TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL  sklep II Cp 4249/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-01-20

nedopustnost izvršbe - vložitev tožbe - prekluzivni rok - zavrženje tožbe

Tožba na nedopustnost izvršbe, vložena po izteku 30-dnevnega prekluzivnega roka, določenega v 3. odstavku 65. člena ZIZ, je vložena prepozno.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrglo tožbo tožnice zaradi ugotovitve nedopustnosti izvršbe z dne 8.1.2008, vloženo 9.1.2009. Hkrati je odločilo, da je tožnica dolžna toženi stranki plačati pravdne stroške v znesku 356,00 EUR, v 15. dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Odločitev je utemeljilo z obrazložitvijo, da je tožba vložena prepozno, ker je vložena po izteku 30-dnevnega prekluzivnega roka, določenega v 3. odstavku 65. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ).

Proti sklepu se je pritožila tožnica iz vseh pritožbenih razlogov 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 73/07; UPB 3, s spremembami in dopolnitvami; št. 45/08; ZPP) in predlagala, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno pa, da ga razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Navaja, da je tožbo vložila pravočasno, res pa je, da zanjo ni plačala takse. Kršitev postopka je sodišče storilo s tem, da je pritožbo, ki je bila pravočasno vložena, zavrglo samo na podlagi neplačila sodne takse.

Tožena stranka na pritožbo ni odgovorila.

Sodišče prve stopnje je tožbo na nedopustnost izvršbe, ki jo je tožnica priporočeno vložila na sodišče 9.1.2009, kot je razvidno iz njegove obrazložitve na 2. strani sklepa, zavrglo zaradi izteka prekluzivnega roka, določenega v 3. odstavku 65. člena ZIZ in ne, kot trdi pritožnica, ker tožnica zanjo ne bi plačala takse. Kot je razvidno iz podatkov spisa, je bila v predmetnem postopku tožnica plačila takse s sklepom 3.3.2009 oproščena. Ob neizpodbijani ugotovitvi, da je sklep Okrajnega sodišča v Š. L. In 34/2001 z dne 16.10.2007 (tožnica je bila napotena na pravdo zaradi ugotovitve nedopustnosti izvršbe) postal pravnomočen 25.10.2007 in ob dejstvu, da je tožnica tožbo (priporočeno) vložila 9.1.2009, je neutemeljeno pritožbeno zatrjevanje, da je tožbo vložila pravočasno. Prekluzivni 30-dnevni rok, določen v 3. odstavku 65. člena ZIZ, ki veže vložitev tožbe na pravnomočnost sklepa o napotitvi tretjega na pravdo, se je iztekel že v letu 2007. Pravilna je zato odločitev sodišča prve stopnje, da je tožba vložena 9.1.2009, vložena prepozno.

Ker uveljavljeni pritožbeni razlogi niso podani in ker tudi ni razlogov, na katere mora paziti pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno ter potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških je odpadla, ker jih pritožnica ni priglasila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep R 11/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-01-20

pristojnost sodišča - plačilo najemnine - plačilo uporabnine - stvarna pristojnost - krajevna pristojnost - navedbe v tožbi

Pristojnost se presodi na podlagi navedb v tožbi in na podlagi dejstev, ki so sodišču znana.

Izključna krajevna pristojnost po legi nepremičnine je v 1. odst. 57. čl. ZPP predpisana le za tiste spore, ki izvirajo iz obstoječega najemnega razmerja oziroma  so v tesni zvezi z najemnim razmerjem. Ker pa je po navedbah tožeče stranke med  pravdnima strankama najemno razmerje že prenehalo, gre za zahtevek iz naslova neupravičene pridobitve.

Za odločanje v obravnavani zadevi ostane krajevno pristojno Okrožno sodišče v Kranju.

Okrajno sodišče v Kranju je 11.5.2009 izdalo sklep o nepristojnosti in po njegovi pravnomočnosti zadevo odstopilo Okrožnemu sodišču v Kranju. To sodišče je na podlagi 1. odst. 25. čl. Zakona o pravdnem postopku (v nadaljnjem besedilu ZPP) predlagalo, da Višje sodišče v Ljubljani za odločanje v obravnavani zadevi določi Okrajno sodišče v Ljubljani. Opozarja, da gre v obravnavani zadevi za spor v zvezi z najemom poslovnega prostora, zato je po 1. odst. 57. čl. in 3. točki 2. odst. 30. čl. ZPP za sojenje pristojno Okrajno sodišče v Ljubljani, na čigar območju leži nepremičnina.

Za odločanje v obravnavani zadevi ostane krajevno pristojno Okrožno sodišče v Kranju.

Po določbi 2. odst. 17. čl. ZPP se pristojnost presodi na podlagi navedb v tožbi in na podlagi dejstev, ki so sodišču znana. Iz navedb tožeče stranke v prvi vlogi po razveljavitvi sklepa o izvršbi in po odstopu zadeve v pravdo izhaja, da je najemno razmerje med pravdnima strankama, ki je bilo vzpostavljeno s pogodbo z dne 24.2.1987, prenehalo in da je bil dne 24.8.2000 izdan nalog za izpraznitev poslovnega prostora,  ki je že pravnomočen ter da tožeča stranka od tožene zahteva plačilo uporabnine od septembra 2004 do avgusta 2007.

Izključna krajevna pristojnost po legi nepremičnine je v 1. odst. 57. čl. ZPP predpisana le za tiste spore, ki izvirajo iz obstoječega najemnega razmerja oziroma  so v tesni zvezi z najemnim razmerjem. Ker pa je po navedbah tožeče stranke med  pravdnima strankama najemno razmerje že prenehalo, gre za zahtevek iz naslova neupravičene pridobitve po določbi 190. čl. Obligacijskega zakonika. V obravnavani zadevi tako okoliščine, ki bi narekovale izključno krajevno pristojnost sodišča glede na lego nepremičnine, niso podane. Zato je naslovno sodišče odločilo, da za odločanje ostane krajevno pristojno Okrožno sodišče v Kranju.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 52/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-02-24

vrnitev v prejšnje stanje - opravičljiv razlog - razmerje med stranko in pooblaščencem

Nemožnost komunikacije med pooblaščencem in stranko ni razlog za vrnitev v prejšnje stanje v primeru neplačila sodne takse za pritožbo.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog za vrnitev v prejšnje stanje.

Zoper tak sklep se pritožuje toženka zaradi kršitve postopka in Ustave RS ter v pritožbi predlaga, da pritožbeno sodišče ugodi njeni pritožbi ter izpodbijani sklep spremeni tako, da dovoli vrnitev v prejšnje stanje. V pritožbi toženka navaja, da iz oddajne knjige izhaja, da je pooblaščenka toženki poslala nalog z navadno pošto 19.10.2009. Nikjer ni potrebna priporočena vročitev. Okoliščina, da toženka ni prejela pošiljke, ne gre v breme pooblaščenke in stranke. Zamuda plačila sodne takse za pritožbo je nezakrivljen in opravičljiv razlog za vrnitev v prejšnje stanje. Z izdajo izpodbijanega sklepa gre tudi za kršitev čl. 25 Ustave, ki zagotavlja vsakemu pravico do pritožbe.

Če stranka zamudi rok za kakšno pravno dejanje in izgubi zaradi tega pravico opraviti to dejanje, ji sodišče na njen predlog dovoli, da ga opravi pozneje, če spozna, da je stranka zamudila rok iz upravičenega vzroka (prvi odstavek čl. 116 ZPP). Kadar ima stranka v postopku pooblaščenca, se pisanja vročajo njemu (prvi odstavek čl. 137 ZPP) in z vročitvijo sodnega pisanja se smatra vročitev za pravilno opravljeno. Težave v komunikaciji med pooblaščencem in stranko tudi po oceni pritožbenega sodišča niso opravičljiv razlog za vrnitev v prejšnje stanje in zaradi tega ni pomembno, ali je stranka prejela in kdaj je prejela pisanje, ki ga je stranki poslala pooblaščenka, saj je to stvar njunega razmerja. Na kakšen način pooblaščenka komunicira s stranko za odločanje ni pomembno, prav tako tudi to, na kakšen način je pooblaščenka poslala pisanje stranki, kot zmotno meni pritožba, niti ali je toženka prejela sodna pisanja. Z izpodbijanim sklepom tudi  v ničemer ni kršena pravica do pritožbe po čl. 25 Ustave, saj pritožba ne bo obravnavana, ker niso izpolnjene procesne predpostavke za njeno obravnavanje, ker ni bila pravočasno plačana sodna taksa za pritožbo.

Glede na navedeno je bilo pritožbo potrebno zavrniti in potrditi izpodbijani sklep (čl. 365 tč. 2 ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 25/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-02-26

procesne predpostavke - plačilo takse - delno plačilo takse - ustavitev postopka

Procesna predpostavka za odločanje ni izpolnjena, kadar je sodna taksa plačana le delno

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom postopek v tej pravdni zadevi ustavilo.

Proti navedenemu sklepu se pritožuje tožnica in predlaga, da sodišče druge stopnje izpodbijani sklep razveljavi, ker je nepravilen in nezakonit. V pritožbi pojasnjuje, da je v roku plačala sodno takso v znesku 62,00 EUR, kar je razvidno iz priloženih pisnih dokazil o plačani sodni taksi. Tožeča stranka je v celoti plačala sodno takso in sicer dne 21.9.2009 v znesku 31,00 EUR in dne 29.9.2009 v znesku 31,00 EUR, kar dokazuje s priloženimi položnicami.

Iz podatkov v spisu izhaja, da je tožnica dne 22.9.2009 vložila tožbo zaradi plačila 719,94 EUR. Po določbi 105.a člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) mora biti ob vložitvi tožbe plačana sodna taksa. Sodišče prve stopnje je ob upoštevanju določb Zakona o sodnih taksah (v nadaljevanju ZST-1) sodno takso za vložitev tožbe odmerilo v višini 93,00 EUR. Iz predloženega plačilnega naloga z dne 21.9.2009 izhaja, da je tožnica ob vložitvi tožbe plačala le 31,00 EUR sodne takse. Sodišče prve stopnje je tožnico v skladu z določbo 2. odstavka 105.a člena ZPP pozvalo, da plača premalo plačano takso v znesku 62,00 EUR. Tožnica je plačilni nalog očitno prejela, saj ga je priložila pritožbi, vendar pa dne 29.9.2009 ni plačala sodne takse v znesku 62,00 EUR, pač pa le v znesku 31,00 EUR. Skupno je plačala 62,00 EUR in ne 93,00 EUR, kot znaša sodna taksa za tožbo. Ker ni plačala celotne takse, niti niso podani pogoji za oprostitev, odlog ali obročno plačilo sodne takse, je izpodbijana odločitev prvostopnega sodišča pravilna, saj temelji na določbi 3. odstavka 105. a člena ZPP, po kateri se v takšnem primeru šteje, da je tožba umaknjena. Procesna predpostavka za odločanje namreč ni izpolnjena niti takrat, kadar je sodna taksa plačana le delno (primerjaj Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 1. knjiga, GV Založba, N. Betteto, stran 432 in sklep VS RS II Ips 244/2001).

Iz navedenih razlogov je sodišče druge stopnje na podlagi določbe 2. točke 365. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 3955/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-02-24

dedni dogovor - napaka volje - sodna poravnava - tožba na razveljavitev sodne poravnave - izpodbijanje dednega dogovora

Dedni dogovor je zaradi napak volje mogoče izpodbijati le s tožbo na razveljavitev sodne poravnave.

Pritožba se zavrne ter se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je izdalo sklep o dedovanju, s katerim je ugotovilo obseg zapuščine ter le-to razdelilo med J. G. in M. M. H. v skladu z dednim dogovorom. Obenem je v sklep povzelo tudi tisti del dednega dogovora, ki se nanaša na zavezo obeh dedinj, da na račun nujnih deležev A. P., R. P. in I. P. nerazdelno izplačata vsakemu po 5.000,00 EUR.

Proti sklepu vlaga pritožbo dedinja J. G. Uveljavlja pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Sodišču predlaga, naj izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Pritožnica napada tisti del sklepa, v katerem je povzet dedni dogovor. Dedinja z dednim dogovorom, kot je zapisan v izpodbijanem sklepu, namreč ne soglaša. Na zapuščinski obravnavi so bili namreč dediči soglasni, da oporočni dedinji izplačata nujne deleže, vendar sorazmerno višini njunih dednih deležev. Slednje pa je iz zapisa dednega dogovora izpadlo. Glede na velikost njunih dednih deležev dogovor nikakor ni šel v smeri, da se nerazdelno zavežeta plačati drugim dedičem dogovorjene deleže v denarju. Zapisnik zato ne odraža prave volje. V podkrepitev tega stališča pritožnica navaja, da sta tudi zneska sodnih taks, ki sta jih dolžni plačati oporočni dedinji, različna.

Po vročitvi pritožbe ostalim udeležencem je nanjo odgovorila sodedinja M. M. H.. Tezi iz pritožbe o drugačni volji je odločno oporekala.

Dedni dogovor ima pomen sodne poravnave. Res pa je, da sodišče v skladu s 3. odstavkom 214. člena ZD (1) tak sporazum navede v sklepu o dedovanju. Tudi pritožbeno sodišče mora tako paziti, da bi dedni dogovor ne nasprotoval prisilnim predpisom ali moralnim pravilom (3. odstavek 3. člena ZPP) (2). Za tak primer v tej zadevi, kjer je za pritožnico sporno, da se nujnim dedičem zavežeta nerazdelno plačati vsakemu po 5.000,00 EUR, ne gre. Druga prvina dednega dogovora kot sodne poravnave pa je izjavno-voljna. Pomen izjave, vsebovan v dednem dogovoru, je jasen ter tudi velja, dokler ni v sodnem postopku izpodbit. Izpodbit pa ne more biti z golim pritožbenim sklicevanjem, da si je dedinja vsebino svoje obveznosti zamišljala drugače, kot je zapisano. Izjavo volje, vsebovano v dednem dogovoru, je mogoče izpodbiti le s tožbo na njegovo razveljavitev.

Pritožba ni utemeljena, podani pa tudi niso razlogi, na katere pazi sodišče po uradni dolžnosti.

V skladu z 2. točko 365. člena ZPP je zato pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in sklep v izpodbijanem delu potrdilo.

---------------------------------------------------------------------------------------------------------------

(1) Zakon o dedovanju (Ur. list SRS, št. 15/76 – Ur. list RS, št. 83/2001).

(2) Zakon o pravdnem postopku (Ur. list RS, št. 73/2007 – Ur. list RS, št. 45/2008).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cp 4370/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-02-17

zamudna sodba - pogoji za izdajo zamudne sodbe - dejstva v nasprotju z dokazi

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

Vsaka stranka krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je v obravnavani zadevi izdalo zamudno sodbo, s katero je tožencu naložilo, da mora v 15-ih dneh izprazniti stanovanje X in ga praznega oseb in stvari izročiti M. M.. Hkrati je odločilo, da mora toženec tožnici plačati 1.200,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneskov po 150,00 EUR za mesece od 1.11.2008 dalje in od 1.6.2009 dalje.

Zoper sodbo se pritožuje toženec in kot bistveno navaja, da je sodišče prve stopnje izdalo zamudno sodbo v nasprotju s 4. točko 1. odstavka 318. člena Zakona o pravdnem postopku – ZPP, ker so dejstva, na katere je tožeča stranka oprla tožbeni zahtevek, v nasprotju z dokazi, ki jih je predložila. Tožnica namreč navaja, da je lastnica dvosobnega stanovanja s površino 46,03 m2 na naslovu S. C. 31. Kot dokaz je predložila pogodbo o nakupu stanovanja z dne 23.4.1997. Iz pogodbe izhaja, da gre za enosobno stanovanje, ki meri 32,40 m2. Iz dejstev, ki so navedena v tožbi, ob primerjavi z dokazi, ki so bili predloženi, tožeča stranka ne more dokazati lastništva nad dvosobnim stanovanjem s površino 46,03 m2. Razlika je 13,63 m2, to pa je kupil toženec. Zaradi tega je tudi uporabnina za dvosobno stanovanje ne gre.

Tožeča stranka je odgovorila na pritožbo. Predlagala je, da jo sodišče druge stopnje zavrne.

Sodišče prve stopnje ni napravilo očitane bistvene kršitve določb pravdnega postopka, pa tudi nobene druge kršitve ne. Zamudno sodbo je izdalo v skladu s pogoji, ki jih postavlja 1. odstavek 318. člena ZPP.

S tem ko toženec ni odgovoril na tožbo, je priznal vse tožničine trditve, torej tako to, da gre za stanovanje s površino 46,03 m2 kot tudi to, da uporabnina znaša 150 EUR mesečno. Razlika med trditvami v tožbi o dvosobnem stanovanju s površino 46,03 m2, in listino, ki govori o garsonjeri s površino 32,40 m2, ne predstavlja tako pravno pomembnega dejstva, da bi bila z listino ovržena tožbena trditev v takem obsegu, da bi bila potrebna zavrnitev tožbenega zahtevka. Dejstva, na katera se opira tožbeni zahtevek, torej niso v nasprotju z dokazi, ki jih je predložil tožnik (4. točka 1. odstavka 318. člena ZPP). Tožnica je predložila listino, ki sicer ne izkazuje točne površine, izkazuje pa lastnino. Ne more biti v slabšem položaju, kot če bi listine sploh ne predložila (glej komentar k 318. členu ZPP, Jan Zobec, Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, tretja knjiga, GV Založba Ljubljana 2009, točka 59 in 60, stran 122, 123, 124).

Vsaka stranka mora kriti svoje stroške pritožbenega postopka: tožena zato, ker s pritožbo ni uspela, tožeča pa zato, ker ne gre za stroške, ki bi bili potrebni za pravdo (152. člen ZPP, 1. odstavek 154. člena ZPP in 1. odstavek 155. člena ZPP).

Neutemeljeno pritožbo je bilo treba zavrniti in sodbo potrditi po 353. členu ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 619/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-04-12

taksna obveznost - procesne predpostavke - pravočasnost predloga za oprostitev plačila sodnih taks

Sklicevanje tožnice na ZUP glede presoje pravočasnosti vložitve predloga za oprostitev plačila sodnih taks je neutemeljeno. Plačilo sodnih taks v pravdnem postopku ureja ZPP in po njegovem napotilu ZST-1.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom kot prepoznega zavrglo predlog tožeče stranke za oprostitev plačila sodnih taks.

Zoper sklep se je v roku pritožila tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov, ki smiselno predlaga, da pritožbeno sodišče sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Navaja, da bi moralo sodišče po ZUP o plačilu sodne takse izdati obvezen sklep, česar ni storilo. Za oprostitev plačila sodnih taks je tožnica prosila pravočasno, kar izhaja iz potrdila o oddaji pošiljke št. RR 70609301351 z dne 25.11.2009. Za oprostitev je torej prosila pred nastankom obveznosti plačila, kar šteje po ZUP kot čas vložitve.

Ko se pritožnica sklicuje na določbe ZUP (očitno misli na Zakon o splošnem upravnem postopku), ji je pojasniti, da je ta postopek pravdni pred rednim sodiščem, katerega ureja Zakon o pravdnem postopku (ZPP), konkretno glede sodnih taks njegov 168. člen in po njegovem napotilu Zakon o sodnih taksa (ZST-1). Torej se tožnica neutemeljeno sklicuje na ZUP.

Pravilno je sodišče prve stopnje v razlogih izpodbijanega sklepa pojasnilo, da je obravnavani tožničin predlog za oprostitev plačila taks prepozen, saj je nedvoumno vložen v oprostitev takse za tožbo v tej pravdi, posledično čemur je materialnopravno pravilno zavrženje njenega predloga. Takso je treba plačati, ko nastane taksna obveznost (1. odstavek 5. člena ZST-1), pri čemer taksna obveznost za tožbo nastane ob njeni vložitvi (1. točka 2. odstavka 5. člena ZST-1). Tožba v tej pravdi je bila vložena 17.11.2009, ko jo je sodišče prejelo, vlogo za oprostitev taks pa je tožnica podala priporočeno po pošti 25.11.2009. Ker po določbi 1. odstavka 13. člena ZST-1 sklep o oprostitvi plačila taks učinkuje od dne, ko je pri sodišču vložen predlog za oprostitev, in velja za takse za vloge, za katere je nastala taksna obveznost tega dne ali pozneje, je nedvoumno, da je tožničin predlog za oprostitev taks za tožbo prepozen.

Pritožbeno sodišče je zato, ker ni ugotovilo niti kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo z njo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1031/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-04-13

založitev predujma za izvedenca - podaljšanje roka za položitev predujma - sodni rok - ustavitev postopka - umik predloga

Ker predlagatelj predujma za izvedenca v danem roku ni plačal, niti ni podal predloga za podaljšanje sodnega roka za položitev predujma, je sodišče utemeljeno štelo, da je predlagatelj predlog umaknil in ustavilo postopek.

Pritožba se zavrne in v izpodbijanem delu potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom postopek za ureditev meje ustavilo, predlagatelju pa naložilo, da nasprotnemu udeležencu povrne 145,51 EUR stroškov postopka.

Proti sklepu se pritožuje predlagatelj, ki navaja, da predujma za izvedenca geometra res niso plačali, to pa zato, ker so se z nasprotnim udeležencem dogovarjali o izvensodno rešitvi zadeve. Pogovori niso bili uspešni, ker nasprotna udeleženka na pisni predlog predlagatelja ni odgovorila. Ker nasprotna udeleženka ni pripravljena na izvensodno rešitev zadeve, naj sama nosi vse stroške postopka. Iz vsebine pritožbe izhaja, da pritožiteljica izpodbija stroškovni izrek in predlaga njegovo razveljavitev.

Iz zapisnika o naroku dne 10.2.2009 izhaja, da je sodišče pozvalo predlagatelja, da v roku 45 dni sodišču plača predujem za izvedenca geodeta. Opozorilo ga je, da se bo sicer predlog štel za umaknjenega. V ta namen je poslalo pooblaščencu predlagatelja plačilni nalog, ki ga je le-ta prejel dne 16.2.2009. Predlagatelj v danem roku predujma ni plačal, zato ga je sodišče ponovno s sklepom z dne 29.4.2009, ki ga je predlagatelj pooblaščenec prejel 6.5.2009, pozvalo k plačilu predujma z opozorilom na posledice. Istega dne je sodišče od predlagatelja prejelo le sporočilo, da potekajo med strankama dogovori glede sporazumne ureditve meje, ne pa tudi predloga za podaljšanje sodnega roka za položitev predujma. Sodišče je ponovno predlagatelja pozvalo s sklepom z dne 20.7.2009, da plača predujem za izvedenca, na navedeni poziv pa predlagatelj ni reagiral. Ob takšnem stanju zadeve je prvo sodišče utemeljeno v skladu z določbo 1. odstavka 36. člena Zakona o nepravdnem postopku štelo, da je predlagatelj predlog umaknil in posledično postopek ustavilo. Predlagatelj je vložil predlog za sodno ureditev meje, nato pa ni ravnal tako, da bi sodišču omogočil nadaljevanje postopka, posledično je bil postopek ustavljen, s tem pa je predlagatelj povzročil nasprotnemu udeležencu nepotrebne stroške, ki so mu s postopkom nastali. Dolžan mu jih je torej povrniti v skladu z določbo 5. odstavka 35. člena Zakona o nepravdnem postopku.

Iz prej navedenih razlogov je torej odločitev prvega sodišča pravilna in je zato pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.