VSL sodba I Cp 3665/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2011-05-25

zastaranje odškodninske terjatve - odškodninska odgovornost predsednika uprave

Datum prenehanja toženčeve funkcije direktorja tožnice je odločilen za pričetek teka zastaralnega roka le pri tistih terjatvah, glede katerih je sodišče ugotovilo, da je tožnica za vtoževano škodo zvedela oziroma bi mogla in morala zvedeti že pred tem datumom, saj v obdobju, ko je bil toženec še direktor tožnice, slednja zoper njega ni mogla vložiti odškodninske tožbe. Tožnica kot pravna oseba je za škodo izvedela takrat, ko je zanjo izvedel njen organ poslovodstva, nadzorni svet ali vršilka dolžnosti direktorja in da torej ni odločilno, kdaj se je z njo seznanil kasnejši direktor.

Pritožbi se zavrneta in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Pravdni stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je toženec dolžan plačati tožnici znesek 6.336,52 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30.11.2006 do plačila. Kar je tožnica zahtevala več ali drugače, pa je zavrnilo. Odločilo je še, da je tožnica dolžna povrniti tožencu pravdne stroške v znesku 5.098,90 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Zoper to sodbo se po svojih pooblaščencih pravočasno pritožujeta obe pravdni stranki.

Tožnica uveljavlja vse pritožbene razloge iz 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami; v nadaljevanju ZPP). Pritožbenemu sodišču predlaga spremembo izpodbijane sodbe, in sicer ugoditev celotnemu tožbenemu zahtevku, podrejeno pa njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša stroške pritožbenega postopka. Navaja, da je sodišče prve stopnje pri presoji ugovora zastaranja zmotno sledilo stališču toženca, da je tožnica za povzročeno škodo lahko izvedela že naslednji dan po prenehanju toženčeve funkcije direktorja. Meni, da ni pomembno, kdaj bi lahko izvedela za škodo, temveč kdaj je zanjo dejansko izvedela. Glede na spor o pričetku teka zastaralnega roka pa meni, da bi moralo sodišče prve stopnje tudi sicer uporabiti objektivni petletni zastaralni rok. Nadalje se pritožuje zoper zavrnitev zahtevka iz naslova znižanja plač delavcem, saj so se te nezakonito znižale po toženčevi odločitvi. Pritožuje se še zoper zavrnitev zahtevka iz naslova opustitve nadzora nad izvajanjem del, izbiro podizvajalca in materiala v zvezi s sklenitvijo podjemne pogodbe z družbo B. d.o.o., saj meni, da vodenje delniške družbe pomeni tudi odgovornost za organizacijo dela.

Toženec prav tako uveljavlja vse pritožbene razloge iz 1. odstavka 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga spremembo izpodbijane sodbe, in sicer zavrnitev celotnega tožbenega zahtevka, podrejeno pa njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša stroške pritožbenega postopka. Navaja, da od 21.10.2003 dalje ni bil več direktor tožnice, zato ne more biti odgovoren za izplačila štipendij, ki so bila izvršena po tem datumu. Nadalje meni, da sodišče prve stopnje ni dovolj natančno proučilo odločbe DURS z dne 25.11.2004. Iz nje je namreč razvidno, da je tožnica pri obračunu DDV za mesec december 2003 upoštevala vračila avansov iz leta 2001. Poudarja, da za tak obračun ne more biti odgovoren, saj, kot že povedano, od 21.10.2003 dalje ni bil več direktor tožnice. Navaja še, da kazenska ovadba, na katero se sklicuje sodišče prve stopnje, nima nobene zveze z obračunavanjem DDV v letu 2003.

Tožnica je na pritožbo toženca odgovorila. Meni, da je ta neutemeljena, zato pritožbenemu sodišču predlaga njeno zavrnitev.

Toženec na pritožbo tožnice ni odgovoril.

Odškodninska terjatev za povzročeno škodo zastara v treh letih, odkar je oškodovanec zvedel za škodo in za tistega, ki jo je povzročil. V vsakem primeru zastara ta terjatev v petih letih, odkar je škoda nastala (1. in 2. odstavek 352. člena Obligacijskega zakonika, Ur. l. RS, št. 83/01, 40/07; v nadaljevanju OZ). Pritožba zmotno meni, da mora sodišče v primeru spora o pričetku teka subjektivnega zastaralnega roka iz 1. odstavka 352. člena OZ uporabiti določilo 2. odstavka tega člena o objektivnem zastaralnem roku. To iz navedenih zakonskih določil ne izhaja. Napačno je tudi pritožbeno stališče, da je pri pričetku teka subjektivnega zastaralnega roka iz 1. odstavka 352. člena OZ odločilno le, kdaj je oškodovanec dejansko zvedel za škodo in povzročitelja. V skladu z ustaljeno sodno prakso prične triletni subjektivni zastaralni rok teči, ko bi glede na okoliščine konkretnega primera oškodovanec moral in mogel vedeti za škodo in povzročitelja. Tudi od oškodovanca se namreč pričakuje določena stopnja skrbnosti.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pri presoji ugovora zastaranja v skladu z navedenim za vsako vtoževano terjatev natančno ugotovilo, kdaj je tožnica zvedela oziroma bi mogla in morala zvedeti za vtoževano škodo, pri čemer pritožbi tako ugotovljenih datumov oziroma pričetkov teka zastaralnega roka ne izpodbijata. Sodišče prve stopnje tako ni štelo, da je za vse vtoževane terjatve zastaralni rok pričel teči z dnem prenehanja toženčeve funkcije direktorja tožnice, kot to očitno meni pritožba. Ta datum je sodišče prve stopnje štelo kot odločilen za pričetek teka zastaralnega roka le pri tistih terjatvah, glede katerih je ugotovilo, da je tožnica za vtoževano škodo zvedela oziroma bi mogla in morala zvedeti že pred tem datumom, saj v obdobju, ko je bil toženec še direktor tožnice, slednja zoper njega ni mogla vložiti odškodninske tožbe. Pritožbeno sodišče se strinja tudi s stališčem sodišča prve stopnje, da je tožnica kot pravna oseba za škodo izvedela takrat, ko je zanjo izvedel njen organ poslovodstva, nadzorni svet ali vršilka dolžnosti direktorja in da torej ni odločilno, kdaj se je z njo seznanil kasnejši direktor M. P. (kot to trdi tožnica).

Pritožbeno sodišče se strinja s pritožbo, da je toženec, četudi je o tem soodločal z lastniki tožnice, sprejel odločitev o znižanju plač. Vendar pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da toženec kljub temu ni odgovoren za iz tega naslova vtoževano škodo. Tožnica namreč ni podala trditev (niti dokazov) o nadaljnji vzročni zvezi, torej o tem, da so vtoževane obresti in pravdni stroški posledica toženčevega protipravnega ravnanja. Res je, da je slednji odredil znižanje plač v nasprotju s kolektivno pogodbo, vendar pa tožnica ne zatrjuje (niti ne dokazuje), da bi toženec kakorkoli preprečeval, da bi tožnica delavcem na njihovo zahtevo takoj plačala manjkajočo razliko v plači, s čimer bi se izognila plačilu obresti in pravdnih stroškov, katerih povrnitev sedaj zahteva od toženca.

Glede zahtevka iz naslova opustitve nadzora nad izvajanjem del, izbiro podizvajalcev in materiala v zvezi s sklenitvijo podjemne pogodbe z družbo B. d.. o.o..

Pritožbeno sodišče sprejema zaključek sodišča prve stopnje, da v tej zadevi ni dokazano nikakršno protipravno ravnanje toženca in s tem njegova odškodninska odgovornost. Iz izvedenih dokazov namreč izhaja, da tožencu ni mogoče očitati opustitve nadzora in slabe izbire podizvajalca. Jasno je, da toženec kot direktor oziroma predsednik uprave ne more sam neposredno nadzirati vseh tožničinih del na krajih njihove izvedbe. Za nadzor nad deli po omenjeni pogodbi je tako toženec pooblastil M. K.. Podizvajalec, ki ga je izbrala tožnica, pa je bilo specializirano podjetje za zahtevana krovska dela, ki pa kljub temu del ni opravil tako, kot bi moral, zaradi česar je nastala škoda. Vendar pa tožencu, kot že povedano, v zvezi s to škodo ni mogoče očitati nobenega protipravnega ravnanja.

Glede zahtevka iz naslova izplačil štipendij:

Toženec zmotno meni, da tožnici ni dolžan povrniti zneskov izplačanih štipendij za mesec december 2003, ker takrat pač ni bil več njen direktor. Izplačilo štipendij za mesec december 2003 je posledica toženčeve predhodne odobritve in naročila izplačila štipendij za čas od januarja 2003 do decembra 2003, torej odobritve in naročila v času, ko je bil še direktor tožnice, česar toženec ne zanika. Toženec ne trdi, da je bila dogovorjena vsakomesečna odobritev izplačil štipendij in da torej štipendij za mesec december 2003 ni odobril on.

Glede zahtevka iz naslova plačila davka na dodano vrednost:

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da toženec ne izpodbija zaključka sodišča prve stopnje, da je tožnica neutemeljeno nakazala denarna zneska, ki bi morala biti vrnjena bankam kot posojilodajalcem, na račun toženca in M. P. ter da je toženec kot direktor tožnice vedel oziroma bi moral in mogel vedeti, da ta sredstva ne bi smela biti nakazana na računa fizičnih oseb. Kot izhaja iz obrazložitve odločbe Davčnega urada RS z dne 25.11.2004 (priloga A12), na katero se sklicuje tudi pritožba, je tožnica kot davčna zavezanka v obračunu DDV za december 2003 zaradi teh nakazil zmanjšala davčno osnovo in s tem obračunan DDV, za kar pa ni bil izpolnjen pogoj, saj tožnica teh denarnih sredstev ni vrnila posojilodajalcem, pač pa jih je brez podlage neutemeljeno nakazala tožencu in M. P.. Če bi tožnica ta sredstva vrnila posojilodajalcem, bi torej zaradi nižje davčne osnove plačala nižji DDV.

Pritožbena trditev, da so bila ta nakazila opravljena že v letu 2001, je tako nerelevantna, saj tožnici, kot že povedano, doplačilo DDV ni bilo naloženo zaradi prepoznega obračuna, pač pa zaradi neizpolnjenega pogoja za znižanje davčne osnove, torej zaradi nakazila omenjenega posojila tožencu in M. P.. Tudi v pritožbi izpostavljeno dejstvo, da toženec v času spornega obračuna – v decembru 2003 ni bil več direktor tožnice, ni relevantno, saj je morala tožnica doplačati davek zaradi ravnanja toženca v času, ko je bil ta še njen direktor.

Pritožbeno sodišče se strinja s pritožbo, da sklep o zavrženju kazenske ovadbe zaradi izpolnitve nalog po 162. členu Zakona o kazenskem postopku (Ur. l. RS, št. 63/94 s spremembami; priloga A14) ne dokazuje toženčeve odgovornosti za obravnavano dejanje. Vendar pa je sodišče prve stopnje ugotovilo, da toženčeva odgovornost za neutemeljeno nakazilo posojila in s tem tožničino obveznost doplačila DDV izhaja tudi in predvsem iz preostalih izvedenih dokazov.

Glede na vse navedeno in ker pritožbeno sodišče ob preizkusu izpodbijane sodbe tudi ni ugotovilo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo (353. člen ZPP).

Ker pravdni stranki s pritožbama nista uspeli, krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka (1. odstavek 165. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 154. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.