VSL sodba II Cp 508/2011
Sodna praksa višjih sodišč, 2011-09-21

priposestvovanje lastninske pravice - dobra vera - načelo zaupanja v zemljiško knjigo

Tožnik ni bil v dobri veri, ko je kupoval sporne nepremičnine od svoje pravne prednice. Vedel je, da je lastništvo glede obravnavanih nepremičnin sporno. Zato se ne more sklicevati na zaupanje v zemljiško knjigo, v zvezi s tem pa tudi ne na določbe paragrafa 1500 ODZ in na ustrezna pravna stališča sodne prakse.

Pritožba se zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

1.Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, na podlagi katerega bi bili toženki dolžni tožniku izročiti v neposredno posest nepremičnine parc. številka 243, 244, 245/1 in 245/2, vse k.o. H.. Nadalje je po nasprotni tožbi odločilo, da sta toženki kot nasprotni tožnici solastnici spredaj navedenih nepremičnin, vsaka do ½, zavrnilo pa zahtevek za izdajo zemljiškoknjižne listine. Tožniku je naložilo, da toženkama povrne pravdne stroške.

2.Proti sodbi se pritožuje tožnik, ki uveljavlja vse dovoljene pritožbene razloge in pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo tako spremeni, da zahtevku po tožbi ugodi, zahtevek po nasprotni tožbi pa v celoti zavrne ob ustrezni spremembi stroškovnega izreka oziroma, da izpodbijano sodbo v celoti razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Pritožba graja prvostopno stališče, da sta bili toženki dobroverni posestnici. Listine, na katere se sklicuje prvostopno sodišče, niso takšni dokumenti, ki bi opravičevali dobrovernost toženk oziroma njunih pravnih prednikov. Predpogodba ni bila glavna pogodba in je zgrešeno stališče sodišča prve stopnje, da gre za pravni posel, ki vsebuje vse bistvene sestavine. Tudi predpogodba mora vsebovati vse bistvene sestavine glavnega posla, v konkretnem primeru pa glavna pogodba ni bila sklenjena. Stališče prvega sodišča, ki smatra predpogodbo z dne 20.9.1965 za pravo pogodbo, je tudi sprejeto brez ustreznih trditvenih podlag toženk, kar predstavlja relativno bistveno kršitev določb ZPP. Predpogodbo je podpisal P. L., ki sploh ni imel nobenih upravičenj na nepremičninah. Tudi, če torej štejemo predpogodbo za pravo pogodbo, je to pogodbo sklenila oseba, ki za to ni bila upravičena. Iz sklepa o dedovanju z dne 8.11.1985 pa tudi jasno izhaja, da bosta morali zaradi zemljiškoknjižne vknjižbe toženki skleniti kupoprodajno pogodbo za zemljišče. Iz tega izhaja, da toženki nista mogli biti v dobri veri. Dobre vere tudi ne potrjuje potrdilo z dne 12.9.1963. Pač pa je bil pri nakupu tožnik dobroveren. Vpogledal je v zemljiško knjigo, pridobil lokacijsko informacijo in iz nje je izhajalo, da promet s spornimi nepremičninami ni omejen. Pravna prednica mu je tudi predložila dokumentacijo, iz katere je izhajalo, da je za pridobitev izključne lastninske pravice na spornih nepremičninah B. Č. in M. Č. plačala kupnino. Konec koncev pa je v pogajanjih pred sklenitvijo kupne pogodbe za sporne nepremičnine tožnik sodeloval v pogajanjih pri notarju B. v L. in tedaj sta toženki zelo jasno izrazili, da bi nepremičnini kupili in  v zvezi s tem tudi ponujali kupnino. Če bi bili toženki v dobri veri, se pogajanj pri notarju ne bi udeležili in tudi ne bi ponujali plačila za nepremičnino. Pritožba opozarja še na določbo paragrafa 1500 ODZ in v zvezi s tem pravno stališče iz sodbe Vrhovnega sodišča.

4.Pritožbeno sodišče se v celoti strinja s prvostopnim stališčem in razlogi zanj, ki jih je prvostopno sodišče navedlo v obrazložitvi sodbe, da tožnik ni bil v dobri veri, ko je kupoval sporne nepremičnine od svoje pravne prednice. Vedel je, da je lastništvo glede obravnavanih nepremičnin sporno. Zato se ne more sklicevati na zaupanje v zemljiško knjigo, v zvezi s tem pa tudi ne na določbe paragrafa 1500 ODZ in na ustrezna pravna stališča sodne prakse.

5.Pritožbeno sodišče pa se tudi strinja z razlogi prvostopnega sodišča o tem, zakaj sta bili toženki oziroma njun pravni prednik dobroverni posestnici spornih nepremičnin. Iz trditvene podlage nasprotnih tožnic izhaja, da sta sami oziroma njuni pravni predniki, imeli sporne nepremičnine v posesti na podlagi veljavnega pravnega naslova. Za takšne svoje trditve sta tožnici ponudili tudi ustrezne dokaze, med drugim predpogodbo iz priloge pod B3. Presoja pravne narave navedene predpogodbe je materialnopravno vprašanje in zato ni mogoče očitati prvemu sodišču, da je materialnopravno vrednotilo navedeno ''predpogodbo'' kot pogodbo izven okvira trditvene podlage nasprotnih tožnic. Zato tudi ni podana očitana relativna kršitev pravil postopka.

6.Pritožbeno sodišče pa se tudi strinja z materialnopravnim stališčem prvega sodišča, da je navedena predpogodba po vsebini prava pogodba in ne predpogodba. Iz besedila nedvomno izhaja, da ne gre za pogodbo o tem, da se bo sklenila pogodba, temveč za pravo prodajno pogodbo, ki pa zaradi okoliščin, še ne dokončanega zapuščinskega postopka, ni bila sklenjena v obliki, ki bi bila primerna za zemljiškoknjižno izvedbo. Kot izhaja iz samega besedila pogodbe, je pogodbo poleg P.F. podpisal tudi P.L. kot pooblaščenec dedičev po Č. M. na podlagi pooblastila z dne 24.9.1962. Navedena pogodba torej predstavlja pravni naslov za pridobitev lastninske pravice in je zato pravilen prvostopni zaključek, da je ob izpolnitvi ostalih pogojev (nemotena posest), pravni prednik toženk oziroma nasprotnih tožnic postal z uveljavitvijo ZTLR 1.9.1980 na podlagi priposestvovanja lastnik spornih nepremičnin. Tudi, če štejemo, da bi morala biti izpolnjena dvajsetletna priposestvovalna doba (če gre le za dobroverno in ne tudi zakonito posest) se je dvajsetletna priposestvovalna doba iztekla 20.9.1985, to pa je pred izdajo sklepa o dedovanju.

7.Da je bil pravni prednik nasprotnih tožnic dobroveren posestnik, ne izhaja le iz listine v prilogi pod B3, temveč tudi iz drugih ugotovljenih okoliščin, zlasti, da je na navedenih zemljiščih zgradil novo hišo, v njej nemoteno prebival in užival nepremičnine, navedene v pogodbi iz priloge B3, ves čas priposestvovalne dobe, za njim pa do nastanka spora, neposredno pred tožnikovim nakupom spornih nepremičnin, tudi njegovi pravni nasledniki, tudi obe toženki.

8.Odločitev prvega sodišča je tako v dejanskem, kot materialnopravnem pogledu pravilna in zakonita. Pritožbeno sodišče se v ostalem, da se ne bi ponavljalo, zato sklicuje tudi na prvostopne razloge. Nobeden, v pritožbi uveljavljani pritožbeni razlog ni podan, in je zato pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.