tako ustavno varovano svobodo do izražanja na drugi strani, preuranjeno zaključilo, da je upnik, ki naj bi bil javna oseba, kot takšen izpostavljen ostrejšemu nadzoru javnosti, da zato obstaja upravičen interes javnosti, da je seznanjena z ravnanji takšne osebe, saj se presoja morala funkcionarja in da je naslov napisan v pogojniku in zato objektivno ni žaljiv. Pritrditi je pritožniku, da drži, da je javni funkcionar izpostavljen kritiki javnosti in da je dolžan prenesti ostrejšo kritiko od nejavnih osebnosti, vendar pa ni dolžan prenašati žaljivih komentarjev in vrednostnih ocen, da naj bi „pijančeval, osvajal in razgrajal“, da „je popival po lokalih in nadlegoval natakarice“, pri čemer je vprašljiv tudi interes javnosti, da je seznanjena z ravnanji osebe na podlagi več let stare anonimke o javnem funkcionarju, ki te funkcije ne zaseda več. Zgrešen je zaključek prvostopenjskega sodišča, da nekaj, kar je zapisano v pogojniku, objektivno ni žaljivo, saj iz konteksta celotnega članka, vključno z naslovom in fotografijo, lahko povprečni bralec nedvoumno razbere hude očitke, ki jih avtor pripisuje upniku, pri čemer pa niti ni izkazano, ali je novinar pri objavljanju informacij, ki vsebujejo te obtožbe, poskušal pridobiti odziv tistega, na katerega se te informacije nanašajo (v smislu 2. člena Kodeksa novinarjev Slovenija), saj upnik to izrecno zanika. Če iz celote besedila izhaja škodljiv namen, zaničevanje in posmeh, potem seveda uporaba pogojnika ne spremeni ničesar, saj le resničnost spornih objavljenih izjav, ki se nanašajo na dejstva, ki posegajo v čast in dobro ime prizadetega, izključuje protipravnost kršitve, če tako objavo opravičuje javni interes ali če se nanaša na dogodek, katerega objava je v interesu javnosti. Pri tem višje sodišče le še dodaja, da v kolikor prvostopenjsko sodišče ocenjuje, da je pravno sredstvo, ki ga v zadevi zasleduje upnik, to je odstranitev članka, nesorazmerno glede na zatrjevano kršitev ter da ima upnik na voljo drugo milejše sredstvo pri kršitvi pravice do prikaza nasprotnih dejstev v medijih, to je objava popravka po Zakonu o medijih, da zahtevek po Zakonu o medijih in zahtevek po 134. členu OZ nista v razmerju podrejenosti, ampak je na stranki sami, da se odloči, kateri zahtevek bo uporabila.

9. Glede na navedeno je višje sodišče pritožbi ugodilo in sklep razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. in 329. členom ZIZ). V ponovljenem postopku se bo moralo sodišče prve stopnje ponovno opredeliti do obstoja pogojev za izdajo začasne odredbe v smislu 272. člena ZIZ, ne le glede verjetnosti obstoja terjatve, temveč ob upoštevanju zgoraj navedenega, tudi do drugega pogoja za izdajo začasne odredbe - ali je upnik v predlogu za izdajo začasne odredbe verjetno izkazal tudi drugi pogoj za njeno izdajo v skladu z 272. členom ZIZ, upoštevaje posebnosti, ki veljajo za t.i. regulacijske začasne odredbe.

10. O stroških pritožbenega postopka bo odločeno s končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP v zvezi s 15. členom in 239. členom ZIZ).

(1) Primerjaj Up-422/02-18, Up.636/07, Up-1391/07 ter Up-2940/07-19 z dne 5. 2. 2009, v kateri se Ustavno sodišče sklicuje na stališče, podano tudi v drugih odločbah, stališča o tem vprašanju pa so oblikovana tudi v praksi sodišč in v literaturi.

(2) Takšna opredelitev izhaja iz odločbe Ustavnega sodišča Up-1391/07-13 z dne 10. 9. 2009.

EKČP člen 10. URS člen 35, 39. OZ člen 134. ZIZ člen 272.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.