VSL sodba II Cp 1133/2011
Sodna praksa višjih sodišč, 2011-06-08

odškodnina za nepremoženjsko škodo - krivdna odgovornost -nepričakovano spuščena zapornica - deljena odgovornost - soprispevek oškodovanca

Zavarovanec toženke bi se moral ob potrebni stopnji skrbnosti zavedati, da obstaja možnost, da se pod zapornico znajde tudi človek in tako temu primerno ustrezno poskrbeti za varno spuščanje zapornice tudi v takšnih primerih. Ker tega ni storil, je odgovoren za nastalo škodo. Tožnica je parkirišče na poti na tržnico prečkala že vrsto let, vedela je tudi, da obstajajo druge možne poti, namenjene le pešcem, po katerih bi lahko zapornico zaobšla, a se je zavestno odločila za prečkanje parkirišča mimo zapornice, ker je bila ta pot pač najkrajša. Tožničin prispevek k nastanku škode je polovičen, zato ima pravico le do odškodnine zmanjšane za 50%.

Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se izpodbijana sodba spremeni, tako da se  glasi:

»Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati odškodnino v znesku 2.096,26 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, in sicer od zneska 500.000,00 SIT od 8.12.2003 dalje do plačila, od zneska 2.350,00 SIT pa od 26.10.2003 dalje do plačila, vse v roku 15 dni, da ne bo izvršbe.

Vsaka stranka sama krije svoje stroške pravdnega postopka.«

Tožeča stranka mora toženi stranki povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku 73,89 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev dalje.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je toženka dolžna tožnici plačati denarno odškodnino v znesku 4.192,53 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter ji povrniti pravdne stroške v znesku 2.372,53 EUR.

2. Proti takšni odločitvi sta obe pravdni stranki vložili pravočasni pritožbi.

3. Tožnica izpodbija stroškovni del odločitve in uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb postopka. Prvostopenjskem sodišču očita, da ji ni priznalo stroške izvedenskega mnenja v znesku 498,20 EUR, kljub temu, da jih je pravilno zahtevala v svojem stroškovniku, svoje odločitve pa tudi ni obrazložilo. Sodbe se zato v tem delu ne da prizkusiti, kar kaže na bistveno kršitev določil pravdnega postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. čl. ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da njeni pritožbi ugodi ter sodbo sodišča prve stopnje spremeni.

4. Toženka uveljavlja pritožbena razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da njeni pritožbi ugodi in se izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podredno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne prvostopenjskemu sodišču v vnovično odločanje. Prvostopenjskemu sodišču očita, da je ponovno in ne glede na jasna navodila pritožbenega sodišča, presojalo zgolj objektivno odgovornost zavarovanca toženke. Pri tem je poudarila, da iz izvedenskega mnenja izvedenca strojne stroke izhaja, da je bila zapornica varna za reguliranje vozil iz ene smeri. Ker pa zapornica ni bila namenjena prehodu pešcev, tudi ni imela dodatne varnostne zaščite, ki bi pešce ščitila v primeru prehoda zapornice iz druge smeri. Iz smeri, iz katere se je zapornici približala tožnica, namreč ni bilo predvideno približevanje vozil, zato zapornica tu tudi ni imela senzorjev oziroma fotocelice. Zavarovanki tožene stranke noben predpis ni nalagal, da bi morala zapornico opremiti s tako varnostno zaščito, saj je bilo evidentno, to pa je bilo znano tudi tožnici, da je bila zapornica namenjena le za uvoz vozil na parkirišče in ne za prehod pešcev. Toženka je nasprotovala zaključku sodišča, da bi bila zapornica nevarna stvar, saj ob pravilni rabi ni prihajalo do poškodb ne oseb, ne vozil. Nadalje je navajala, da je v obravnavanem primeru bila podana vsaj precejšnja soodgovornost tožnice za nastali škodni dogodek, saj je bila tožnici situacija na parkirišču dobro znana, prečkala ga je že vrsto let in ji je bilo torej znano, da je na parkirišču zapornica. Opozorila je tudi, da je mogoče od vsakega povprečno skrbnega človeka pričakovati, da pri hoji opazuje svojo okolico in četudi se je tožnica tik pred škodnim dogodkom iz povsem življenjske radovednosti obrnila ter pogledala stran od smeri hoje, to ne pomeni, da ni bila sama odgovorna za nastalo škodo. Tožnica in njen mož sta izpovedala, da sta parkirišče prečkala, ker je bila pot proti mestu, kjer sta običajno parkirala svoje vozilo, tako pač krajša, zaradi česar je mnenja, da upravljalec parkirišča ne more nase prevzeti tudi rizika nepazljivosti pešcev, ki kljub temu, da uporabljajo površine, ki pešcem niso namenjene, pri tem niso pazljivi. Zapornice na parkirišču so povsem običajen pojav, sporna zapornica je bila postavljena in opremljena pravilno, skladno z njenim namenom, to je uvozom vozil in je tako ni bilo moč šteti za nevarno stvar. Tožnica je vedela, čemu je namenjena zapornica in da se zapornica lahko vsak trenutek spusti, svojo pozornost pa je usmerila drugam. Podredno izpodbija tudi višino prisojene odškodnine. Prvostopenjsko sodišče je pri odmeri odškodnine za nepremoženjsko škodo napačno uporabilo materialno pravo, saj je odškodnino odmerilo previsoko. Pravilno odmerjena odškodnina bi znašala 2.500,00 EUR. Meni tudi, da tožnici ne pripada odškodnina za materialno škodo, saj strošek zdravniškega potrdila ne predstavlja stroškov zdravljenja.

6. Pravilen je pritožbeni očitek tožene stranke, da sodišče prve stopnje nepravilno vztraja na njeni objektivni odškodninski odgovornosti oziroma odgovornosti za škodo v zvezi z nevarno stvarjo. Pritožbeno sodišče je že v svoji prejšnji (razveljavitveni) odločbi poudarilo, da nevarnost stvari obstoji zunaj krivde njenega imetnika. Če pa stvar negativno deluje zaradi dejanj ali opustitev njenega imetnika, ni mogoče govoriti o učinkih nevarne stvari, čeprav ima ta stvar lastnosti, ki jih lahko štejemo za nevarne. Tudi tožnica je v svojih tožbenih trditvah primarno uveljavljala krivdno odškodninsko odgovornost zavarovanca tožene stranke. Očitala mu je, da bi moral kot upravljalec zapornice poskrbeti za njeno varno delovanje, da se v trenutku, ko je pod njo postavljeno bodisi vozilo ali človek, ne bi spustila.

7. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja utemeljenost navedenega očitka. Tako iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje, ki temelje na izvedenskem mnenju izvedenca strojne stroke izhaja, da je bila zapornica ustrezno varnostno opremljena za njen primarni namen, to je preprečevanje hkratnega uvoza večih vozil na parkirišče, ne da bi vsako dobilo svoj parkirni listek, torej za reguliranje prometa vozil zgolj v eni smeri. Zapornica pa ni bila namenjena prehodu pešcev, zato tudi ni bila za ta namen ustrezno varnostno opremljena. Po ugotovitvah izvedenca pa je posebno nevarnost za pešce predstavljal ravno prehod pešca pod dvignjeno zapornico s strani parkirišča proti cesti, v nasprotni smeri uvoza osebnih vozil, saj je v tem primeru lahko prišlo do tega, da bi se zapornica pričela spuščati, preden bi pešec prekinil svetlobni signal med fotocelicama in s tem prekinil spuščanje zapornice. Izvedenec je ocenil, da bi upravljalec parkirišča lahko ustrezneje poskrbel za varnost pešcev in sicer tako, da bi na zapornico namestil sistem varovanja z dvojnimi fotocelicami, pred in za zapornico, kakršnega pa je zavarovanec toženke pričel uporabljati že leto ali dve po škodnem dogodku. Zavarovanec toženke bi se torej moral ob potrebni stopnji skrbnosti zavedati, da obstaja možnost, da se pod zapornico znajde tudi človek in tako temu primerno ustrezno poskrbeti za varno spuščanje zapornice tudi v takšnih primerih. Ker tega ni storil, je odgovoren za nastalo škodo (1. odstavek 131. člena Obligacijskega zakonika, v nadaljevanju OZ).

8. Toženka je že v odgovoru na tožbo zatrjevala, da bi se tožnica zapornici lahko ognila, da je prišlo do njenega poškodovanja na delu cestišča, ki ni namenjen pešcem ampak javnemu prometu ter da bi morala hoditi po pločniku, ki je od parkirišča ločen z zapornimi stebrički. Toženka je torej uveljavljala tožničin prispevek k nastanku škode, ki ga je sodišče odpravilo z zaključkom, „da med tožničinim ravnanjem in škodnim dogodkom ni vzročne zveze in da je do škodnega dogodka prišlo izključno zato, ker se je zapornica spustila takrat, ko se ne bi smela“.  Tak zaključek bi bil pravilen le ob dejanski ugotovitvi, da bi bil prehod pod zapornico edini možen prehod. Tožnica je sicer prerekala navedbe toženke s trditvijo, da tožnica in njen mož nista imela druge izbire, kot da gresta mimo (pod?) zapornice, vendar pa te trditve ni substancirala in dokazno podprla. S svojo izpovedjo, zaslišana kot stranka, pa tožnica potrjuje trditve toženke, ko navaja, da je s prehodom pod zapornico izbrala krajšo pot. Ne drži torej zaključek sodišča prve stopnje, da med tožničinim ravnanjem in škodnim dogodkom ni vzročne zveze, saj je do škodnega dogodka prišlo na delu cestišča, ki je bil namenjen uvozu avtomobilov, ne prečenju pešcev. Tožnica je parkirišče na poti na tržnico prečkala že vrsto let, vedela je tudi, da obstajajo druge možne poti, namenjene le pešcem, po katerih bi lahko zapornico zaobšla, a se je zavestno odločila za prečkanje parkirišča mimo zapornice, ker je bila ta pot pač najkrajša. Končno je še izpovedala, da je tik pred škodnim dogodkom svojo pozornost usmerila k trku vozil na parkirišču, namesto, da bi se prepričala, ali lahko uvozno pot na parkirišče varno prečka.

9. Vzrok nastanka škodnega dogodka je tako v nedovoljenem ravnanju tožnice kot tudi v nedovoljeni opustitvi zavarovanca tožene stranke. Tožničin prispevek k nastanku škode je polovičen, zato ima pravico le do odškodnine zmanjšane za 50% (1. odstavek 171. člena OZ).

10. Neutemeljene so navedbe toženke o previsoko odmerjeni odškodnini. Tožnica je utrpela udarnine po prsnem košu in zlom desetega rebra na levi strani. Toženka sprejema dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje glede škodnih posledic in prereka le odmero višine denarne odškodnine. Ta v celoti ustreza standardu pravične denarne odškodnine iz 179. člena OZ, po katerem sodišče odmeri denarno odškodnino glede na stopnjo bolečin in strahu ter njihovo trajanje, hkrati pa pazi, da je prisojena denarna odškodnina ustrezna glede na pomen prizadete dobrine in namen odškodnine in da ne podpira teženj, ki niso združljive z njeno naravo in namenom. Odmerjena denarna odškodnina je tudi primerljiva z odškodninami za enako škodo. Glede na tožničino soodgovornost ji je toženka dolžna plačati polovico odmerjene odškodnine oziroma znesek 2.086,46 EUR.

11. Napačno je pritožbeno stališče toženke, da strošek zdravniškega potrdila ni strošek zdravljenja oziroma ni nujno potreben strošek za vložitev odškodninskega zahtevka. Prereka torej vzročno zvezo glede te materialne škode. Ta nedvomno obstoji. Nastanek tega stroška je bil pogojen z škodnim dogodkom. Zdravniško potrdilo vsebuje mnenje kvalificirane osebe, to je osebnega zdravnika tožnice, o njenem zdravstvenem stanju in posledicah ter zdravljenju poškodb, ki jih je zadobila v škodnem dogodku, zato je strošek njegove izdaje potreben strošek. Glede na tožničino soodgovornost ji je toženka dolžna povrniti polovico tega stroška oziroma 9,80 EUR.

12. Na podlagi določila pete alineje 358. člena Zakona o pravdnem postopku  (v nadaljevanju ZPP) je bilo treba delno ugoditi toženkini pritožbi in spremeniti izpodbijano sodbo, kot to izhaja iz navedenih razlogov.

13. Sprememba odločitve o glavni stvari pogojuje tudi spremembo stroškovne odločitve. Uspeh vsake od strank v postopku je bil polovičen, zato je pritožbeno sodišče v skladu z določilom 2. odstavka 154. člena v zvezi z 2. odstavkom 165. člena ZPP odločilo, da pravdni stranki sami krijeta svoje stroške postopka. Tako se sicer utemeljen pritožbeni očitek tožnice glede nepriznanja stroškov  izvedenskega mnenja medicinske stroke, izkaže za brezpredmeten. Njeno pritožbo zoper stroškovno odločitev je bilo zato treba zavrniti (353. člen ZPP).

14. Toženkin uspeh s pritožbo je polovičen, tožnica pa s pritožbo ni uspela. Tožnica je zato dolžna toženki povrniti polovico njenih pritožbenih stroškov (2. odstavek 154. člena  v zvezi z 165. členom ZPP). Ti predstavljajo zahtevano takso za pritožbo v znesku 147,78 EUR. Zahtevani materialni strošek toženka z ničemer ni izkazala, zato ji ga pritožbeno sodišče tudi ni priznalo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.