TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba I Cp 301/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-03-24

nepremoženjska škoda - razžalitev dobrega imena in časti - opravičilo toženca

Subjektivno doživljanje oškodovanca je treba objektivizirati. Že sodišče prve stopnje je upoštevalo tožnikov demanti, poleg tega pa tožnik tudi sam v tožbi navaja, da se je v zvezi s kazensko zasebno tožbo toženec na glavni obravnavi 9.6.2005 tožniku opravičil.

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi v 2. odstavku točke 1.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da mora toženec plačati tožniku 1.500,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11.9.2009 do plačila. Presežek tožbenega zahtevka, torej znesek 8.932,32 EUR z obrestmi, je sodišče zavrnilo in tožencu naložilo, da mora tožniku povrniti 350,60 EUR pravdnih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Tožbeni zahtevek se nanaša na plačilo odškodnine zaradi razžalitve dobrega imena in časti, ki jo je toženec storil s tem, da je 4.4.2003 v prilogi časopisa Slovenske novice, v Plusu, v članku z naslovom: „Invalid invalidom ukradel milijone?“ izrekel o tožniku določene žalitve.

Zoper sodbo se pritožuje tožnik glede zavrnilnega dela iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 338. člena Zakona o pravdnem postopku. Navaja, da se ne strinja z zavrnitvijo tožbenega zahtevka, ker je prisojena odškodnina absolutno prenizka in bi bila primerna odškodnina edino le vtoževana odškodnina. Tožnik je prizadet zaradi svoje invalidnosti, sedaj pa je trpel še zaradi neresnične vsebine članka. Prijatelji so se ga začeli izogibati in so za njegovim hrbtom govorili, kako je pospravil invalidski denar v svoj žep. Za njim so kazali, češ to je tisti lopov. Imel je probleme s spanjem. Sodišče bi moralo ugoditi celotnemu zahtevku.

Sodišče druge stopnje nima nobenih pomislekov zoper odločitev sodišča prve stopnje. Odškodnina je pravilno določena v smislu 1. odst. 179. člena Obligacijskega zakonika – OZ. Po tej določbi gre med drugim denarna odškodnina za pretrpljene duševne bolečine zaradi razžalitve dobrega imena in časti, če okoliščine primera, zlasti pa stopnja bolečin in trajanje to opravičujejo. Sodišče prve stopnje je določbo tega člena pravilno uporabilo. Nobenih razlogov ni za višjo odškodnino. Vse to, kar opozarja pritožba, je upoštevalo sodišče prve stopnje, pri tem pa je pravilno ugotovilo, da je subjektivno doživljanje oškodovanca treba tudi objektivizirati. Že sodišče prve stopnje je upoštevalo tožnikov demanti, poleg tega pa tožnik tudi sam v tožbi navaja, da se je v zvezi s kazensko zasebno tožbo toženec na glavni obravnavi 9.6.2005 tožniku opravičil. Sodišče druge stopnje tako ne vidi nobenih razlogov za višjo odškodnino.

Neutemeljeno pritožbo je bilo treba zavrniti in sodbo potrditi po 353. členu ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 31/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-04-01

Plačilo takse za sodbo ne more biti odvisno od izterjave dolga taksnega zavezanca od svojega dolžnika po tej sodbi.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

(1) Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da znaša neplačana taksa za sodbo z dne 11. 6. 2008  65,68 EUR in da je po sklepu z dne 30. 10. 2008 zapadla v plačilo 6. 11. 2009 (1. tč. sklepa). Tožeči stranki je naložilo, da poleg takse, navedene v prvi točki, plača še kazensko takso 32,84 EUR, v 15 dneh (2. tč. sklepa).

(2) Tožeča stranka se je proti sklepu pritožila. Predlaga, da ga pritožbeno sodišče razveljavi oziroma počaka do izterjave ali pa tožečo stranko plačila taks oprosti, da se je ne bi dodatno obremenjevalo, saj nima sredstev za pokritje. Meni, da ni prav, da je določena tudi kazenska taksa, preden bi se počakalo, da izterja svoj dolg od dolžnika, poleg tega pa meni, da je taksa obračunana v previsokem znesku. Meni, da za nastalo situacijo ni kriva in da nima sredstev, da takso plača.

(4) Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo vsa dejstva, od katerih je odvisna obveznost pritožnice za plačilo takse za sodbo in to tudi pravilno odmerilo. Plačilo takse za sodbo ne more biti odvisno od izterjave dolga taksnega zavezanca od svojega dolžnika po tej sodbi. Tožeči stranki je bilo plačilo takse za sodbo odloženo s sklepom 30. 10. 2008 za 12 mesecev, v tem sklepu pa je bilo tudi navedeno, da bo taksa prisilno izterjana, če po preteku tega roka ne bo plačana v 15 dneh. Ker se to ni zgodilo, mora tožeča stranka plačati tudi kazensko takso, že prvo sodišče pa je ustrezno navedlo tudi materialno pravno podlago za to in za višino odmerjene takse (določbe 29. in 30. čl. Zakona o sodnih taksah), zato je nasprotni očitek neutemeljen.

(5) Sodišče prve stopnje je torej pravilno uporabilo materialno pravo. Pri odločanju ni zagrešilo nobene uradoma upoštevne postopkovne kršitve, drugih pa pritožnica ne uveljavlja. Pritožbeno sodišče je zato njeno pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in na podlagi 2. tč. 365. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/9, in kasnejše spremembe) potrdilo izpodbijani sklep.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 314/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-03-31

vrnitev v prejšnje stanje - začetek teka roka za vložitev predloga

Rok za vložitev predloga za vrnitev v prejšnje stanje začne teči od takrat, ko je stranka zvedela za zamudo in ne od takrat, ko je vložila pravno sredstvo.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi in zadeva vrne v ponovno odločanje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo predlog tožnika za vrnitev v prejšnje stanje.

Zoper tak sklep se pritožuje tožnik, ki v pritožbi predlaga, da pritožbeno sodišče ugodi njegovi pritožbi in razveljavi izpodbijani sklep. V pritožbi tožnik opisuje, da je že 8.11.2008 vložil napoved pritožbe, 20.11.2008 pa še dopolnitev pritožbe. 19.12.2008 je prejel sklep, s katerim sodišče zavrača dopolnitev pritožbe. 27.12.2009 je tožnik vložil predlog za vrnitev v prejšnje stanje. Napačni so zaključki, da je tožnik že takrat vedel za zamudo, saj je tožnik šele v sklepu z dne 25.11.2009 izvedel, da sodišče šteje dopolnitev pritožbe za prepozno. Tožnik je predlagal, da se izloči sodnico iz nadaljnjega odločanja iz 6. točke člena 70 ZPP.

V konkretnem primeru je tožnik istočasno vložil pritožbo zoper sklep, s katerim je sodišče prve stopnje zavrglo pritožbo in predlog za vrnitev v prejšnje stanje. Vrnitev v prejšnje stanje sodišče dovoli, če spozna, da je stranka zamudila rok iz upravičenega razloga v roku 15 dni od dneva, ko je prerekal vzrok, zaradi katerega je zamudila rok (1. odstavek člena 116 ZPP). Predlog se mora vložiti v petnajstih dneh od dneva, ko je prenehal vzrok, zaradi katerega je stranka zamudila rok; če je stranka šele pozneje zvedela za zamudo pa od dneva, ko je zanj zvedela (2. odstavek člena 117 ZPP). Če se predlaga vrnitev v prejšnje stanje zaradi zamude roka mora predlagatelj obenem, ko vloži predlog, opraviti tudi zamujeno dejanje (4. odstavek člena 117 ZPP).

Tožnik je zvedel za zamudo, ko je prejel sklep sodišča prve stopnje, ko je njegovo pritožbo zavrglo, to je 18.12.2008 in ne 5.12.2008, kot nepravilno zaključuje sodišče prve stopnje, da se šteje rok za vložitev v prejšnje stanje od dneva, ko je vložil pritožbo. Za posledice prepozne pritožbe je tožnik zvedel, ko je prejel sklep sodišča prve stopnje, to je 18.12.2008. Ker je tožnik predlog 27.12.2008 poslal priporočeno po pošti, je njegov predlog pravočasen in je bilo v posledici tega pritožbi ugoditi in izpodbijani sklep razveljaviti in zadevo vrniti v nadaljnje odločanje (člen 365 točka 3 ZPP). V nadaljevanju postopka bo moralo sodišče odločiti vsebinsko o predlogu. Tožnikov predlog za izločitev sodnice je prepozen, saj je tak predlog mogoče podati le do konca glavne obravnave (člen 72/2 ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 798/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-05-12

Če ima stranka pooblaščenca, je pisanja treba vročati njemu.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrglo pritožbo tožene stranke z dne 11.11.2009, ker naj bi bila prepozna.

Zoper sklep se pritožuje toženec in kot bistveno navaja, da je sodišče sklep vročalo njemu, čeprav ima pooblaščenca. Po 137. členu Zakona o pravdnem postopku – ZPP bi moral biti sklep vročen pooblaščencu. Sicer pa mu je bila sodba vročena 3.11.2009. Ni mogel vedeti, da mu je poštar poskušal sodbo vročiti že prej.

Odločilno je sklicevanje pritožbe na 137. člen ZPP. Prvi odstavek navedenega člena določa, da če ima stranka zakonitega zastopnika ali pooblaščenca, se vročajo pisanja njemu, če ni v tem zakonu drugače določeno. Iz podatkov v spisu izhaja, da je toženec imel pooblaščenca S. M. (glej pooblastilo z dne 29.9.2009 kot priloga B 11). Sodba bi torej morala biti vročena pooblaščencu. Sodišče prve stopnje je tako ravnalo v nasprotju z že navedenim členom ZPP, to pa je vplivalo na pravilnost in zakonitost odločbe po 1. odstavku 339. člena ZPP in torej predstavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka.

Sodišče druge stopnje je zato pritožbi ugodilo in navedeni sklep razveljavilo, ostale pritožbene trditve pa glede na povedano niso odločilne.

O pritožbi zoper sodbo ni bilo mogoče odločati, ker bo moralo sodišče prve stopnje izpeljati še postopek s pritožbo na prvi stopnji, upoštevaje pri tem, da je datum vročitve tožniku 3.11.2009, glede na to, da v pritožbi tožnik navaja, da je tega dne sklep prejel. Zato ponovno vročanje pooblaščencu ni potrebno.

Odločitev sodišča druge stopnje temelji na določbah ZPP, ki so navedene zgoraj, pa tudi na 3. točki 365. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 901/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-05-12

stroški cenitve zapuščine - skupni strošek

Stroški cenitve zapuščine predstavljajo skupni strošek.

Pritožbi se zavrneta in se potrdita izpodbijana sklepa sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je s sklepom o dedovanju ugotovilo obseg premoženja, ki ga je imela zapustnica ob svoji smrti v lasti. Ugotovilo, da je Občina C. v skladu z določilom 128. člena Zakona o dedovanju predlagala izločitev dela premoženja iz zapuščine v skupnem znesku 31.495,96 EUR. Na podlagi dogovora med občino in Republiko Slovenijo je ugotovilo omejitev dedovanja na delu nepremičnega premoženja zapustnice. Po izločitvi dela premoženja iz zapuščine v korist občine je ugotovilo obseg zapuščine in ga izročilo v last Republike Slovenije. V točki I/6  izreka sklepa je odločilo, da je Republika Slovenija dolžna Občini C. povrniti 672,91 EUR skupnih stroškov postopka v roku 15 dni. S popravnim sklepom z dne 2.11.2009 pa je odločilo, da zamudne obresti začnejo teči od prvega naslednjega dne po poteku izpolnitvenega roka.

Zoper odločitev o stroških se pritožuje Republika Slovenija iz razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Meni, da sodišče pri odločanju o stroških ne bi smelo uporabiti določila 126. člena Zakona o nepravdnem postopku, temveč bi v skladu s 163. členom Zakona o dedovanju moralo uporabiti določila Zakona o pravdnem postopku. Meni, da je Občina C. tista stranka, ki je potrebovala cenitev nepremičnin, torej je te stroške povzročila sama. Ker ne gre za skupne stroške postopka, temveč za lastni strošek občine, jih mora nositi občina v celoti sama.

Zapuščinski postopek je vrsta nepravdnega postopka. Kljub temu je pritožbeni očitek, da se je sodišče prve stopnje pri odločitvi o stroških zmotno sklicevalo na določilo 126. člena ZNP, utemeljen. Zakon o dedovanju (ZD) kot specialni predpis namreč v prvem odstavku 174. člena določa, da vsaka stranka trpi stroške, ki jih je imela med postopkom ali zaradi postopka. Če je bilo kaj skupnih stroškov, določi sodišče, v katerem razmerju jih trpijo stranke (določilo 2. odstavka 174. člena ZD). Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da stroški izdelave izvedenskih mnenj zaradi ugotovitve vrednosti zapuščine predstavljajo skupni strošek postopka, kar pritožnica neutemeljeno izpodbija. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da izločitveni zahtevek občine znaša 48,1% vrednosti zapuščine, je pravilno odločilo, da je Republika Slovenija dolžna 51,9% skupnih stroškov v višini 672,91 plačati občini. Ob upoštevanju določila drugega odstavka 174. člena ZD je odločitev o stroških pravilna, zato se pritožba zavrne in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje potrdi ( 2. točka 365. člena ZPP v zvezi z 163. členom ZPP).

Ker je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je pritožba pritožnice zoper sklep o stroških neutemeljena, je pritožba zoper popravni sklep o stroških brezpredmetna.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1158/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-03-26

prisilna hospitalizacija - omejitev pravice osebe, v oddelku pod posebnim nadzorom - kršitev pravice do izjave - zaslišanje pridržane osebe

Pri odločanju o omejitvi pravic osebe, pridržane v psihiatrični bolnišnici, je treba osebo praviloma zaslišati. Sodišče je z opustitvijo zaslišanja, ne da bi bilo izkazano, da je na obravnavo vabilo njenega zastopnika, kršilo njeno pravico do obravnavanja pred sodiščem.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Okrajno sodišče v Radovljici je sklenilo, da se pacientu N. V. iz Mojstrane za čas zdravljenja v Psihiatrični bolnici na oddelku pod posebnim nadzorom omeji pravica do sprejemanja obiskov razen njegovih staršev in starih staršev.

Zoper sklep se pritožuje pacient po svojem odvetniku, ki v pritožbi predlaga, da sodišče izpodbijani sklep odpravi. Sodišču prve stopnje očita, da je napačno uporabilo določilo 13. člena Zakona o duševnem zdravju in pridržane osebe ni zaslišalo, čeprav bi to moralo storiti, zakon pa dopušča le eno izjemo, to pa je, da se zaslišanje pridržane osebe ne izvede, če to glede na njeno zdravstveno stanje ni mogoče. V konkretnem primeru takšnih ovir ni bilo in bi sodišče prve stopnje pridržano osebo moralo zaslišati v prisotnosti zagovornika.

Iz določila 2. odstavka 13. člena ZDZdr sledi, da o omejitvi pravic na predlog direktorja psihiatrične bolnice, v dveh dneh od prejema predloga s sklepom v nepravdnem postopku odloči sodišče, na območju katerega je psihiatrični bolnišnica. Pred izdajo sklepa sodišče zasliši osebo, razen če to glede na njeno zdravstveno stanje ni mogoče. Iz listinske dokumentacije v spisu sledi, da je Psihiatrična bolnišnica Begunje predlog za omejitev pravic bolnika na oddelku pod posebnim nadzorom vložila 26.2.2010 na Okrajno sodišče v Radovljici in da je sodišče na zunanjem poslovanju v zdravstvenem zavodu Psihiatrični bolnišnici Begunje dne 1.3.2010 zaslišalo le zdravnika dr. A. Ž., pacienta v zvezi s to odločitvijo pa ne in da v spisu tudi ni podatka o tem, da je bil na obravnavo v zvezi z izdajo sklepa o omejitvi pravic pacienta povabljen njegov odvetnik M. G.. Tako pacientu z zakonitim postopanjem sodišča pred izdajo sklepa o omejitvi pravice do sprejemanja obiskov ni bila dana možnost obravnavanja pred sodiščem. S takšnim ravnanjem je sodišče prve stopnje zagrešilo absolutno bistveno kršitev iz 8. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, zato je višje sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrača sodišču prve stopnje v nov postopek, da odpravi absolutno bistveno kršitev postopka, na katero je opozorjeno v obrazložitvi tega sklepa. Obenem naj sodišče prve stopnje odloči tudi o predlogu za vrnitev v prejšnje stanje z dne 8.3.2010 o katerem do sedaj še ni odločilo, kljub temu, da je zadeva prednostna in nujna.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 476/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-03-24

potek glavne obravnave - odsotnost tožene stranke na naroku - zamudna sodba - odločba ustavnega sodišča

Ker podlage za izdajo zamudne sodbe, ki je posledica izostanka tožene stranke z naroka po odločitvi Ustavnega sodišča ni, je višje sodišče pritožbi ugodilo in izpodbijano sodbo razveljavilo.

Pritožbi se ugodi, zamudna sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je potem, ko se toženka 1.10.2009 ni udeležila poravnalnega naroka in prvega naroka za glavno obravnavo, v skladu z določbo 2. odstavka 282. člena Zakona o pravdnem postopku (1) (v nadaljevanju ZPP) izdalo zamudno sodbo, v kateri je toženki naložilo, da mora tožnici v 15 dneh plačati 2.139,72 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 17.7.2007.

Zoper takšno sodbo se pritožuje toženka. Zaradi narave odločitve višje sodišče pritožbenih razlogov ne povzema.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Ustavno sodišče Republike Slovenije je z odločbo U-I-164/98-13 z dne 4.2.2010 (2) razveljavilo 2. odstavek 282. člena ZPP. Ugotovilo je, da določba posega v pravico do enakega varstva pravic tožene stranke iz 22. člena Ustave RS, poseg pa ni sorazmeren oziroma določba nima nobenega dodatnega koristnega učinka za doseganje ciljev učinkovitosti, hitrosti, ekonomičnosti in koncentracije pravdnega postopka.

V skladu z določbo 44. člena Zakona o ustavnem sodišču (3)  (v nadaljevanju ZUstS) se del zakona, ki ga je ustavno sodišče razveljavilo, ne uporablja za razmerja, nastala pred dnem, ko je razveljavitev začela učinkovati, če do tega dne o njih ni bilo pravnomočno odločeno. Višje sodišče je moralo zato po uradni dolžnosti paziti na razveljavitev določbe 2. odstavka 282. člena ZPP. Ker podlage za izdajo zamudne sodbe, ki je posledica izostanka tožene stranke z naroka, po odločitvi ustavnega sodišča ni, je višje sodišče pritožbi ugodilo in izpodbijano sodbo razveljavilo (1. odstavek 354. člena ZPP v zvezi s 7. točko 2. odstavka 339. člena ZPP in 44. členom ZUstS). V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje obravnavati navedbe tožene stranke v odgovoru na tožbo in pripravljalnih vlogah ter opraviti glavno obravnavo.

--------------------------------------------------------------------------------------

(1) Ur. l. RS, št. 73/2007 – UPB 3 in št. 45/2008.

(3) Ur. l. RS, št. 15/94 s spremembami in dopolnitvami.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 3896/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-03-16

umik tožbe - soglasje nasprotne stranke - ravnanje odvetnika brez soglasja stranke

Odvetnik toženke je dal soglasje h umiku tožbe, zato je sodišče pravilno ustavilo postopek. V kolikor je odvetnik ravnal v nasprotju z voljo stranke, je to stvar njunega notranjega (mandatnega) razmerja, ki na potek postopka ne more vplivati.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zaradi umika tožbe ustavilo postopek.

Pritožbo zoper sklep vlaga tožena stranka in zahteva njegovo razveljavitev. Navaja, da je pooblaščenec podpisal zanjo škodljivo soglasje brez njene vednosti. Pravnofomalno tožeči stranki ne dolguje ničesar in je celo v preplačilu, kar izhaja tudi iz izvedenskega mnenja. V pogovoru z uslužbenko tožeče stranke je sicer predlagala način poplačila z namenom ustavitve postopka in ta dopis je bil uporabljen v pogovorih s pooblaščencem pritožnice, na podlagi katerih je ta brez njene vednosti podal soglasje za umik tožbe, sama pa na to ne pristaja.

Tožeča stranka lahko umakne tožbo brez privolitve tožene stranke, preden se tožena stranka z vložitvijo odgovora na tožbo spusti v obravnavanje glavne stvari, kasneje (in vse do konca glavne obravnave) pa le, če tožena stranka stranka v to privoli (prvi in drugi odstavek 188. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju: ZPP). V predmetni zadevi je tožeča stranka z vlogo z dne 14.9.2009 umaknila tožbo, tožena stranka pa je po svojem pooblaščencu podala soglasje za umik. Po 86. členu ZPP lahko stranka opravlja pravdna dejanja sama ali po pooblaščencu, pri čemer imajo pravdna dejanja, ki jih opravi pooblaščenec v mejah pooblastila, enak pravni učinek, kakor če bi jih opravila stranka sama (92. člen ZPP). Odvetnik RK, ki je kot pooblaščenec tožene stranke, podal soglasje za umik tožbe, je ustrezno pooblastilo imel, nasprotnega pritožnica niti ne trdi. Glede na takšne ugotovitve je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da so pogoji za umik tožbe podani in pravdni postopek na podlagi tretjega odstavka 188. člena ZPP ustavilo. Vprašanje nesoglasja med toženkom in njenim pooblaščencem pa je stvar njunega notranjega (mandatnega) razmerja (769. člen Obligacijskega zakonika).

Ker pritožba ni utemeljena, pritožbeno sodišča pa ni našlo kršitev na katere pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbo zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo (2. točka 365. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cp 398/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-03-23

sodba na podlagi pripoznave - spor majhne vrednosti

To, kar navaja toženec v pritožbi zoper sodbo, bi moral navajati v odgovoru na tožbo, katerega pa ni dal.

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

Tožeča stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, da mora v osmih dneh plačati tožeči stranki 1.393,83 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od različnih zneskov in različnih datumov. Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo na podlagi 453.a člena Zakona o pravdnem postopku – ZPP, kajti gre za spor majhne vrednosti, toženec pa kljub pravilno vročeni tožbi ni odgovoril na tožbo.

Zoper sodbo se pritožuje toženec. Navaja, da pripozna samo znesek za januar 2007, kajti iz naslova J. 23 se je izselil že 1.2.2007. Od tedaj je stanoval pri S. K.. Dejstvo, da je bil tožnik v tem času uradno prijavljen na naslovu J. 23, je posledica nerešenega stanovanjskega vprašanja. Sodišču predlaga, da ponovno preuči vse dokaze in dejstva.

Na pritožbo je odgovorila tožeča stranka in predlagala, da jo sodišče druge stopnje zavrne.

Tožencu je bila tožba pravilno vročena. Na tožbo ni odgovoril. To, kar toženec navaja v pritožbi, bi moral uveljavljati v odgovoru na tožbo. Ker odgovora ni bilo, se po določbi že navedenega 1. odstavka 453.a člena ZPP šteje, da toženec tožbeni zahtevek pripoznava, kajti gre za spor majhne vrednosti. Po 1. odstavku 443. člena ZPP so spori majhne vrednosti spori, v katerih se tožbeni zahtevek nanaša na denarno terjatev, ki ne presega 2.000,00 EUR. Odločitev sodišča prve stopnje je tako pravilna. Pritožbenih trditev glede na povedano ni bilo mogoče upoštevati.

Neutemeljeno pritožbo je bilo treba zavrniti in sodbo potrditi po 353. členu ZPP v zvezi s 5. odstavkom 458. člena ZPP. Tožeča stranka sama krije stroške odgovora na pritožbo, ker ne gre za potrebne stroške (1. odstavek 155. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.