VSL sodba II Cp 3901/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2011-04-20

zastaranje odškodninske terjatve - subjektivni zastaralni rok - začetek teka zastaralnega roka - zaključek zdravljenja

Za začetek teka triletnega subjektivnega zastaralnega roka je odločilen trenutek, ko je bilo pri tožeči stranki zdravljenje zaključeno in se je njeno zdravstveno stanje stabiliziralo ter s tem omogočalo ugotovitev obsega škode.

Velja, da je obseg nepremoženjske škode znan, ko je zdravljenje zaključeno in se stanje oškodovanca (in s tem obseg škode) stabilizira. Pri tem se od oškodovanca pričakuje določena skrbnost, da tudi v primeru, če za obseg škode morebiti ne ve, zastaranje prične teči, ko bi glede na vse okoliščine primera ob običajni vestnosti lahko zvedel za vse elemente, ki bi mu omogočili uveljaviti odškodninski zahtevek.

Pritožbam prvotožene stranke in drugotožene stranke ter stranskega intervenienta se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v 1. točki I. izreka spremeni tako, da se zavrne tožbeni zahtevek tožnice, da sta ji toženi stranki dolžni solidarno plačati odškodnino za nematerialno škodo v znesku 4.300,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22.12.2006 dalje do plačila, v odločitvi o stroških postopka v točki II. izreka pa se spremeni tako, da je tožeča stranka dolžna povrniti v 15 dneh prvotoženi stranki 172,24 EUR stroškov postopka, drugotoženi stranki 3.105,82 EUR stroškov postopka ter stranskemu intervenientu 3.093,02 EUR stroškov postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila.

Pritožba tožeče stranke se zavrne in se sodba v izpodbijanem zavrnilnem delu (2. točka I. izreka) potrdi.

Tožeča stranka je dolžna povrniti v roku 15 dni stroške pritožbenega postopka in sicer prvotoženi stranki 157,78 EUR, drugotoženi stranki 275,40 EUR in stranskemu intervenientu 423,18 EUR, v primeru zamude vsem z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka dalje do plačila.

Prvostopenjsko sodišče je odločilo, da sta toženi stranki po primarnem zahtevku dolžni tožeči stranki solidarno plačati odškodnino za nematerialno škodo v znesku 4.300,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22.12.2006 dalje do plačila, zavrnilo pa je, kar je zahtevala tožeča stranka več ali drugače po primarnem zahtevku. Odločilo je, da so toženi stranki in stranski intervenient dolžni tožnici povrniti stroške postopka v višini 3.388,28 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, tožeča stranka pa je dolžna povrniti stroške postopka prvotoženi stranki v znesku 86,12 EUR, drugotoženi stranki v znesku 1.552,91 EUR in stranskemu intervenientu v znesku 1.546,51 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi  od zamude do plačila.

Zoper sodbo se pritožujejo tožnica, obe toženki in stranski intervenient. Tožnica se pritožuje zoper zavrnilni del sodbe v delu, ki se nanaša na zahtevano odškodnino za duševne bolečine zaradi začasnega zmanjšanja življenjskih aktivnosti in zoper odločitev o povrnitvi stroškov postopka. Navaja, da je bila zaradi posledic pretresa možganov v obdobju enega leta izrazito ovirana v aktivnostih vsakdanjega življenja. V tem obdobju je zelo duševno trpela, ker zaradi posledic po poškodbi za varstvo vnukinje ni bila zmožna, pogosto pa je na varstvo celo pozabila, zaradi česar so bili družinski člani nanjo jezni. Glede stroškov postopka navaja, da bi moralo sodišče v skladu s sodno prakso uspeh tožnice izračunati po fazah postopka, poleg tega pa ovrednotiti uspeh tožnice ločeno po temelju in po višini.

Prvotožena stranka se pritožuje proti obsodilnemu delu. Sodišče je napačno ugotovilo, da tožbeni zahtevek ni zastaral. Izvedenec dr. G. je povsem jasno zaključil, da je bilo zdravljenje tožnice zaključeno 3.12.2003. Tudi ocena trajnih bolečin in strahu, kot sta jih ugotovila dr. S. in dr. Š.J., ne potrjujeta, da bi tožnica lahko trpela bolečine in strah zaradi škodnega dogodka vse do 5.1.2004 oziroma še vse do danes. Sam obisk zdravnika ne pomeni aktivnega zdravljenja, od katerega bi bilo moč šteti pričetek zastaralnega roka. Glede temelja odškodninske odgovornosti je sodišče zmotno presodilo, da je podana krivdna odgovornost zavarovanca prvotoženke za nastalo škodo tožnici. Pri določitvi višine dosojene odškodnine je sodišče sicer pravilno povzelo ugotovitve izvedencev, vendar je na njihovi podlagi nepravilno uporabilo določila 179. in 182. čl. Obligacijskega zakonika in prisodilo odškodnino, ki presega sodno prakso glede višine odškodnine za podobne poškodbe. Sodišče je napačno uporabilo materialno pravo tudi pri dosojenju obresti.

Drugotožena stranka v pritožbi obsodilno sodbo izpodbija zato, ker meni, da je tožbeni zahtevek tožeče stranke zastaral. Izvedenec A. G. je zelo jasno povedal, da je bilo zdravljenje tožeče stranke končano pri travmatologu 3.12.2003, pri nevrologu pa 20.11.2003, obisk pri osebnem zdravniku 5.1.2004 pa ni več predstavljal zdravljenja. Prav tako se drugotožena stranka ne strinja z obrazložitvijo sodišča, da je skupaj s prvotoženko solidarno odgovorna za škodo tako iz naslova objektivne, kot tudi subjektivne odgovornosti. Sodišče bi moralo odločiti tudi o soodgovornosti tožnice, saj bi morala sama storiti vse, da bi preprečila škodo. To bi lahko storila, če bi hodila po pločniku, ki se nahaja na drugi strani P. ceste in ki je bil po izjavah prič popolnoma očiščen.

Tudi stranski intervenient se v pritožbi sklicuje na zmotno uporabo materialnega prava, ker je sodišče odločilo, da ugovor zastaranja ni utemeljen. Sodišče je odločitev oprlo na mnenje izvedenca dr. A. G., pri tem pa prezrlo, da je bilo tožničino zdravstveno stanje 3.12.2003 že v tolikšni meri stabilizirano, da je omogočilo ugotovitev obsega škode, saj sta bila oba izvida travmatologa in nevrologa brez patoloških sprememb, ki bi bile v zvezi s poškodbo. Prav zaradi navedenega obisk pri osebnem zdravniku 5.1.2004, kateremu je tožnica le prinesla izvide in zaprosila za potrdila za zavarovalnico, ni predstavljalo zdravljenja, temveč je bilo namenjeno seznanjenju osebnega zdravnika, pridobiti potrdila in lajšanju tedaj že ustaljenih posledic poškodbe. Sodišče je zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje glede stanja pločnika na kraju škodnega dogodka. Ob svoji odločitvni ni upoštevalo, da je bil stranski intervenient pri izvajanju pogodbenih del zadolžen upoštevati pravilnik o vrstah vzdrževalnih del na javnih cestah in nivoju rednega vzdrževanja javnih cest ter sprejeti načrt zimske službe. Ugotovitev protipravne opustitve dolžnega ravnanja stranskega intervenienta je brez razlogov, brez opore v dejanskih ugotovitvah in v nasprotju z listinami in izpovedbami zaslišanih prič. Izpodbija tudi višino prisojene odškodnine, ker je za telesne bolečine in nevšečnosti ter za strah odmerjena v previsokem znesku.

Pritožbe obeh toženih strank in stranskega intervenienta so utemeljene, pritožba tožnice pa ni utemeljena.

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožnice ter toženkama naložilo solidarno plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo, ker je ugotovilo, da za nastalo škodo, ki jo je tožnica utrpela ob padcu na poledenelem pločniku dne 21.1.2003 na P. cesti, odgovarjata krivdno, druga toženka pa hkrati tudi objektivno. Do škodnega dogodka je prišlo zaradi nedopustnega in protipravnega ravnanja obeh toženih strank, izkazana pa je tudi škoda in podana vzročna zveza. Ugovor zastaranja, ki so ga že v odgovoru na tožbo podali obe toženki ter stranski intervenient, je prvostopenjsko sodišče zavrnilo in odločitev o tem oprlo na izvedensko mnenje izvedenca medicinske stroke dr. A. G. ter kopije zdravniškega kartona tožnice (priloga A2). Iz slednjega izhaja, da je tožnica 5.1.2004 obiskala svojega osebnega zdravnika, ki je v zdravniškem kartonu navedel, da je bila pri nevrologu terapija zaključena 20.11.2003, pri travmatologu pa 3.12.2003 ter da tožnica občasno še občuti rahlo vrtoglavnico ter težko glavo. Tudi izvedensko mnenje izvedenca dr. A. G. ugotavlja, da je bilo zdravljenje tožnice pri travmatologu zaključeno 3.12.2003, zdravljenje pri nevrologu pa 20.11.2003, da sta oba izvida brez patoloških sprememb, ki bi bile v zvezi s poškodbo ter da obisk pri splošnem zdravniku 5.1.2004 ni več predstavljal zdravljenja, je pa še povezan s poškodbo, ker je tožnica prinesla še zadnje izvide travmatologa in nevrologa. Pri oceni, da je tožnica vložila tožbo 22.12.2006 pravočasno, znotraj triletnega zastaralnega roka, se je sodišče prve stopnje oprlo na ugotovitve izvedenca, da je tudi tožničin obisk pri splošnem zdravniku dne 5.1.2004 povezan s škodnim dogodkom in škodo, ki jo je utrpela v njem.

Pritožbeno sodišče pa ocenjuje, da je ugovor zastaranja utemeljen, saj je potrebno glede na bistvene dejanske ugotovitve prvostopenjskega sodišča napraviti drugačen materialnopravni zaključek. Zato je pritožbam ugodilo in sodbo spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo (358. čl. Zakona o pravdnem postopku – ZPP).

Obligacijski zakonik – OZ v 1. odst. 352. čl. določa, da odškodninska terjatev za povzročeno škodo zastara v treh letih, odkar je oškodovanec zvedel za škodo in za tistega, ki jo je povzročil. Glede začetka teka subjektivnega zastaralnega roka torej vsebuje le splošno določbo, pri čemer sta pravna teorija in sodna praksa izoblikovali posebna merila, kdaj se šteje, da je obseg nepremoženjske škode oškodovancu znan. Tako velja, da je obseg nepremoženjske škode znan, ko je zdravljenje zaključeno in se stanje oškodovanca (in s tem obseg škode) stabilizira. Pri tem se od oškodovanca pričakuje določena skrbnost, da tudi v primeru, če za obseg škode morebiti ne ve, zastaranje prične teči, ko bi glede na vse okoliščine primera ob običajni vestnosti lahko zvedel za vse elemente, ki bi mu omogočili uveljaviti odškodninski zahtevek (pravno mnenje VS RS, sprejeto v zadevi II Ips 12/92, objavljeno v poročilu VS RS 1982/I). Glede na navedeno je torej za začetek teka triletnega subjektivnega zastaralnega roka odločilen trenutek, ko je bilo pri tožnici zdravljenje zaključeno in se je njeno zdravstveno stanje stabiliziralo ter s tem omogočalo ugotovitev obsega škode. Iz zdravniške dokumentacije v spisu ter izvedenskega mnenja izvedenca dr. A. G. izhaja, da je bilo zdravljenje tožnice pri nevrologu zaključeno 20.11.2003, pri travmatologu pa 3.12.2003, ter je bila tožnica s tem seznanjena, saj je izvide travmatologa in nevrologa prinesla 5.1.2004 izbranemu zdravniku. Četudi drži, da je bil obisk pri izbranem zdravniku povezan s škodnim dogodkom, pa glede na prej navedeno še ne pomeni, da je bilo šele s tem obiskom zdravljenje zaključeno, kot trdi tožnica ter da je subjektivni zastaralni rok začel teči šele 5.1.2004. Takšno stališče bi pripeljalo do absurdne situacije, da bi oškodovanec nedopustno podaljševal zastaralni rok s tem, ko bi odlašal obisk pri izbranem zdravniku. Kot že povedano pa mora oškodovanec ravnati s potrebno skrbnostjo, kar pa enako velja tudi glede trenutka, ko bi moral ali mogel izvedeti za povzročitelja. Tožnica je zagotovo vedela za povzročitelje škode že pred iztekom triletnega zastaralnega roka oziroma bi ob potrebni skrbnosti to zagotovo lahko izvedela takoj po škodnem dogodku, ne glede na to, kdaj je prejela odgovore na svoje odškodninske zahtevke (od prvotožene stranke v juliju 2005, od drugotožene stranke pa v oktobru 2005). Pri tem ni odločilno, ali je takrat zagotovo vedela, katera izmed toženk je odgovorna za škodo. Zato je utemeljen ugovor zastaranja, ki ga toženki in stranski intervenient izpostavljajo v pritožbi, saj je triletni subjektivni zastaralni rok za uveljavljanje odškodninske terjatve tožnice potekel z dnem 3.12.2006, tožbo pa je vložila 22.12.2006.

Pritožbeno sodišče še pojasnjuje, da o podrejenem tožbenem zahtevku ni odločalo, ker je ta že vsebovan v primarnem tožbenem zahtevku. Tožeča stranka je namreč s primarnim tožbenim zahtevkom zahtevala plačilo odškodnine solidarno od obeh toženk, s podrejenima zahtevkoma pa samo od prvotoženke oziroma samo od drugotoženke. Eventualna kumulacija oziroma uveljavljanje podrejenega (eventualnega) zahtevka po določbi 3. odst. 182. čl. ZPP je podana v primeru, če sta dva ali več tožbenih zahtevkov v medsebojni zvezi, tožeča stranka pa jih uveljavlja tako, da naj sodišče ugodi naslednjemu zahtevku, če spozna, da tisti zahtevek, ki ga uveljavlja pred njim, ni utemeljen. Za takšen procesni institut pa kot rečeno ne gre zato, ker sta oba podrejena tožbena zahtevka že vsebovana v primarnem tožbenem zahtevku.

Ker je pritožbeno sodišče spremenilo odločbo sodišča prve stopnje, to vplivala tudi na obveznost plačila stroškov postopka (2. odst. 165. čl. ZPP). Tožnica je v pravdi v celoti propadla, zato je dolžna toženkam in stranskemu intervenientu povrniti njihove stroške postopka (1. odst. 154. čl. ZPP). Upoštevajoč odmero pravdnih stroškov, ki jo je prvostopenjsko sodišče opravilo in ki je pravilna, nobena od pravdnih strank pa ji opredeljeno ni nasprotovala, mora tožnica povrniti potrebne stroške postopka in sicer prvotoženi stranki 172,24 EUR, drugotoženi stranki 3.105,82 EUR, stranskemu intervenientu pa 3.093,02 EUR, ki se nanašajo na stroške postopka pred sodiščem prve stopnje. Ker so toženki in stranski intervenient s pritožbo uspeli, so upravičeni tudi do povrnitve potrebnih pritožbenih stroškov in sicer prva toženka 157,78 EUR (priglašeni materialni stroški in sodna taksa za pritožbo), druga toženka 275,40 EUR (za sestavo pritožbe in DDV), stranski intervenient pa 423,18 EUR (za sestavo pritožbe in DDV ter sodno takso za pritožbo).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.