VSL sodba I Cpg 922/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-01-15

pogodbeni namen - vrnitev javnih sredstev- zaposlitev brezposelne osebe - sporočanje podatkov

Če tožeča stranka o prenehanju delovnega razmerja ni bila obveščena, ne more iti v njeno breme, da toženi stranki ni ponudila zaposlitve druge brezposelne osebe za preostali čas do izteka pogodbenega roka. Nesporočanje podatkov tožeči stranki, v posledici katerega ni moglo priti v pogodbenem roku do izpolnitve pogodbenega namena, je zato potrebno razlagati enako kot odklonitev zaposlitve druge brezposelne osebe, zato je po stališču pritožbenega sodišča na podlagi ugotovljene neizpolnitve obveznosti tožene stranke iz 3. člena pogodbe izpolnjen dejanski stan iz 2. odstavka 5. člena pogodbe, na podlagi katerega je tožeča stranka uveljavljala vrnitev sorazmernega dela plačanih sredstev tožeči stranki s pripadajočimi obrestmi, določenimi v 1. odstavku 5. člena pogodbe.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba:

a) delno spremeni v 1. točki izreka tako, da se ugotovi obstoj terjatve tožeče     stranke v višini 1.301,70 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 12. 2006     dalje in se toženi stranki naloži plačilo tožeči stranki  1.151,23 EUR z zakonskimi     zamudnimi obrestmi od 22. 12. 2006 dalje,

b) razveljavi v 1. točki izreka v delu, s katerim je zavrnjen zahtevek na plačilo     150,47 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 12. 2006 dalje in v 2. točki      izreka in se v tem delu zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V preostalem delu se pritožba zavrne in se izpodbijana sodba potrdi v delu, s katerim je zavrnjen zahtevek na plačilo 161,77 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 12. 2006 dalje.

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke na plačilo 1.464,94 EUR (prej 351.059,00 SIT) s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 12. 2006 dalje, s katerim je tožeča stranka uveljavljala povrnitev sorazmernega dela sredstev, ki jih je tožena stranka prejela na podlagi pogodbe o sofinanciranju težje zaposljive brezposelne osebe z dne 06. 12. 2002.

Zoper sodbo je pravočasno vložila pritožbo tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov in pritožbenemu sodišču predlagala, da izpodbijano sodbo razveljavi oz. sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi.

V odgovoru na pritožbo je tožena stranka pritožbenemu sodišču predlagala, da pritožbo zavrne in izpodbijano sodbo potrdi.

Odločilno dejansko stanje, ki se tiče obstoja terjatve tožeče stranke, ki izhaja iz izpodbijane sodbe in na katerega je pritožbeno sodišče v sporu majhne vrednosti vezano, je naslednje:

- pravdni stranki sta dne 06. 12. 2002 sklenili pogodbo o sofinanciranju zaposlitvi težje zaposljive brezposelne osebe, s katero se je tožena stranka zavezala, da bo   E. H. zaposlila za obdobje najmanj 24 mesecev, tožeča stranka pa se ji je zavezala, da ji bo dodelila finančna sredstva v višini 1.000.000,00 SIT, ki jih bo   tožena stranka uporabila za nadomestitev dela plače tako zaposlenemu delavcu,

- dne 02. 12. 2002 je tožena stranka sklenila pogodbo o zaposlitvi za določen čas z   navedenim delavcem,

- tožeča stranka je dne 13. 02. 2003 toženi stranki nakazala 1.000.000,00 SIT,

- dne 18. 06. 2004 je delavcu prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki zaradi z   njegove strani podane odpovedi pogodbe o zaposlitvi,

- tožena stranka tožeče stranke ni obvestila o prenehanju delovnega razmerja   delavca pri toženi stranki.

Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek zavrnilo utemeljitvijo, da ni podana podlaga za uveljavitev vrnitvenega zahtevka, ki ga uveljavlja tožeča stranka, ker naj ne bi bil podan eden od dejanskih stanov, v primeru katerih pogodba med pravdnima strankama določa toženi stranki obveznost vrnitve prejetih sredstev s strani tožeče stranke. Pritožbeno sodišče v tem delu pritrjuje stališču tožeče stranke v pritožbi, da je takšno stališče prvostopenjskega sodišča materialnopravno zmotno.

Pogodba, ki sta jo sklenili pravdni stranki (priloga A2), se izrecno sklicuje na podlago iz 6. člena Pravilnika o izvajanju ukrepov aktivne politike zaposlovanja (Ur. l. RS, št. 64/01). Ta pravilnik pa je imel podlago v določbah Zakona o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti (Ur. l. RS, št. 5/91 s spremembami - v nadaljevanju ZZZPB). Na podlagi sklenjene pogodbe je tožena stranka pridobila upravičenje do prejema javnih sredstev za zaposlitev brezposelne osebe od 02. 12. 2002 dalje za obdobje 24 mesecev (2. odstavek 2. člena pogodbe). Tožena stranka je v 3. členu izrecno prevzela obveznosti, s katerimi je upravičila prejem javnih sredstev po sklenjeni pogodbi. Tožena stranka se je med drugim zavezala tudi, da bo tožečo stranko najkasneje v roku 8 dni pisno obvestila o morebitnem prenehanju delovnega razmerja z navedbo vzrokov za prenehanje. Tako predpisana obveznost je bila skladno z zasledovanim namenom pogodbe, to je zagotavljanju zaposlitve brezposelne osebe za čas, opredeljen v 2. členu pogodbe (to je do 02. 12. 2004). Če ta dejanska predpostavka (zaposlitev brezposelne osebe za dobo 24 mesecev) ni bila izpolnjena, tudi ni bil izpolnjen namen sklenjene pogodbe med pravdnima strankama.

Pogodbeni stranki sta obveznost tožene stranke vrniti prejeta sredstva uredili v 5. členu pogodbe. V 1. odstavku sta uredili vrnitveno dolžnost v primeru, ko je do prenehanja delovnega razmerja delavca prišlo brez razlogov na strani delavca. Po mnenju pritožbenega sodišča pa je sodišče prve stopnje materialnopravno zmotno razlagalo določbo 2. odstavka 5. člena pogodbe, ki se glasi: "V primeru objektivnih razlogov na strani brezposelne osebe ali če bo zaposlitev neuspešna in bo do prekinitve delovnega razmerja prišlo prej, kot je navedeno v 2. členu te pogodbe, bo prejemnik zaposlil drugo brezposelno osebo za preostali čas, za kar se sklene aneks k pogodbi. V kolikor tega ne stori, je dolžan izpolniti pogodbena določila glede vrnitev sredstev, navedenih v prejšnjem odstavku tega člena."

Prvostopenjsko sodišče je iz tega besedila pogodbe sklepalo, da je dolžnost vrnitve prejetih sredstev predpisana le za primer, da bi tožena stranka zavrnila zaposlitev druge brezposelne osebe za preostali čas. Kot rečeno, je pogodba toženo stranko med drugim izrecno zavezala, da bo tožeči stranki takoj sporočala ustrezne podatke, ki bi vplivali na zagotavljanje namena sklenjene pogodbe. Že določba 1. odstavka 54. člena ZZZPB je dajala tožeči stranki izrecno podlago za uveljavljanje vrnitvenega zahtevka tudi v primeru, če upravičenec ni sporočil sprememb, ki vplivajo na pridobitev ali ukinitev pravice. Pravdni stranki bi pogodbeni namen za celotno obdobje, za katerega je bila sklenjena pogodba, v primeru, ko je prišlo do prenehanja zaposlitve delavca iz razloga na njegovi strani, lahko zagotovili samo na način, da bi tožena stranka za preostalo obdobje zaposlila drugo brezposelno osebo. Če je bil s pogodbo opredeljen časovni rok, v katerem je tožena stranka prevzela pogodbene obveznosti, do 02. 12. 2004, je materialnopravno zmotno izhodišče prvostopenjskega sodišča, da bi tožena stranka svoje obveznosti glede obveščanja tožeče stranke lahko izpolnila tudi kasneje. Če tožeča stranka o prenehanju delovnega razmerja ni bila obveščena, ne more iti v njeno breme, da toženi stranki ni ponudila zaposlitve druge brezposelne osebe za preostali čas do izteka pogodbenega roka. Nesporočanje podatkov tožeči stranki, v posledici katerega ni moglo priti v pogodbenem roku do izpolnitve pogodbenega namena, je zato potrebno razlagati enako kot odklonitev zaposlitve druge brezposelne osebe, zato je po stališču pritožbenega sodišča na podlagi ugotovljene neizpolnitve obveznosti tožene stranke iz 3. člena pogodbe izpolnjen dejanski stan iz 2. odstavka 5. člena pogodbe, na podlagi katerega je tožeča stranka uveljavljala vrnitev sorazmernega dela plačanih sredstev tožeči stranki s pripadajočimi obrestmi, določenimi v 1. odstavku 5. člena pogodbe.

Tožeča stranka je v okviru tožbenega zahtevka uveljavljala vrnitev sorazmernega dela prejetih sredstev v višini 227.397,26 SIT (sedaj 948,91 EUR) in pripadajoče obresti v višini 123.661,94 SIT (sedaj 516,03 EUR) po predloženem obračunu (priloga A15). Glede uveljavljenih materialnopravnih ugovorov tožene stranke pritožbeno sodišče ocenjuje kot nekonkretiziran ugovor tožene stranke, da ni izkazane sorazmernosti zahtevka, ki ga uveljavlja tožeča stranka. Tožeča stranka je namreč določno opredelila časovni okvir po prenehanju pogodbe o zaposlitvi delavca do izteka pogodbenega roka, iz katerega uveljavlja povrnitev sorazmernega dela prejetega plačila.

Utemeljen pa je ugovor delnega zastaranja obrestnega dela zahtevka tožeče stranke. Glede na triletni zastaralni rok glede obresti, so ob vložitvi tožbe (22. 12. 2006) že zastarale obresti, ki so zapadle pred 22. 12. 2003. Ker tožena stranka ni konkretizirano ugovarjala obračuna obresti, ki ga je predložila tožeča stranka (A15), je pritožbeno sodišče ta ugovor tožene stranke preizkušalo na postavkah tega obračuna. Glede na obračun obresti so torej zastarane obresti iz obdobja od 13. 02. 2003 do 22. 12. 2003, ki skupaj znašajo 39.119,79 SIT oz. 161,77 EUR. V tem delu se na podlagi pravilne uporabe materialnega prava izkaže kot pravilna odločitev prvostopenjskega sodišča v izpodbijani sodbi, ko je ta del tožbenega zahtevka zavrnilo. Zato je sodišče v tem delu pritožbo tožeče stranke zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo (2. točka izreka te sodbe).

Že podani materialnopravni razlogi tako izkazujejo, da je tožeča stranka izkazala obstoj terjatve do tožene stranke v višini 1.301,70 EUR, ki predstavlja seštevek sorazmernega zneska plačanih sredstev toženi stranki (948,91 EUR) in nezastaranih obresti (352,79 EUR). Ker je sodišče prve stopnje v posledici nepravilne uporabe materialnega prava tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrnilo, se ni ukvarjalo z vprašanjem obstoja v pobot uveljavljene terjatve tožene stranke v višini 150,47 EUR iz naslova zakonskih zamudnih obresti zaradi prepoznega nakazila pogodbenih sredstev toženi stranki. Drugačna materialnopravna presoja glede obstoja terjatve tožeče stranke zato nalaga opredelitev tudi do navedenega procesnega ugovora tožene stranke. Takšne pomanjkljivosti pa ne more odpraviti pritožbeno sodišče, saj bi z ugotavljanjem dejanskega stanja šele v pritožbenem postopku bil strankam odvzet pritožbeni preizkus glede obstoja terjatve tožene stranke. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče v nezavrnjenem delu pritožbi ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je ugotovilo obstoj terjatve tožeče stranke v višini 1.301,70 EUR  s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe dalje, pri čemer pa je toženi stranki zaenkrat naložilo v plačilo znesek, ki v okviru ugotovljene terjatve tožeče stranke presega v pobot uveljavljeno terjatev tožene stranke (točka 1.a) izreka te sodbe). V obsegu, ki predstavlja zahtevek na plačilo do višine v pobot uveljavljene terjatve (150,47 EUR), pa je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo in v tem delu zadevo vrnilo prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje (355. člen ZPP). V ponovljenem postopku bo prvostopenjsko sodišče moralo zato odločati le še o utemeljenosti tega dela tožbenega zahtevka v povezavi z uveljavljanim pobotnim ugovorom tožene stranke. V kolikor bo prvostopenjsko sodišče v ponovljenem postopku obstoj terjatve tožene stranke ugotovilo, bo moralo izvesti tudi pobotanje in v tem delu dajatveni tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrniti. V kolikor pa bo ugotovilo neobstoj v pobot uveljavljene terjatve tožene stranke, pa bo toženi stranki moralo naložiti v plačilo tudi preostali znesek ugotovljene terjatve tožeče stranke.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 4. odstavku 165. člena ZPP.

Pravilnik o izvajanju ukrepov aktivne politike zaposlovanja člen 6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.