VSL sodba II Cp 61/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2009-06-10

razveza pogodbe zaradi neizpolnitve - spremenjene okoliščine - neznosni medsebojni odnosi - otežena izpolnitev obveznosti - pogodbeni namen

Očitno pa je prišlo po prvi sodbi do bistveno spremenjenih dejanskih okoliščin, saj sta se toženca iz stanovanjske hiše, ki je predmet pogodbe, z družino izselila, kar brez dvoma pomeni, da tudi sama nista več pripravljena izpolnjevati pogodbenih obveznosti.

Dogovorjene pogodbene obveznosti med pravdnima strankama bi bilo glede na njihovo naravo moč izpolnjevati le v primeru kolikor toliko znosnih medsebojnih odnosov in skupnega sobivanja, nikakor pa ne več v primeru, ko skupno življenje pravdnih strank ni več mogoče.

Očitno so nastale po sklenitvi pogodbe okoliščine, ki otežujejo izpolnitev obveznosti tako tožeče kot tožene stranke, in to v tolikšni meri, da pogodba očitno ne ustreza več pričakovanjem pogodbenih strank in bi bilo nepravično in neživljenjsko ohraniti jo v veljavi takšno, kakršna je. V primeru spremenjenih okoliščin lahko stranka, ki ji je izpolnitev obveznosti otežena oziroma stranka, ki zaradi spremenjenih okoliščin ne more uresničiti namena pogodbe, zahteva razvezo pogodbe.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba v izpodbijanem delu (tč. II – IV izreka) tako spremeni, da sedaj glasi:

„Pogodba o najemu in pogodba o pomoči, ki sta jo dne 20.10.1997 sklenili tožnica V. O. in toženca M. O. in J. O., je razdrta.

Toženca M. O. in J. O. sta dolžna skupaj s svojimi družinskimi člani izprazniti stanovanjsko hišo na naslovu AA, stoječo na parc. št. 7, ki je vpisana pri vl. št. 41, k.o. BB ter izprazniti in opustiti uporabo drvarnice, kozolca, hleva, vodnjaka in gospodarskega poslopja, imenovanega svinjak ter dvorišča, vse na parc. št. 7 k.o. BB, v 15 dneh pod izvršbo.

Vsaka stranka krije svoje stroške postopka.“

Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo primarni tožbeni zahtevek na ugotovitev, da je pogodba o najemu in pogodba o pomoči, ki so jo dne 20.10.1997 sklenili tožnica V. O. in toženca M. O. in J.O., razdrta z datumom vložitve tožbe ter da sta se toženca, skupaj s svojimi družinskimi člani, dolžna izseliti iz stanovanjske hiše na naslovu AA ter izprazniti in opustiti uporabo drvarnice, kozolca, hleva, vodnjaka in gospodarskega poslopja, imenovanega svinjak, ter dvorišča, vse na parc. št. 7 k.o. BB. Zavrnilo je tudi podredni tožbeni zahtevek, da se razveljavi pogodba o najemu in pogodba o pomoči, ki so jo dne 20.10.1997 sklenili tožnica in toženca ter da sta se toženca, skupaj s svojimi družinskimi člani, dolžna izseliti iz stanovanjske hiše na naslovu AA ter izprazniti in opustiti uporabo drvarnice, kozolca, hleva, vodnjaka in gospodarskega poslopja, imenovanega svinjak ter dvorišča, vse na parc. št. 7 k.o. BB. Tožeči stranki je naložilo, da je dolžna plačati toženi stranki pravdne stroške v znesku 1.935,88 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka paricijskega roka dalje do plačila.

Tožeča stranka se zoper gornjo sodbo pravočasno pritožuje, sklicuje se na vse pritožbene razloge iz 1. odst. 338. člena ZPP ter predlaga spremembo sodbe tako, da sodišče tožbenemu zahtevku ugodi. Navaja, da je ugotovitev sodišča, da toženca nista bila tista, ki sta prenehala izpolnjevati svoje obveznosti po pogodbi, pač pa jima je tožnica to prepovedala, v nasprotju z izvedenimi dokazi. Tožnica je dejansko storila vse, kar je bilo možno, da bi pogodba ostala v veljavi in da bi se izvrševala. Sama ni zmogla dela na kmetiji in skrbi za bolna otroka in je pomoč potrebovala. Glede dodatnega roka za izpolnitev pa navaja, da je od prenehanja izvrševanja obveznosti do vložitve tožbe preteklo več kot eno leto in sta v vsem tem času imela toženca dovolj možnosti, da bi izpolnjevala svoje pogodbene obveznosti, vendar tega nista storila. S svojim ravnanjem sta jasno pokazala, da ne nameravata izvrševati dogovorjenih del s tem, ko sta odklanjala vsak razgovor s pooblaščenko in s tem, da del enostavno nista opravljala, čeprav jima je bila kmetija ves čas dostopna. Razlog pa je bil izključno v tem, da sta štela, da sta nepremičnine dobila v dar. Ugotovitev sodišča, da je tožnica v navzočnosti priče M. B.22.9.2003 tožencema naznanila, da prekinja sodelovanje in s tem odstopila od pogodbe, nima podlage v izvedenih dokazih. Prav tako ne ugotovitev sodišča, da sta delala na kmetiji vse do obiska M. B.. Vse stranke, tudi toženca in priče so zatrjevale, da so se dela izvajala do konca avgusta 2003. O tem, da je šlo za neizpolnjevanje neznatnega dela obveznosti, sodba nima razlogov. Tožnica je imela vso pravico, da zahteva od tožencev izročitev nepremičnine, ker je sama svojo obveznost izvrševala, ker toženca svojih obveznosti nista izvrševala, ker jima je pustila dodatni rok za izpolnitev, ker je večkrat poskušala doseči dogovor s pomočjo tretjih oseb in ker so pogodbene obveznosti tožencev take narave, da je potrebno vsakodnevno izvrševanje (zlasti nega otrok in delo z živino), toženca pa sta s svojim ravnanjem – opustitvijo opravil, prepirom v navzočnosti B. in neodzivanjem na vabila pooblaščenke, jasno pokazala, da ne nameravata več izvajati svojih obveznosti. Toženca sta posest nepremičnine že opustila prostovoljno. Preselila sta se k A. K., s katerim je toženka sklenila pogodbo o dosmrtnem preživljanju SV 1522/07 z dne 10.8.2007, kar tožeča stranka dokazuje z zemljiškoknjižnim izpiskom za parceli, vpisani pri vl. št. 442 k.o. CC. Toženca sta še po tem, ko je prva toženka sklenila pogodbo o dosmrtnem preživljanju K. A., vztrajala pri veljavnosti sporne pogodbe, čeprav je jasno, da obveznosti po sporni pogodbi toženca ne nameravati izpolnjevati. Tudi hišo sta izročila tožeči stranki v posest šele 30.9.2008. Zato je v nasprotju z določili OZ in ZOR prepričanje sodišča, da dvostransko razmerje še vedno obstaja in to kljub temu, da toženca že več kot 5 let ne izpolnjujeta svojih obveznosti, pa še prostovoljno sta se izselila.

Sodišče prve stopnje je odločitev o zavrnitvi primarnega in podrejenega tožbenega zahtevka oprlo na ugotovitev, da tožnice v pogodbenem razmerju s toženo stranko ni mogoče šteti oziroma obravnavati kot pogodbi zveste stranke, s tem pa si je tudi zapravila možnost, da bi dosegla prenehanje pogodbe. Na drugi strani pa je ugotovilo, da tožnici ni uspelo dokazati, da sta toženca kršila pogodbo, saj sta samovoljno prenehala izpolnjevati prevzete obveznosti oziroma nista s svojim vedenjem in ravnanji jasno pokazala, da ne nameravata več izpolnjevati prevzetih obveznosti. Po prepričanju pritožbenega sodišča je odločitev materialnopravno zmotna, ko je sodišče prve stopnje, neupoštevaje drugačno dejansko stanje ob zaključku zadeve, odločitev oprlo zgolj na določila 122. do 132. člena Zakona o obligacijskih razmerjih – ZOR, ki med ostalim vsebujejo določbe o razvezi pogodbe zaradi neizpolnitve.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo sledeča dejstva, ki so povzeta iz obrazložitve sodbe: pravdne stranke so dne 20.10.1997 sklenile pogodbo, s katero se je tožnica zavezala tožencema dati v uporabo staro stanovanjsko hišo s souporabo drvarnice, toženca pa sta se v zameno za uporabo tožnici zavezala nuditi pomoč pri delu na kmetiji in oskrbi njenih bolnih otrok, ki sta v celoti odvisna od tuje pomoči; toženca sta začela uporabljati staro stanovanjsko hišo in jo z lastnimi sredstvi in delom z dovoljenjem tožnice začela prenavljati, hkrati sta tožnici nudila dogovorjeno pomoč pri delu na kmetiji in skrbi za invalidna otroka; pogodba se je v obojestransko zadovoljstvo, z izjemo zmanjšanega obsega pomoči pri negi in oskrbi otrok v avgustu 2003, izvrševala vse do 22.9.2003, ko je tožnica tožencema naznanila, da prekinja sodelovanje in da jima prepoveduje nadaljnje izvajanje pomoči pri delu na kmetiji in pri skrbi njenih invalidnih otrok; med pravdnima strankama oziroma med pooblaščenko tožnice in tožencema je nato potekala le pisna korespondenca, v kateri sta toženca zapisala, da sta obveznosti tudi v bodoče še vedno pripravljena izpolnjevati; toženca vse od prepira med pravdnima strankama dalje nista začela izvajati pomoči, kot je bilo dogovorjeno po pogodbi; toženca sta posest na nepremičninah že opustila, iz hiše sta se z družino izselila; povedala sta, da bivanje v hiši ni bilo več mogoče, ker jima je tožnica odklopila elektriko. Pritožbeno sodišče je že v sklepu II Cp 4395/2007 z dne 14.5.2008 izpostavilo dejstvo, da je očitno prišlo do težke življenjske situacije tako na strani tožnice kot tožencev, saj tožnica nedvomno potrebuje pomoč za delo na kmetiji in za oskrbo invalidnih otrok, toženca pa sta več let že izpolnjevala pogodbene obveznosti in v obnovo stare stanovanjske hiše, ki je predmet najemne pogodbe, vložila svoja lastna sredstva. Takrat sta toženca še izražala pripravljenost za ponovno izpolnjevanje svojih obveznosti po pogodbi, medtem ko jima je tožnica očitala, da sta samovoljno prenehala izpolnjevati te obveznosti. Očitno pa je prišlo po prvi sodbi do bistveno spremenjenih dejanskih okoliščin, saj sta se toženca iz stanovanjske hiše, ki je predmet pogodbe, z družino izselila, kar brez dvoma pomeni, da tudi sama nista več pripravljena izpolnjevati pogodbenih obveznosti. Namen med pravdnima strankama sklenjene pogodbe z dne 20.10.1997 pa je ravno v tem, da toženca nudita tožnici pomoč pri vseh delih na kmetiji in pri negi njenih dveh otrok, tožnica pa jima v zameno nudi brezplačen najem celotne stare stanovanjske hiše, z dovoljenjem za adaptacijo. Tako dogovorjene pogodbene obveznosti med pravdnima strankama bi bilo glede na njihovo naravo moč izpolnjevati le v primeru kolikor toliko znosnih medsebojnih odnosov in skupnega sobivanja, nikakor pa ne več v primeru, ko skupno življenje pravdnih strank ni več mogoče. Do tega je očitno prišlo, saj že od 22.9.2003 pravdni stranki nista uspeli razrešiti medsebojnih sporov do tolikšne mere, da bi bilo skupno sožitje še možno, toženca pa sta tudi, kot izhaja iz pritožbe, dne 30.9.2008 hišo izročila tožnici v posest. Tako je očitno, da se je namen (kavza) pogodbe povsem izjalovil, kar pomeni, da takšne pogodbe nima pomena več obdržati v veljavi, ne glede na to, ali je tožnica upravičeno izkoristila možnost odstopa od pogodbe. Očitno so nastale po sklenitvi pogodbe okoliščine, ki otežujejo izpolnitev obveznosti tako tožeče kot tožene stranke, in to v tolikšni meri, da pogodba očitno ne ustreza več pričakovanjem pogodbenih strank in bi bilo nepravično in neživljenjsko ohraniti jo v veljavi takšno, kakršna je. V primeru spremenjenih okoliščin lahko stranka, ki ji je izpolnitev obveznosti otežena oziroma stranka, ki zaradi spremenjenih okoliščin ne more uresničiti namena pogodbe, zahteva razvezo pogodbe (112. člen Obligacijskega zakonika, prej 133. člen ZOR), saj se prav zaradi spremenjenih razmer lahko povsem izjalovi prvotni pogodbeni namen (tudi analogna uporabo 561. člena OZ, ki ureja razvezo pogodbe o dosmrtnem preživljanju v primeru neznosnega skupnega življenja). Pravilna uporaba materialnega prava glede na ugotovljene dejanske okoliščine po prepričanju pritožbenega sodišča narekuje spremembo sodbe tako, da se v pretežni meri ugodi tožbenemu zahtevku, s katerim tožnica zahteva, da se pogodba razdre (pravilno bi bilo zahtevati razvezo pogodbe, vendar gre pri razdrtju pogodbe le za terminološko razliko, ki nima nikakršnih vsebinskih učinkov). Posledično je sodišče druge stopnje spremenilo sodbo tudi v delu, ki se nanaša na izpraznitev stanovanjske hiše s pritiklinami, medtem ko je potrdilo odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka le v tistem delu, ki se nanaša na odločitev o izselitvi iz stanovanjske hiše, saj sta se toženca z družino po ugotovitvah sodbe že izselila (po navedbah v pritožbi pa sta hišo izročila tožnici v posest šele 30.9.2008, torej po zadnji glavni obravnavi). Zavrnitev tožbenega zahtevka je utemeljena tudi v delu, ko tožeča stranka zahteva razdrtje pogodbe že z datumom vložitve tožbe. Pritožbeno sodišče je zato sodbo spremenilo na podlagi 1. odst. 351. člena ZPP v zvezi s 5. alinejo 358. člena ZPP. Za odločitev v sporu je sicer uporabilo pravno podlago, na katero se nobena stranka v postopku ni sklicevala, vendar bi glede na zgoraj ugotovljeno dejansko stanje, ki se je jasno pokazalo predvsem na zadnji glavni obravnavi, pravdni stranki mogli in morali računati ob potrebni skrbnosti na možnost uporabe te pravne podlage (2. odst. 351. člena ZPP).

Odločitev o stroških postopka je sprejeta na podlagi 2. odst. 154. člena ZPP. Pri odločanju o tem, katera stranka mora povrniti pravdne stroške nasprotni stranki, je odločilno načelo  končnega uspeha, vendar je kot dodatno merilo za odločanje o povrnitvi pravdnih stroškov mogoče uporabiti tudi upoštevanje vseh okoliščin primera. To merilo omogoča sodišču, da sprejme takšno odločitev o pravdnih stroških, ki je razumna, življenjska in pravična. Okoliščine obravnavanega primera pa so takšne, da ni mogoče niti tožeči, niti toženi stranki naložiti povrnitev celotnih stroškov postopka, ampak je prav, da vsaka trpi svoje stroške.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.