VSL sodba III Cp 1062/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2009-06-03

OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

poslovna odškodninska odgovornost - vzročna zveza med nastalo škodo in kršitvijo pogodbe - višina škode pri kršitvi leasing pogodbe - pozitivni pogodbeni interes

Če je tožena stranka kršila svoje obveznosti iz leasing pogodbe in je ta razdrta, je tožeči stranki dolžna povrniti škodo. Višina škode ustreza njenemu pozitivnemu pogodbenemu interesu – to je premoženju, ki bi stranki pripadalo, če bi bila pogodba pravilno izpolnjena, pri tem pa je potrebno upoštevati, da bo tako plačilo opravljeno prej (diskontiranje leasing obrokov), kot bi bilo ob pravilno izpolnjeni pogodbi, in odšteti vrednost predmeta leasinga, ki ga je leasingojemalec prejel.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (to je v 2. in 3. točki izreka) razveljavi ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Za sojenje v tej zadevi je pristojno Višje sodišče v Ljubljani, ker je bila pristojnost s sklepom predsednika Vrhovnega sodišča RS Su ... z dne 19.3.2009 prenešena z Višjega sodišča v Celju na Višje sodišče v Ljubljani.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje sklep Okrajnega sodišča v Velenju, opr. št. I 2005/01274, z dne 11.07.2005 vzdržalo v veljavi za znesek 955,72 EUR z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 08.12.2005 do plačila in za izvršilne stroške v višini 46,22 EUR, v presežku pa je navedeni sklep o izvršbi razveljavilo in tožbeni zahtevek tožeče stranke v tem delu zavrnilo. Toženi stranki je naložilo tudi povračilo pravdnih stroškov tožeče stranke v višini 171,39 EUR.

338. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) pritožuje tožeča stranka.

Izpodbija zaključek sodišča prve stopnje, da je potrebno uporabiti določbe Zakona o varstvu potrošnikov (ZVPot), saj med strankama leasing pogodbe ni bilo dogovorjeno, da leasingojemalec s plačilom obrokov postane lastnik stvari in uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, saj je takšen zaključek sodišča v nasprotju z listinami v spisu. Nasprotuje tudi ugotovitvi, da je bil razdor pogodbe dne 12.08.2004 nesporen, saj je tožeča stranka šele s posredovanjem detektiva prišla do ključev in dokumentacije, ki so ji omogočili pravno razpolaganje z vrnjenim avtomobilom. Pogodba s pomanjkljivo vrnitvijo predmeta leasinga s strani tožene stranke ni mogla biti razdrta, trenutka razdrtja pogodbe pa sodišče sploh ni ugotavljalo. Nadalje sodišču očita tudi neopravo dolžnega materialnoprocesnega vodstva, saj bi moralo, v kolikor je smatralo, da gre za prodajo na obroke in s tem uporabo ZVPot, stranki tudi pozvati naj dopolnita svoje navedbe. Opozarja pa še, da obveznost tožene stranke temelji na povračilu škode, ki je posledica njenih kršitev pogodbenih obveznosti. Toženec pa ni dolžan izpolniti celotne pogodbene obveznosti, pač pa le dolg, ki je enak temu, kar bi tožeča stranka na podlagi sklenjene pogodbe prejela, če ne bi bilo toženčevih kršitev. Nasprotuje tudi zaključku sodišča, da stroški, ki jih uveljavlja, niso v vzročni zvezi s toženčevimi kršitvami, saj tožena stranka temu ni nasprotovala, to pa izhaja tudi iz predloženih listin. Toženec zatrjevanj tožeče stranke o svoji pogodbeni odškodninski odgovornosti ni prerekal, zato bi jih sodišče moralo šteti za priznane. Sodišču očita tudi neobrazložitev zavrnitve njenih dokaznih predlogov in izpodbija tudi odločitev o stroških pravdnega postopka. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe, podrejeno pa njeno razveljavitev in priglaša stroške pritožbe.

Tožena stranka na vročeno pritožbo ni odgovorila.

Pravdni stranki sta dne 09.06.2003 sklenili leasing pogodbo za vozilo Seat Toledo 1,4 Stella, s katero se je toženec kot leasingojemalec zavezal, da bo plačal polog v višini 479,79 EUR, uslugo leasinga v višini 375,06 EUR in 60 obrokov v višini 187,26 EUR.

Pritožba sodišču prve stopnje utemeljeno očita napačen zaključek, da razdrtje pogodbe z dnem, ko je toženec vrnil predmet leasinga, med pravdnima strankama ni bilo sporno. Toženec, ki je v postopku sodeloval le z vložitvijo ugovora zoper sklep o izvršbi, je tudi sam navedel, da se je odločil vozilo vrniti in prekiniti pogodbo, da pa se tožeča stranka z razveljavitvijo ni strinjala. Nasprotoval je še izračunu njegovega dolga, saj naj bi poravnal več kot polovico vrednosti avtomobila, avtomobil pa je bil prodan naprej. Drugih navedb ni podal.

Tožeča stranka je na ugovor odgovorila s pripravljalno vlogo z dne 30.01.2008, v kateri je pojasnila, kaj zajemajo plačila toženca in kaj zajema vtoževani znesek. Navedla je tudi, da je 12.08.2004 toženec avtomobil vrnil, vendar pa ni izročil prometnega dovoljenja, homologacije in ključev, kar je pridobila s pomočjo zasebnega detektiva. Stroški, ki so ji pri tem nastali, pa so del njenega tožbenega zahtevka. Tožencu je očitala še, da ni plačeval obrokov po leasing pogodbi in kasko zavarovanja, da je neupravičeno zadrževal listine (prometno dovoljenje...) in ključe, da s predmetom leasinga ni ravnal kot dober gospodar (številne prometne nesreče), s tem pa je nastopila njegova pogodbena odškodninska odgovornost.

Trenutka razdrtja pogodbe sodišče ni ustrezno obrazložilo, pravzaprav ga sploh ni ugotavljalo, saj je štelo, da je bilo to nesporno, čeprav trditve pravdnih strank takšnega zaključka ne omogočajo. Toženec iz pogodbenega razmerja brez soglasja druge pogodbene stranke ni mogel kar izstopiti, saj je dolžan prevzete obveznosti izpolnjevati, razen v kolikor bi nastopil zakonsko dopusten razlog za odstop od pogodbe, ki pa ga ni zatrjeval (9. člen OZ). Nedvomno pa je bila pogodba razdrta najpozneje z dnem, ko je tožeča stranka vozilo 04.11.2004 prodala. Do razdrtja pogodbe je toženec dolžan plačati svojo obveznost tako, kot se je glasila (vse obroke, ki so do tedaj zapadli), po razvezi pogodbe pa sta stranki prosti svojih obveznosti, razen obveznosti za povrnitev morebitne škode (1).

Toženec tako k plačilu ne more biti zavezan po pogodbi, pač pa po določbah o poslovni odškodninski odgovornosti (239. člen OZ). Tožeča stranka utemeljeno opozarja, da je toženec dolžan povrniti škodo, ki ji je nastala zaradi njegovih kršitev pogodbe (očitki, da je neupravičeno zadrževal listine in ključe ter da s predmetom leasinga ni ravnal kot dober gospodar, ki jim toženec ni nasprotoval in bi jih moralo sodišče šteti za resnične (1. odstavek 214. člena ZPP)). Zaključku sodišča, da tožeči stranki škoda ni nastala zaradi toženčevih pogodbenih kršitev (da torej ni vzročne zveze med njegovimi kršitvami in nastalo škodo), namreč ni mogoče pritrditi. V kolikor bi tožena stranka obroke redno plačevala, škoda tožeči stranki ne bi nastala, zahteva po vračilu predmeta leasinga ne bi bila upravičena, nadalje pa ne bi bili potrebni pridobivanje dokumentacije in ključev s pomočjo detektiva ter vleka vozila (če tožena stranka ključev avtomobila ni vrnila, ga tožeča stranka ni mogla odpeljati).

Višina škode ne more biti vnaprej določena (kot gre razumeti določilo 7. člena leasing pogodbe in 18. člena splošnih pogojev, ki so njen del), saj je znana šele ob nastanku, je pa lahko navzgor omejena (3. odstavek 242. člena OZ). Tako je leasingojemalec upravičen do povračila škode, ki ne sme biti višje od tako dogovorjenega. Višina škode ustreza njegovemu pozitivnemu pogodbenemu interesu – to je premoženju, ki bi stranki pripadalo, če bi bila pogodba pravilno izpolnjena, pri tem pa je potrebno upoštevati, da bo tako plačilo opravljeno prej (diskontiranje leasing obrokov), kot bi bilo ob pravilno izpolnjeni pogodbi, in odšteti vrednost predmeta leasinga, ki ga je leasingojemalec prejel (2). V preostalem pa toženec ne more biti zavezan k plačilu.

Glede na zgoraj povedano, niti ni pomembno ali bi bila določba 7. člena leasing pogodbe v zvezi z 18. členom splošnih pogojev v nasprotju z določbami ZVPot, če bi bilo dogovorjeno, da tožeča stranka s plačilom leasing obrokov pridobi lastništvo vozila, saj je obveznost povračila povzročene škode obveznost, ki temelji na zakonu, njena višina pa je lahko pogodbeno omejena.

Ker sodišče zaradi napačnega materialnopravnega izhodišča (da škoda, ki jo uveljavlja tožeča stranka, ni v vzročni zvezi s kršitvami toženca), ni ugotavljalo višine škode (kršitev pogodbene obveznosti toženca pa je bila med strankama nesporna), je ostalo dejansko stanje v tem delu nepopolno ugotovljeno. Zato je pritožbeno sodišče ugodilo pritožbi in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (353. člen ZPP).

V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje presoditi tožbeni zahtevek tožeče stranke v luči zgoraj navedenega in svojo odločitev tudi ustrezno in preverljivo obrazložiti, kar velja tudi za morebitno zavrnitev dokaznih predlogov pravdnih strank, saj je le pri ustrezno obrazloženi odločitvi sodišča, pravdni stranki omogočeno, da se nanjo učinkovito odzove s pravnim sredstvom.

Ker je pritožbeno sodišče sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo, je odločitev o stroških pritožbenega postopka pridržalo za končno odločbo (3. odstavek 165. člena ZPP).

---------------------------------------------------------------------------------------------------------------

(1) 1. odstavek 111. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ).

(2) Glej tudi Jadek Pensa: Nekatere sporne pogodbene klavzule pri indirektnem finančnem leasingu, Pravosodni bilten, št. 3, leto 2003, str. 219 – 223.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.