VSL sodba I Cpg 66/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-02-01

OBLIGACIJSKO PRAVO - STANOVANJSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

stroški upravljanja - upravnik - delitev stroškov - obračun stroškov - trditveno breme - materialnoprocesno vodstvo - sodba presenečenja

Ni naloga sodišča, da iz listin, ki so predložene kot dokaz, samo izbira pomembna dejstva. Takšno ravnanje bi predstavljajo poseg v pravico tožene stranke, da oblikuje konkretno obrambo zahtevku, poleg tega pa bi bilo tudi nepristransko in bi predstavljalo aktivnost sodišča, ki bi porušilo razpravno ravnovesje v postopku.

Na pomanjkljivo trditveno podlago je tekom postopka opozorila tožena stranka, zato bi tožeča morala računati s tem, da bo sodišče prve stopnje sprejelo njene argumente. V takšnem primeru ponovno posredovanje sodišča v smislu ponovnih opozoril na pomanjkljivo trditveno podlago ni potrebno, saj razjasnjevalna obveznost sodišča ni neomejena, ampak je določena v sorazmerju z vlogo vseh subjektov postopka.

Na tožeči stranki je bilo breme, da pojasni, kako je določila višino vtoževanih stroškov upravljanja in kakšen je ključ delitve za posamezne stroške, ker tega ni storila, pa ni mogoče pričakovati, da bi izvedenec in pri tožeči stranki zaposlena oseba lahko nadomestila takšen trditveni manjko. Dokazi se namreč izvajajo v izkaz postavljenih (konkretnih in določnih) trditev in ne namesto njih.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti njene stroške odgovora na pritožbo v višini 56,18 EUR, v 15ih dneh, pod izvršbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. 7 Ig 2007/00398 z dne 15. 01. 2007 razveljavilo tudi v 1. in 3. točki izreka ter tožbeni zahtevek zavrnilo (1. odstavek izreka sodbe). Odločilo je, da je tožeča stranka dolžna povrniti toženi pravdne stroške v znesku 501,33 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (2. odstavek izreka sodbe).

Zoper sodbo vlaga pravočasno pritožbo tožeča stranka. Uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni oziroma podrejeno, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožena stranka je na pritožbo odgovorila. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo zavrne in potrdi sodbo sodišča prve stopnje, tožeči stranki pa naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.

O pritožbi zoper sodbo je na podlagi novelirane določbe 5. odstavka 458. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) odločala sodnica posameznica, saj gre za spor majhne vrednosti, zadeva pa ni zapletena glede pravnih ali dejanskih vprašanj in od odločitve o pritožbi ni mogoče pričakovati rešitve pomembnega pravnega vprašanja, kar bi opravičevalo odločitev, da se zadeva odstopi v reševanje senatu.

Sodba se sme v postopku v sporih majhne vrednosti izpodbijati le zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 2. odstavka 339. člena ZPP in zaradi zmotne uporabe materialnega prava (1. odstavek 458. člena ZPP).

Dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, ki ne morejo biti predmet preizkusa na drugi stopnji, so naslednje:

da je tožena stranka lastnica poslovnega prostora v poslovnotrgovinskem centru „A“ v Šentjurju;

da je bila s pravnim prednikom tožeče stranke dne 16. 05. 1996 sklenjena Pogodba o opravljanju poslov upravnika, pogodbo je podpisala več kot polovica etažnih lastnikov;

da je tožeča stranka obratovalne stroške v vtoževani višini iz lastnih sredstev plačala dobaviteljem;

da tožena stranka vtoževanih računov tožeči stranki ni poravnala.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je zahtevek tožeče stranke na plačilo stroškov upravljanja, vzdrževanja, obratovanja in drugih utemeljen po temelju, da pa tožeča stranka ni uspela izkazati njegove višine, zato je po višini neutemeljen. Zoper slednjo ugotovitev se pritožuje tožeča stranka.

Za presojo pritožbe tožeče stranke je bistveno vprašanje, ali je tožeča stranka podala dovolj navedb, s katerimi bi lahko utemeljila višino tožbenega zahtevka za plačilo stroškov upravljanja, obratovanja in vzdrževanja v vtoževanem obdobju (od oktobra 2005 do novembra 2006).

V zvezi s stroški upravljanja je sodišče prve stopnje ugotovilo, da tožena stranka ni obrazložila, zakaj svoje storitve vtožuje v takšni višini. Pritožbeno sodišče se s takšnim stališčem strinja.

Ob upoštevanju trditvenega in dokaznega bremena, na katerega je pravilno opozorilo sodišče prve stopnje, je bila tožeča stranka tista, ki je morala v izkaz in utemeljenost svojega zahtevka podati ustrezne trditve v zvezi s temeljem in njegovo višino. Glede slednje je v pripravljalni vlogi z dne 15. 07. 2009 navajala:

da delitev stroškov izhaja iz dokumentov Razdelilnik stroškov in Pregled stanovanj in poslovnih prostorov (A16 in A43), v katerem so določeni etažni lastniki in njihovi deleži v poslovnem objektu;

da se za določene stroške uporabi različen kriterij (bruto, neto površina, vrednost prostora);

da so kriteriji določeni glede na pogodbo o medsebojnih razmerjih.

Upoštevaje, da je tožena stranka izrecno ugovarjala obračunu stroškov ter je konkretizirano opozorila, da ni seznanjena s ključem delitve stroškov ter da slednji tudi ni razviden iz priložene dokumentacije (2. in 3. odst. pripravljalne vloge z dne 02. 07. 2009, 3. odst. pripravljalne vloge z dne 24. 08. 2009), je mogoče pritrditi stališču sodišča prve stopnje, da je bila trditvena podlaga tožeče stranke v zvezi z višino zahtevka pomanjkljiva. Ni namreč naloga sodišča, da iz listin, ki so predložene kot dokaz, samo izbira pomembna dejstva. Takšno ravnanje bi predstavljajo poseg v pravico tožene stranke, da oblikuje konkretno obrambo zahtevku, poleg tega pa bi bilo tudi nepristransko in bi predstavljalo aktivnost sodišča, ki bi porušilo razpravno ravnovesje v postopku. V skladu z razpravnim načelom iz 7. člena ZPP je predvsem na strani stranke same dolžnost, da navede odločilna dejstva, ki utemeljujejo njen zahtevek ali njeno obrambo ter za svoje trditve ponudi ustrezne dokaze.

V zvezi s pritožbenim opozarjanjem na dolžno materialno procesno vodstvo sodišča pa je potrebno izpostaviti, da je ta določena v tesni povezanosti z dolžno skrbnostjo strank pri navajanju in dokazovanju. Pritožnik s sklicevanjem na 285. člen ZPP ne more od sodišča zahtevati, da nadomesti njegovo trditveno breme. Kršitev materialnoprocesnega vodstva je mogoče ugotoviti zgolj v primerih, ko stranki ni mogoče očitati, da bi lahko, če bi bila zadosti skrbna, pravočasno navedla vsa pravnorelevantna dejstva in zanje ponudila dokaze. V konkretnem primeru tožeča stranka temu standardu ni zadostila. Upoštevati je namreč potrebno, da je na pomanjkljivo trditveno podlago tekom postopka opozorila tožena stranka, zato bi tožeča morala računati s tem, da bo sodišče prve stopnje sprejelo njene argumente. V takšnem primeru ponovno posredovanje sodišča v smislu ponovnih opozoril na pomanjkljivo trditveno podlago ni potrebno, saj razjasnjevalna obveznost sodišča ni neomejena, ampak je določena v sorazmerju z vlogo vseh subjektov postopka. Sodišče lahko stranki v okviru materialnega procesnega vodstva pri tem pomaga le do določene meje, saj njegova razjasnjevalna obveznost ni absolutna, izhajati je potrebno iz temeljnih opredelitev vloge sodišča, ki mora biti nepristransko, in temeljnih pravic strank do enakega obravnavanja pred sodiščem (22. in 23. člen Ustave RS). Prevelika pomoč eni stranki lahko prizadene pravico strank do nepristranskosti sodišča, zato mora biti sodišče pri izvajanju razjasnjevalne obveznosti v konkretnem postopku do določene mere zadržano (primerjaj Galič A.: Ustavno civilno procesno pravo, GV Založba, 2004, strani 291 do 294, tako tudi sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. II Ips 933/2007 z dne 10. 09. 2009). Nadalje pa predstavlja pomemben kriterij skrbnosti tožeče stranke tudi dejstvo, da je slednjo v postopku zastopal kvalificirani pooblaščenec. V skladu z zahtevo po dejanski enakopravnosti strank v postopku je, da je aktivnost sodišča v obratnem sorazmerju s stopnjo skrbnosti, ki se lahko pričakuje od stranke.

Tudi ni slediti pritožbi, da predstavlja ravnanje sodišča poseg v pravico tožeče stranke do izjave v postopku oz. do pravnega varstva. Skladno z zgoraj obrazloženim je imela tožeča stranka tekom postopka (v okviru možnih vlog po 452. členu ZPP) vse možnosti, da bi pravno relevantna dejstva navedla in zanje ponudila dokaze.

Tudi ni mogoče pritrditi pritožbi, ko navaja, da je bila izpodbijana sodba zanjo sodba presenečenja. Ta bi bila podana, v kolikor bi sodišče sprejelo odločitev, ki bi temeljila na drugačni pravni oceni, z vidika katere bi bila za odločitev v sporu bistvena povsem druga dejstva in dokazi, ki jih stranka v pričakovanju drugačne pravne ocene ne bi navajala, ker je tudi ob potrebni skrbnosti ne bi ocenila kot bistvene (tako sklep Ustavnega sodišča RS, opr. št. Up 197/00 z dne 25. 04. 2002). Obravnavani spor izhaja iz razmerja upravnik – lastnik prostora v večstanovanjskem objektu, temelj zahtevka za plačilo stroškov upravljanja in obratovanja so bile opravljene storitve (izpolnitev po pogodbi o upravljanju) in verzija (povračilo plačil dobaviteljem). Sodišče prve stopnje je o temelju zahtevka odločilo na podlagi trditvene podlage obeh pravdnih strank, ti sta imeli možnost, da se seznanita z njo ter da v zvezi z njo navedeta ustrezna dejstva in predlagata dokaze. Upoštevaje, da je obveznost tožeče stranke, da utemelji svoj zahtevek z ustrezno trditveno in dokazno podlago (7. člen ZPP), da je tožena stranka izrecno opozorila na pomanjkljivo trditveno podlago glede razdelitve stroškov in s tem višine zahtevka, nenazadnje pa tudi dejstva, da je tožečo stranko zastopal kvalificirani pooblaščenec, ni mogoč zaključek, da bi bila odločitev sodišča prve stopnje za dovolj skrbno stranko presenečenje ter nadalje da ne bi imela možnosti tekom postopka izjaviti se o relevantnih dejstvih in dokazih. Tožeča stranka bi se v okviru zatrjevane pravne podlage, ki ji je pri presoji temelja zahtevka sledilo tudi sodišče prve stopnje, morala zavedati pravnorelevatnih dejstev ter jih ustrezno obrazložiti.

Ker tožeča stranka ni podala zadostne trditvene podlage v zvezi z višino vtoževanega zneska, so neutemeljene pritožbene navedbe v zvezi z vnaprejšnjo dokazno oceno sodišča in zatrjevane neutemeljene zavrnitve dokazov. Slednji namreč pomanjkljive trditvene podlage ne morejo nadomestiti. Na tožeči stranki je bilo breme, da pojasni, kako je določila višino vtoževanih stroškov upravljanja in kakšen je ključ delitve za posamezne stroške, ker tega ni storila, pa ni mogoče pričakovati, da bi izvedenec in pri tožeči stranki zaposlena oseba lahko nadomestila takšen trditveni manjko. Dokazi se namreč izvajajo v izkaz postavljenih (konkretnih in določnih) trditev in ne namesto njih.

Pritožba se v zvezi z dopolnjevanjem trditvene in dokazne podlage sklicuje na judikat Višjega sodišča v Celju, opr. št. Cp 398/2009 z dne 29. 07. 2009. Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem tožene stranke v odgovoru na pritožbo z dne 22. 12. 2009, da navedeni judikat za zadevni primer ni neposredno uporabljiv. Sodišče je namreč v njem podalo zaključek, da morajo biti splošne dejanske navedbe razvidne iz tožbe in da lahko listine v smislu razširjene trditvene podlage služijo le kot njihova konkretizacija oz. specifikacija zahtevka. V zadevnem primeru tožeča stranka ni podala navedb o ključu delitve, zato ni mogoče sodišču naložiti dolžnosti, da bi iz listin, na katere se je sklicevala tožeča stranka, samo razčlenjevalo, po kakšnih ključih so računani posamezni stroški (obratovanje, upravljanje, vzdrževanje,...). S takšnim ravnanjem trditev tožeče stranke ne bi samo konkretiziralo, ampak bi jih ustvarjalo, kar pa bi bilo v skladu z zgoraj navedenim nedopustno.

Glede na navedeno pritožbeno sodišče zaključuje, da uveljavljani pritožbeni razlogi niso podani. Odločitev sodišča prve stopnje je materialnopravno pravilna, prav tako v postopku na prvi stopnji ni prišlo do bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP). Pritožbeno sodišče je zato pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Ker tožeča stranka s pritožbo ni uspela, mora toženi stranki povrniti stroške pritožbenega postopka (1. odstavek 165. člena ZPP v povezavi s 1. odstavkom 154. člena ZPP). Slednje je pritožbeno sodišče odmerilo na 56,18 EUR in zajemajo 100 točk po Odvetniški tarifi za sestavo odgovora na pritožbo, 2 % materialnih stroškov ter 20% DDV. Tožeča stranka pritožbenih stroškov ni priglasila, zato je odločanje o njih odpadlo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.