VSL sklep I Cp 2298/2011
Sodna praksa višjih sodišč, 2012-01-11

služnostna pravica hoje in vožnje - priposestvovanje - družbena lastnina - priposestvovalna doba - začetek teka priposestvovalne dobe

Tožeča stranka uveljavlja priposestvovanje stvarne služnosti in ne priposestvovanje lastninske pravice, zato je materialnopravno zmotno stališče sodišča prve stopnje, da priposestvovanje na družbeni lastnini ni bilo možno in je priposestvovalna doba lahko začela teči po „vknjižbi izbrisa družbene lastnine“.

I. Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika na ugotovitev, da obstoji služnostna pravica pešpoti in vožnje z vsemi vozili po služečem zemljišču parc. št. 810/18 vl. št. 1484 k.o. X za potrebe gospodujočega zemljišča parc. št. 810/10 vl. št. 647 k.o. X, v korist vsakokratnega lastnika gospodujočega zemljišča, kar sta toženca dolžna priznati in se pri služečem zemljišču vknjiži služnostna pravica pešpoti in vožnje z vsemi vozili v korist gospodujočega zemljišča, v korist vsakokratnega lastnika gospodujočega zemljišča. Hkrati je tožniku naložilo, da je tožencema dolžan plačati stroške postopka v znesku 327,60 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper sodbo se je pritožil tožnik iz vseh zakonsko dovoljenih pritožbenih razlogov in predlagal, da pritožbeno sodišče njegovi pritožbi ugodi in sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podredno pa, da jo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje, vse s stroškovno posledico. Sodišču prve stopnje očita, da je zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 1. odst. 339. čl. Zakona o pravdnem postopku (1) (ZPP) ker je upoštevalo odgovor na tožbo, čeprav ni bil podan v skladu z določilom 277. čl. ZPP. Tožena stranka je v odgovoru na tožbo namreč napovedala, da bo na glavni obravnavi v odgovor navajala navedbe, ki jih je pisno zapisala v vlogi. Odgovoru na tožbo tudi ni priložila nobene listine in ni določno predlagala dokazov, s katerim naj bi se ugotavljala dejstva. Če bi sodišče prve stopnje določbo 277. čl. ZPP pravilno upoštevalo, bi prišlo do drugačne odločitve. Ni se izreklo o predlaganem dokazu o ogledu na kraju samem in zaslišanju priče dr. A. S., zato se odločitve v tem delu ne da preizkusiti, kar predstavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki 2. odst. 339. čl. ZPP. Sodišče prve stopnje pa je tudi zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Pravilno je sicer ugotovilo, da je tožeča stranka dokazala, da so poleg njega in njegove družine že njegovi pravni predniki vse od leta 1930 uporabljali nepremičnino parc. št. 810/18, ki je sedaj v lasti tožencev. Pravni predniki tožeče stranke so že pred nacionalizacijo navedene parcele pridobili služnostno pravico v zatrjevanem obsegu na podlagi takratnih veljavnih določil Občnega državljanskega zakonika (ODZ). Tudi kasneje, ko je z njo razpolagala še Občina Radovljica, torej še pred letom 1992, so ves čas uporabljali za dostop do sebi lastnih parcel parc. št. 810/18. Nepravilno je uporabilo materialno pravo, ker je štelo, da na družbeni lastnini z imetnikom pravice uporabe Občina Radovljica, priposestvovanje ni mogoče. O priposestvovanju stvarne služnosti na družbeni lastnini govori 55. člen Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (2) (ZTLR) in ne 29. čl. ZTLR, ki govori o priposestovanju lastninske pravice na stvari, ki je družbena lastnina. Glede opredelitve vsebinskega pomena družbenega sredstva v družbeni pravni osebi, se sklicuje na odločbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 34/2000, ki jo vsebinsko povzema v nadaljevanju pritožbe. Poudarja, da Občina Radovljica ni bila titular družbene lastnine v smislu 55. čl. ZTLR. Ob ugotovitvi, da je v zatrjevanem obsegu izvrševal služnostno pravico hoje in vožnje na delu parcele s parc. št. 810/2, ki je sedaj po parcelaciji parc. št. 810/18 k.o. X, bi moralo sodišče prve stopnje njegovemu tožbenemu zahtevku v celoti ugoditi.

5. Uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 1. odst. 339. čl. ZPP, ki je po tožnikovi trditvi v tem, da je sodišče prve stopnje upoštevalo odgovor na tožbo, ki ni bil podan v skladu z določilom 277. čl. ZPP, ni podana. V odgovoru na tožbo se je tožena stranka jasno opredelila, katere navedbe iz tožbe so resnične in katere prereka, jasno je obrazložila, zakaj po njenem prepričanju niso izpolnjeni pogoji za priposestvovanje in je v dokaz trditvam tudi predlagala oziroma predložila dokaze. Res je sicer, da je dokaze priložila le v enem izvodu, ki pa jih je, potem ko je tožeča stranka na to opozorila, predložila še v enem izvodu (dopis 22.11.2010). Listinska dokumentacija, ki je bila priložena odgovoru na tožbo, je bila tožeči stranki, kot je razvidno iz podatkov spisa, vročena 1.12.2010 in je nanjo odgovarjala v svoji pripravljalni vlogi 10.12.2010. Neutemeljen je zato pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo 277. člena ZPP, (tožena stranka je vložila obrazložen odgovor na tožbo). Protispisna je trditev tožnika, da se sodišče ni opredelilo glede dokaza o ogledu na kraju samem in zaslišanja priče dr. A. S.. Sodišče prve stopnje (5. odstavek 2. strani obrazložitve) je pojasnilo, zakaj je dokaza zavrnilo. Ne drži, da v tem delu sodbe ni mogoče preizkusiti, kar po stališču tožnika predstavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki 2. odstavka 339. čl. ZPP.

6. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik sam in po svojih prednikih sporno pot, ki je potekala po nepremičnini s parc. št. 810/18 vpisano v vl. št. 647 k.o. X, uporabljal za hojo in vožnjo najmanj od 8.7.1990. Z zakupno pogodbo 3.5.1995 je bilo sporno zemljišče pravnim prednikom tožnika dano v zakup, vendar je bila pogodba odpovedana pred 23.9.1999. Ocenilo je, da desetletna priposestvovalna doba (2. odst. 43. čl. Stvarnopravnega zakonika (3) (SPZ) ne pride v poštev, ker tožnik ni izkazal, da bi, v času potrebnem za priposestvovanje, imel zakoniti naslov za uporabo spornega zemljišča. Do vložitve tožbe (8.7.2010) bi sicer iztekel dvajsetletni priposestvovalni rok (2. odst. 117. čl. SPZ), če ne bi bilo sporno zemljišče do 30.1.1995, ko je bil vknjižen izbris družbene lastnine, vknjiženo kot družbena lastnina. Priposestvovanje na družbeni lastnini (29. čl. ZTLR) ni bilo možno. Priposestvovalna doba bi lahko začela teči šele po 30.1.1995 in se do vložitve tožbe še ni iztekla.

7. Obstoj pogojev za priposestvovanje služnostne pravice hoje in vožnje, bi glede na to, da je po ugotovitvi sodišča prve stopnje priposestvovalna doba začela teči pred uveljavitvijo SPZ (velja od 1.1.2003), moralo sodišče prve stopnje, upoštevaje prehodno določbo 266. čl. SPZ, presojati po določbah ZTLR (velja od 1.9.1980). V primeru, da se do uveljavitve SPZ priposestvovalna doba še ni iztekla, pa bi bilo treba glede trajanja priposestvovanja upoštevati določbo 269. čl. SPZ. Sodba nima ugotovitev (pritožbeno ugotavljanje, da je sodišče prve stopnje to pravilno ugotovilo), da je tožeča stranka dokazala, da so že njegovi pravni predniki, od leta 1930 uporabljali nepremičnine, kar bi narekovalo uporabo pravnih pravil ODZ. V 54. členu ZTLR sta bila določena dva pogoja za pridobitev stvarne služnosti s priposestvovanjem in sicer dejansko izvrševanje na stvari služnostnega upravičenca in nenasprotovanje temu s strani lastnika služne stvari. V drugem odstavku istega člena pa je bil določen še negativni pogoj za priposestvovanje služnosti, da ne gre za zlorabo zaupanja lastnika služne stvari, da se služnost ni izvrševala s silo ali zvijačo, in da ni šlo za dogovorjeno služnost do preklica. Ni se zahtevala niti zakonita niti dobroverna posest (72. čl. ZTLR).

8. V predmetni zadevi tožeča stranka uveljavlja priposestvovanje stvarne služnosti in ne priposestvovanje lastninske pravice. Določba 29. čl. ZTLR, na katero se sklicuje sodišče prve stopnje, onemogoča priposestvovanje lastninske pravice na družbeni lastnini, ne pa priposestvovanje služnostne pravice na družbeni lastnini. Po izrecni določbi 55. čl. ZTLR ni bilo mogoče pridobiti stvarne služnosti le na nepremičninah, ki so predstavljale družbeno sredstvo v družbeni pravni osebi. Opredelitev pojma družbenega sredstva v družbeni pravni osebi, je vseboval  265. čl. Zakona o združenem delu (4) (ZZD). V skladu z navedeno določbo so bila družbena sredstva, ki jih upravljajo delavci ali drugi delavni ljudje v družbeni pravni osebi tiste stvari, denarna sredstva in materialne pravice, ki so bile materialni pogoj za njihovo delo oziroma materialna osnova uresničevanja funkcije v tej družbeni pravni osebi. Vrhovno sodišče je v odločbi II Ips 34/2000, na katero se tožnik sklicuje, zavzelo stališče, da tako opredeljen pojem „družbenega sredstva v družbeni pravni osebi“ izraža načelo pripadnosti takega sredstva v upravljanje določeni družbeni pravni osebi. Prepoved iz 55. člena ZTLR se je zato nanašala le na tista družbena sredstva, ki jih je imela v upravljanju družbena pravna oseba.

9. Tožnik utemeljeno opozarja, da je sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo materialno pravo. Zaradi zmotnega materialnopravnega stališča, da služnostne pravice hoje in vožnje s priposestvovanjem na družbeni lastnini ni mogoče pridobiti, je sodišče prve stopnje nepravilno, kot začetek teka priposestvovalne dobe, upoštevalo trenutek vknjiženega izbrisa družbene lastnine na sporni nepremičnini (30.1.1995). Tako stališče je tudi sicer nepravilno, saj je vknjižba le deklaratornega pomena. Lastninjenje nepremičnin v družbeni lastnini (gre za pridobitev lastninske pravice po samem zakonu) so urejali različni zakoni (Zakon o zadrugah v letu 1992, Zakon o skladu kmetijskih zemljišč v letu 1993...), nazadnje v letu 1997 Zakon o lastninjenju nepremičnin v družbeni lastnini, ki je olastninil vse tiste nepremičnine v družbeni lastnini, ki s prejšnjimi zakoni še niso bili olastninjene. Sodišče prve stopnje pa tudi ni zavzelo stališča o tem, ali je bila sporna nepremičnina „družbeno sredstvo v družbeni pravni osebi“.

10. Čeprav je sodišče prve stopnje kot nosilni razlog za zavrnitev tožbenega zahtevka (zadnji odstavek 3. strani obrazložitve) navedlo, da tožnik ni dokazal, da je potekla potrebna priposestvovalna doba, je zavzelo stališče tudi glede zatrjevanega izvrševanja služnostne pravice hoje in vožnje na sporni nepremičnini. Dokazno je ocenilo (verjelo je tožniku), da je tožnik sam in po svojih pravnih prednikih sporno pot uporabljal za hojo in vožnjo najmanj od leta 1990. Pritožbeno sodišče, kljub takim ugotovitvam ne more slediti pritožniku in njegovemu tožbenemu zahtevku ugoditi, ker bi (tudi če bi bila dokazna ocena sodišča prve stopnje skladna z metodološkimi napotki 8. čl. ZPP in bi bilo dejansko stanje pravilno ugotovljeno) nedopustno poseglo v pravico tožencev (zaradi zavrnitve tožbenega zahtevka se toženci niso pritožili) do pravnega sredstva (25. čl. Ustave Republike Slovenije).

11. Zaradi zmotne uporabe materialnega prava pa tudi niso bila ugotovljena odločilna dejstva, kar terja dopolnitev dokaznega postopka in razveljavitev odločitve na podlagi 355. čl. ZPP. Pritožbeno sodišče samo dokaznega postopka ne more dopolniti, ker bi s tem nedopustno poseglo v ustavno varstvo pravic strank do pravnega sredstva. Sodbe pritožbenega sodišča ni več mogoče izpodbijati s pritožbo, pritožbenega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja pa tudi v reviziji ni več mogoče uveljavljati. Pritožbeno sodišče je zato pritožbi tožnika ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

12. Posebni napotki, glede na že obrazloženo, niso potrebni. V izogib morebitnim nepravilnostim v nadaljevanju postopka pritožbeno sodišče opozarja, da bo sodišče prve stopnje moralo, če bo ugotovilo, da je potekla potrebna priposestvovalna doba, ugotoviti tudi obseg izvrševanja služnosti. Sodišče prve stopnje sicer ugotavlja, da je tožnik predmetno pot uporabljal tudi za vožnjo, ne da bi navedlo, za kakšne potrebe (stanovanjske ali za gospodarsko rabo) in tudi ne s kakšnimi vozili. Ni se opredelilo do trditev tožene stranke, da vožnja ni bila mogoča (pripravljalna vloga 20.12.2010). Sodišče prve stopnje tudi nima ugotovitev o tem, ali sta toženca vedela ali bi morala vedeti, da je na nepremičnini, ki sta jo pridobila, pridobljena kakšna pravica drugega. Pasivnost tožnika in njegovih pravnih prednikov, ki za vpis sporne pravice služnosti hoje in vožnje v zemljiško knjigo niso poskrbeli, ne more biti v škodo tožencev. Toženca sta v postopku zatrjevala in dokazovala (navedbe in dokazi v odgovoru na tožbo), da sta sporno nepremičnino pridobila bremen prosto s kupoprodajno pogodbo 17.9.2001, ki jo je odobrila pristojna Upravna enota v Radovljici. Sodišče prve stopnje bo zato pri ponovnem odločanju moralo, ob upoštevanju pravočasne trditvene podlage strank (286. čl. ZPP), na katero je vezano (2. čl. ZPP) in ob pravilni uporabi materialnega prava, ugotoviti vsa odločilna dejstva, se opredeliti do vseh navedb strank, ki se na ta dejstva nanašajo in v skladu z 8. čl. ZPP sprejeti dokazno oceno ter o zahtevku tožnika ponovno odločiti.

13. Posledično, zaradi razveljavitve odločitve o glavni stvari je pritožbeno sodišče razveljavilo tudi stroškovno odločitev in bo o stroških postopka pred sodiščem prve stopnje ter pritožbenih stroških odločalo sodišče prve stopnje s končno odločbo (3. odstavek 165. člena ZPP).

---------------------------------------------------------------------------------------------------------------

(2) Ur.l. SFRJ št. 6/1980 s spremembami in dopolnitvami.

(3) Ur. l. RS, št. 87/2002 s spremembami.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.