VSL sodba in sklep I Cp 1591/2011
Sodna praksa višjih sodišč, 2011-06-01

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

dokazovanje - primeren dokaz - pravica do zdravega življenjskega okolja - gradnja avtoceste

Zaslišanje prič in strank ni primeren dokaz oz. je brez dodatnih dokaznih sredstev nezadosten dokaz za dokazovanje dejstva, da novozgrajena avtocesta cesta obremenjuje okolje preko normalne meje.

Tožniki degradacijo okolja podajajo z vidika idiličnega naravnega okolja, v katerem so živeli pred gradnjo, kar ni ustrezna podlaga za ocenjevanje vplivov avtoceste na okolje oz. prekomernosti teh vplivov. Ker se kolje, v katerem tožniki živijo, urbanizira, tako ocenjevanje ni mogoče.

Pritožbi tožeče stranke se delno ugodi in se:

- 1. točka izpodbijane sodbe v obrestnem delu tako spremeni, da zakonske zamudne obresti od zneska 72.328,00 € tečejo od 1.1.2002 do 28.6.2003  v višini predpisane obrestne mere, zmanjšane za temeljno obrestno mero, od 29.6.2003 do prenehanja obveznosti pa po predpisani obrestni meri;

-  razveljavi 2. točka izreka v delu, s katerim je zavrnjen zahtevek A.F., Ai.F., D. F. in ml. N. F. po 8.000- €, M.Š. F. ter M. F. po 12.000- € in ml. M. F. 4.000- €,  z obrestmi (odškodnina zaradi posega v pravico do zdravega življenjskega okolja v času gradnje) ter posledično 3. točka izreka (odločitev o stroških postopka).

V ostalem se pritožba tožeče stranke in v celoti pritožba tožene stranke zavrneta in v izpodbijanem pa nespremenjenem in nerazveljavljenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Z izpodbijano sodbo je prvo tožečemu A. F. prisojena odškodnina za materialno škodo v višini 72.328,00 € z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 31.5.2009 dalje; višji zahtevek iz naslova materialne škode je zavrnjen (1. točka izreka). Zahtevki vseh tožnikov iz naslova nematerialne škode so zavrnjeni (2. točka izreka). Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti 308,72 € pravdnih stroškov (3. točka izreka).

3. Tožeča stranka se pritožuje zoper zavrnilni del sodbe. Uveljavlja vse tri, z Zakonom o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) predvidene pritožbene razloge. Predlaga spremembo sodbe tako, da bo zahtevku ugodeno, podredno pa razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje, da po drugem sodniku ponovno odloča o zadevi. Priglaša stroške pritožbenega postopka. Meni, da je tudi zahtevek za nepremoženjsko škodo ustrezno obrazložen in podkrepljen z dokazi, zlasti izvedeniškim mnenjem medicinske stroke. Tudi sodbe in sklepi, ki so bili v tej zadevi že izdani, potrjujejo, da s trditveno podlago ni bilo nič narobe. Iz njihove obrazložitve je razvidno, da ima zahtevek za nepremoženjsko škodo podlago v 154., 156. in 200. čl. Zakona o obligacijskih razmerjih ter 5. in 42. čl. Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih. Tožeča stranka uveljavlja odškodnino zaradi psihičnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti in zaradi vznemirjanja-emisij, katere je morala trpeti ves čas gradnje in nato zaradi prometa, ki se je odvijal na cesti. Razlogi sodbe so v nasprotju z listinskimi dokazi. Trditvena podlaga je ustrezna, sodišče pa je tožečo stranko k dopolnitvi navedb nepravilno pozivalo na osnovi Obligacijskega zakonika, kajti uporabljiv je Zakon o obligacijskih razmerjih. Razen tega je bila tožeča stranka k dopolnitvi navedb pozvana po prvem naroku. Sprašuje se, zakaj je sodišče ob svojem materialnopravnem stališču sploh pridobilo izvedensko mnenje medicinske stroke. S strani izvedencev gradbene in medicinske stroke je ugotovljeno, da so imisije presegle krajevno običajno mejo, saj sicer ne bi nastale hude posledice na stavbi, v kateri tožniki živijo ter na zdravju tožnikov. Nekateri od njih so utrpeli celo trajne posledice. Ker vzpostavitev prejšnjega stanja ni mogoča, je tožeča stranka upravičena do denarne odškodnine. Tožnikom je bila kršena pravica do zdravega okolja; sta pa tako zakonodajalec kot sodišče nanje prevalila drago dokazno breme – ogromni stroški za izdelavo meritev hrupa, smradu, tresljajev. Odločitev je formalistična. Ker je tožeča stranka z vmesno sodbo po temelju uspela, bi bilo to dejstvo treba upoštevati pri odmeri stroškov. Prvi tožnik je uspel tudi s pretežnim delom zahtevka za premoženjsko škodo. Zanj bi moral biti stroškovni del sodbe bistveno bolj ugoden. Prvemu tožniku bi morale biti od prisojenega zenska priznane obresti od vložitve tožbe dalje.

4. Tožena stranka je na pritožbo odgovorila. Pritrjuje ugotovitvam, zaključkom in pravnim stališčem prvostopenjskega sodišča in  predlaga zavrnitev pritožbe. Glede teka zakonskih zamudnih obresti od prisojenega zneska pa se sklicuje na svoje stališče iz pritožbe, da se prisojeni znesek obrestuje šele od izdaje sodbe dalje.

5. Tožena stranka se pritožuje zoper ugodilni del sodbe. Uveljavlja vse tri z ZPP predvidene pritožbene razloge. Predlaga spremembo ali razveljavitev sodbe in zahteva povrnitev stroškov pritožbenega postopka. Opozarja, da je manjvrednost prvotožnikovega objekta ugotovljena na osnovi izvedenskega mnenja, ki je bilo izdelano 30.5.2009. Izvedenec je prikrajšanje ugotovil s primerjavo tržne vrednosti nepremičnine, ki se je po izdelavi izvedenskega mnenja znatno znižala. Splošno znano dejstvo namreč je, da so v letu 2010 cene nepremičnin drastično upadle. Ni upoštevan 2. odstavek 168. čl. Obligacijskega zakonika, po katerem se škoda odmerja po cenah ob izdaji sodne odločbe.  Kot nesprejemljivo ocenjuje, da je sodišče prve stopnje začetek obrestovanja vezalo na izdelavo izvedenskega mnenja, saj z izvedencem sodišče ugotavlja dejstva, za ugotovitev katerih je potrebno strokovno znanje. Odločilna dejstva so bila ugotovljena šele z izdajo sodne odločbe, zato je prisojeni znesek mogoče obrestovati šele od izdaje sodbe dalje.

6. Tožeča stranka je na pritožbo tožene stranke odgovorila. Predlaga njeno zavrnitev. Opozarja, da tožena stranka na izvedensko mnenje gradbene stroke ni imela pripomb in valorizacije cenitve ni zahtevala. Pritožbene trditve o spremembi cen nepremičnin označuje za pavšalne, enostranske in neargumentirane. Glede obrestovanja pa stoji na stališču, da obresti tečejo od vložitve tožbe.

7. Pritožba tožeče stranke je delno utemeljena. Pritožba tožene stranke ni utemeljena.

8. Prvemu tožniku prisojeni znesek je odškodnina za materialno škodo. Ker je odškodninsko razmerje nastalo pred uveljavitvijo Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ), je po določbi 1060 čl. OZ treba uporabiti določbe prej veljavnega Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR), na katerega se pravilno sklicuje tudi prvostopenjsko sodišče. Nepravilno pa šteje, da je odškodninska obveznost zapadla v plačilo šele s trenutkom, ko je bila z izvedenskim mnenjem ugotovljena (30.5.2009). Odškodninska obveznost se šteje za zapadlo od trenutka nastanka škode (186. čl. ZOR), vendar pa je dolžnik v zamudi šele od tedaj, ko upnik izbere način restituiranja utrpele škode. To je lahko restitucija v naravi ali satisfakcija v obliki odškodnine. Prvi tožnik je odškodnino izbral že pred vložitvijo tožbe in ponovno ob vložitvi tožbe, vendar materialni predpis in sodna praksa obrestovanja nečistih terjatev do njihove izkazanosti nista predvidevala. Na občini seji Vrhovnega sodišča 26.6.2002 je bilo sprejeto načelno pravno mnenje, da zamudne obresti od odškodninskih terjatev, ki se odmerjajo na dan izdaje sodne odločbe, pripadajo šele od uveljavitve OZ, to je od 1.1.2002 dalje, če zamuda ni nastala pozneje. Iz 2. točke tega mnenja je razvidno, da se nanaša tudi na nečiste odškodninske terjatve za premoženjsko škodo, torej na tiste, pri katerih se višina premoženjske škode odmerja po cenah na dan izdaje sodne odločbe. Skladno s tem mnenjem je pritožbeno sodišče odločitev o teku zamudnih obresti spremenilo tako, da tečejo od 1.1.2002 dalje in sicer vseskozi le kot čiste zamudne obresti; brez valorizacije, ki je bila v času veljavnosti Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o predpisani obrestni meri zamudnih obresti in temeljni obrestni meri (Ur. l. RS, št. 109/2001; ZPOMZO-A) vsebovana v obrestni meri zamudnih obresti. Dne 28.6.2003 uveljavljeni Zakon o obrestni meri zamudnih obresti (Ur. list RS št. 56/2003; ZPOMZO-1) je valorizacijsko funkcijo zamudnih obresti  z odpravo temeljne obrestne mere ukinil. Glede teka zamudnih obresti se OZ uporablja tudi za razmerja, nastala pred njegovo uveljavitvijo (odločba ustavnega sodišča Republike Slovenije U-I-300/04), zato so obresti prenehale teči, če so v času veljavnosti 376. čl. OZ (do 22.5.2007) dosegle glavnico. Odločitev iz prve točke izreka je zaradi nepravilne uporabe materialnega prava spremenjena tako, da se prvemu tožniku prisojena odškodnina za premoženjsko škodo obrestuje od 1.1.2002 dalje do prenehanja obveznosti (358. čl. ZPP).

9. Pritožbeno sodišče soglaša s prvostopenjskim, da tožniki A.F., Ai. F. in M. F. trditev o duševnih bolečinah zaradi trajnega zmanjšanja življenjskih aktivnosti, povzročenega z gradnjo avtoceste in prometom na njej, niso podali. Zahtevek za to vrsto škode so postavili šele v vlogi z dne 6.4.2010, pri njegovi argumentaciji pa so se sklicevali kar na mnenje izvedenke V. P. K. dr. med. Njenih izsledkov niso niti ponovili, ampak so se sklicevali na mnenje kot celoto. Sodišče prve stopnje pravilno navaja, da bi morala biti škoda kot ena od predpostavk odškodninske odgovornosti, zatrjevana. S pomanjkljivo konkretizacijo navedb o trajnem zmanjšanju življenjskih aktivnosti in odražanju tega zmanjšanja v duševni sferi oškodovancev so tožniki onemogočili izvajanje dokazov, s katerimi dokazujejo to vrsto škode. Zahtevek zaradi plačila 20.000-, 25.000- in 20.000- € odškodnine za duševne bolečine A. F., Ai. F. in M. F. zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti je zato utemeljeno zavrnjen in v tem delu odločitev prvostopenjskega sodišča potrjena (353. čl. ZPP).

10. Ostali del zahtevka za nepremoženjsko škodo se nanaša na škodo, ki so jo vsi tožniki trpeli zaradi vplivov gradnje avtoceste in zaradi prometa na njej. Pritožbeno sodišče soglaša s prvostopenjskim, da dokazov, s katerimi bi bilo mogoče ugotoviti, da zgrajena cesta obremenjuje okolje preko normalne meje, niso predlagali. Dokaz z zaslišanjem strank in prič za dokazovanje dejstev, ki bi morala biti izkazana za uspeh tega dela zahtevka, ni primeren. Tožniki degradacijo okolja podajajo z vidika idiličnega naravnega okolja, v katerem so živeli pred gradnjo, kar ni ustrezna podlaga za ocenjevanje vplivov avtoceste na okolje oz.  prekomernosti teh vplivov. Ker se kolje, v katerem tožniki živijo, urbanizira, tako ocenjevanje ni mogoče. Razen tega tožniki in priče podajo subjektivno oceno, utemeljenost tega dela zahtevka pa je dokazljiva zlasti z objektivnimi kazalci obremenjenosti okolja.   Potrebna bi bila strokovna ocena vplivov, ki po izgradnji ceste obremenjujejo okolje (hrup, prah, vibracije … ), kajti samo s pravili stroke je preverljiva trditev, da gre za vplive, ki presegajo normalne, v urbanem okolju sprejemljive meje. Izkazanost kršitve pravice do zdravega življenjskega okolja je podlaga za odškodninsko odgovornost; zapolnjen bi moral biti pravni standard škode, ki presega normalne meje, na katerega 3. odstavek 156. čl. ZOR veže odškodnino v primeru opravljanja splošno koristne dejavnosti. Tožniki dokazov, s katerimi bi bilo poseg v okolje z novozgrajeno cesto mogoče izkazati in ovrednotiti, niso predlagali. S tem so onemogočili presojo utemeljenosti zahtevkov za plačilo odškodnine zaradi vplivov novozgrajene ceste in prometa na njej na njihovo življenjsko okolje. Gre za zahtevke: A. F., Ai. F., D. F., ml. M. F. in ml. N. F.  po 16.000- € ter M.F. in  M. Š. F. po 20.000- €. Že trditvena podlaga za ta del zahtevka je skopa. Povzeti jo je mogoče iz trditev, ki jih je prvi tožnik podajal v utemeljitev premoženjske škode (X. točka v vlogi z dne 2.4.2003). Dokazi, s katerimi bi bilo vplive ceste na življenjsko okolje tožnikov oz. degradacijo do mere, ki presega normalne meje, mogoče ugotoviti, pa niso predlagani. 7. čl. ZPP stranko obvezuje, da navede vsa dejstva, na katera opira svoj zahtevek in predlaga dokaze, s katerimi se ta dejstva dokazujejo. Tožniki za trditev o prekomernem vplivu ceste na njihovo življenjsko okolje niso predlagali dokazov, s katerimi bi bilo te vplive  in s tem  kršitev osebnostne pravice do zdravega življenjskega okolja mogoče dokazati, zato je v tem delu njihov zahtevek utemeljeno zavrnjen (353. člen ZPP).

11. Trditve tožnikov o vplivih gradnje avtoceste (v letih 1997 do 1999) na njihovo okolje pa ustrezno individualizirajo in utemeljujejo zahtevek. Za dokazovanje pravno relevantnih dejstev tožniki predlagajo primerne dokaze.  V III. točki tožbe navajajo več dejavnikov, ki jih je mogoče opredeliti kot prekomeren poseg v okolje - ropot gradbenih strojev in vozil 16 ur dnevno, ropot iz tunela 24 ur dnevno,  tresenje tal,  prah …., vse velike intenzivnosti, saj je bil vir teh vplivov v neposredni bližini njihovega bivališča. Ker je gradnja zaključena, vplivov na okolje ni mogoče meriti z objektivni merili – meritvami, raziskavami, ampak so ustrezno dokazno sredstvo predlagana zaslišanja strank in prič (list. št. 35a). Sodišče prve stopnje se sicer sklicuje na pravico tožnikov do zdravega življenjskega okolja, pa kljub temu zaključuje, da poseg v to pravico (z vznemirjanjem v času gradnje in prometom) ne predstavlja pravno priznane škode. Materialnopravni predpisi takega zaključka ne omogočajo. 200. čl. ZOR predvideva izplačilo denarne odškodnine tudi zaradi kršitve pravic osebnosti. Že prvostopenjsko sodišče navaja, da pravica do zdravega življenjskega okolja je osebnostna pravica. Z 72. čl. Ustave RS je povzdignjena na ustavno raven, normirana pa med drugim z Zakonom o varstvu okolja (Ur. l. RS, ŠT. 32/1993 s spremembami; ZVO). Kdor okolje čezmerno obremenjuje in s tem zmanjšuje kakovost bivalnega okolja, mora plačati odškodnino (78. ZVO). 9. čl. ZVO odškodninsko obveznost veže samo na primere čezmerne obremenitve okolja. Enako kot 3. odstavek 156. čl. ZOR, ki v primeru, ko škoda izvira iz izvajanja splošno koristne dejavnosti, predvideva samo povrnitev škode, ki presega normalne meje. Tožniki tak poseg v njihovo življenjsko okolje zatrjujejo in dokazujejo. Ker je sodišče prve stopnje zaradi nepravilne uporabe materialnega prava (200. čl. ZOR) nepravilno štelo, da škoda zaradi kršitve osebnostne pravice tožnikov do zdravega življenjskega okolja ni pravno pravno priznana škoda, dejstev, ki so odločilna za odločanje o tem delu zahtevka, ni raziskovalo in je več odločilnih dejstev ostalo neugotovljenih. V izogib temu, da se strankama odvzame pravica do pritožbe, pritožbeno sodišče dokaznega postopka sámo ne dopolnjuje, ampak bo to storilo sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku. Odločitev  o zavrnitvi zahtevkov zaradi kršitve  pravice tožnikov do zdravega življenjskega okolja (povzročene z gradnjo avtoceste) - A. F., AI. F., D. F. in ml. N. F. po 8.000- €, M. Š. F. in M. F. po 12.000- € ter ml. M. F. 4.000- €, vse z obrestmi - je zato razveljavljena (355. čl. ZPP); posledično tudi v  3. točki izreka vsebovana odločitev o stroških postopka. O teh stroških ter tudi o stroških tega pritožbenega postopka bo odločilo sodišče prve stopnje s končno odločbo (4. odstavek 165. čl. ZPP).

12. Tožena stranka graja višino prisojene odškodnine za premoženjsko škodo in začetek njenega obrestovanja. Stališče, da bi morala biti za premoženjsko škodo prisojena odškodnina obrestovana šele od izdaje prvostopenjske  sodbe dalje,  ni pravilno iz razlogov, razvidnih iz 8. točke te obrazložitve.

13. Pritrditi pa ni mogoče niti stališču, da bi izdelano izvedensko mnenje, ki mu tožena stranka ni nasprotovala, sodišče moralo korigirati zaradi kasnejše spremembe cen nepremičnin. Res je izvedenec manjvrednost nepremičnine ugotavljal s pomočjo tržne vrednosti nepremičnine. Primerjal je tržno vrednost nepremičnine brez upoštevanja negativnih vplivov in tržno vrednost z upoštevanjem  obremenjujočih dejavnikov. Razlika med njima je manjvrednost nepremičnine. Ker bi bila v primeru spremembe tržnih cen spremenjena oba parametra, tudi rezultat ne bi bil drugačen, vsaj bistveno ne. Razen tega tožena stranka dejstva, da je do spremembe cen po izdelavi izvedenskega mnenja prišlo, v postopku na prvi stopnji ni uveljavljala. Tudi toženo stranko zadeva trditveno in dokazno breme glede dejstev, ki jih zatrjuje (212. čl. ZPP), zato bi morala na spremembo cen nepremičnin, če jo je štela za pravno pomembno okoliščino, opozoriti v postopku pred sodiščem prve stopnje. V postopku pred sodiščem prve stopnje tega dejstva ni uveljavljala; v pritožbenem postopku novih dejstev zaradi prekluzije ne more uveljavljati (1.odstavek 337. čl. ZPP), zato je njena  pritožba  zavrnjena (353. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.