VSL sodba II Cp 548/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2009-06-03

lastninjenje zavodov - nedopustnost izvršbe - nedopustnost zavarovanja - izločitvena tožba - aktivna legitimacija - vpis v zemljiško knjigo

ZLNDL je zakon izrazito subsidiarne narave, ki velja samo za tiste družbene nepremičnine, katerih lastninjenja ni uredil še noben drug predpis. Ob nespornem dejstvu, da je tožeča stranka zavod, njeno lastninjenje ni uredil ZLNDL, ampak ZZ. Na podlagi navedenega predpisa so nepremičnine, ki so sodile v premoženje delovnih organizacij s področja vzgoje in izobraževanja, znanosti, kulture, športa, zdravstva, otroškega varstva ali socialnega varstva ter RTV Slovenije, postale s 1. aprilom 1991 lastnina ustanovitelja te organizacije.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v odločitvi o tožbenem zahtevku spremeni tako, da se ta zavrne, v stroškovni odločitvi pa tako, da je tožeča stranka dolžna toženi stranki povrniti pravdne stroške v znesku 1.008,89 EUR v roku petnajstih dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku navedenega roka dalje.

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti stroške pritožbe v znesku 210,63 EUR v roku petnajstih dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku navedenega roka dalje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da ni dopustno zavarovanje s prepovedjo odtujitve in obremenitve nepremičnine parc. št. 143/12 vl. št. 920 k.o. G. II, po sklepu o začasni odredbi z dne 30.8.2002, opr. št. Nz 116/93-157. Hkrati je še odločilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti pravdne stroške v znesku 608,39 EUR.

Tožena stranka je proti takšni odločitvi vložila pravočasno pritožbo s katero uveljavlja vse pritožbene razloge iz 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne, podredno pa, da jo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo napotila pritožbenega sodišča iz razveljavitvenega sklepa, kar pomeni kršitev določbe 1. odstavka 362. člena ZPP. Lastnik sporne nepremičnine je Republika Slovenija in ne tožeča stranka, njeno lastništvo pa temelji na zakonu. Tožeča stranka ima v skladu z določbo 2. odstavka 65. člena Zakona o zavodih (v nadaljevanju ZZ) pravico upravljati in uporabljati premoženje za opravljanje dejavnosti za katero je bil zavod ustanovljen. Začasna odredba s prepovedjo odtujitve in obremenitve nepremičnine v ničemer ne posega v to pravico tožeče stranke.

Iz podatkov spisa izhaja, da je sodišče v nepravdni zadevi, v kateri kot predlagatelja nastopata toženca, proti nasprotnima udeležencema Republiki Sloveniji in Mestna občina Ljubljana izdalo začasno odredbo, s katero je prepovedalo odtujitev in obremenitev nepremičnine parc. št. 143/12 vl. št. 920 k.o. G. II. Tožeča stranka se je uprla navedenemu zavarovanju s trditvijo, da nepremičnina ne pripada nobenemu od dolžnikov, oziroma nasprotnih udeležencev, ampak njej. Vložila je torej poseben izločitveni ugovor dejanskega imetnika pravice na predmetu izvršbe, ki ga Zakon o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) obravnava v 5. poglavju z naslovom „Ugovor tretjega“. Po zavrnitvi izločitvenega ugovora v matičnem postopku ga tožeča stranka uveljavlja v tej pravdi s tožbo, naj sodišče izreče zavarovanje z začasno odredbo za nedopustno, ker ima na nepremičnini, ki je predmet zavarovanja lastninsko pravico. Po njenih navedbah je to pridobila ex lege, in sicer na podlagi Zakona o lastninjenju nepremičnin v družbeni lastnini (ZLNDL), po katerem postanejo nepremičnine lastnina pravnih oseb, ki imajo na nepremičnini pravico uporabe.

Pritožbeno sodišče je v razveljavitvenem sklepu z dne 18.6.2008 opozorilo sodišče prve stopnje na dejansko trditev tožene stranke iz odgovora na tožbo, da je tožeča stranka zavod. Navedena dejanska trditev je nesporna, saj je tožeča stranka ni prerekala. Sodišče prve stopnje je na podlagi podatka iz zemljiške knjige, da je obravnavana nepremičnina družbena lastnina v upravi tožeče stranke, zaključilo, da je podana aktivna legitimacija tožeče stranke za tožbo. Navedlo je, da je bila obravnavana nepremičnina družbena lastnina, kar zavezuje tožečo stranko, da tudi če ima na njej le pravico do uporabe, uveljavlja pravico, ki preprečuje zavarovanje. Takšen zaključek je materialnopravno napačen.

Tožeča stranka temelji svojo lastninsko pravico na predmetu zavarovanja na določilih ZLNDL, na podlagi katerih naj bi ex lege pridobila lastninsko pravico na obravnavani parceli. ZLNDL je zakon izrazito subsidiarne narave, ki velja samo za tiste družbene nepremičnine, katerih lastninjenja ni uredil še noben drug predpis. Ob nespornem dejstvu, da je tožeča stranka zavod, njeno lastninjenje ni uredil ZLNDL, ampak Zakon o zavodih (ZZ). Na podlagi navedenega predpisa so nepremičnine, ki so sodile v premoženje delovnih organizacij s področja vzgoje in izobraževanja, znanosti, kulture, športa, zdravstva, otroškega varstva ali socialnega varstva ter RTV Slovenije postale s 1. aprilom 1991 lastnina ustanovitelja te organizacije. V obravnavani zadevi je bila prav tako nesporna trditev tožene stranke, da je ustanovitelj tožeče stranke Republika Slovenija. Slednja je torej s 1. aprilom 1991 postala lastnica obravnavane nepremičnine na podlagi zakona. Kot izhaja iz zgodovinskega zemljiškoknjižnega izpiska je prišlo v letu 2003 do vknjižbe lastninske pravice na Republiko Slovenijo na podlagi 1. odstavka 65. člena ZZ. Vse od leta 1991 torej vpis v zemljiški knjigi ni bil usklajen z novim lastniškim stanjem, oziroma zemljiška knjiga ni izkazovala pravilnega stanja pravic, kar pa je za samo pridobitev lastninske pravice, ker gre za pridobitev na podlagi zakona, brez pomena. Vpis v zemljiško knjigo je konstitutivne narave namreč le pri pogodbenem prenosu nepremičnin. To pomeni, da so že od 1. aprila 1991 dalje veljala za promet z upravičenji na obravnavani nepremičnini pravila, ki jih določa pravni režim lastnine. Teh ne gre enačiti z družbenolastninskimi, kot je to poskušalo v izpodbijani sodbi sodišča prve stopnje. Ker tožeča stranka s svojimi dejanskimi trditvami ni izkazala zatrjevanje lastninske pravice na predmetu zavarovanja, ni podana njena aktivna legitimacija za vložitev predmetne tožbe. Njen tožbeni zahtevek je zato neutemeljen in ga je bilo treba zavrniti. Ker tega zaradi nepravilne uporabe materialnega prava ni storilo sodišče prve stopnje, je pritožbeno sodišče na podlagi določbe iz 5. alineje 358. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo.

Sprememba odločitve o glavni stvari je pogojevala tudi spremembo stroškovne odločitve. Tožeča stranka v pravdi ni uspela, zato mora v skladu s 1. odstavkom 154. člena ZPP toženi stranki povrniti stroške postopka. Stroške prvostopenjskega postopka je sodišče odmerilo v znesku 1.008,89 EUR, upoštevajoč določbe Odvetniške tarife in Zakona o sodnih taksah in na podlagi predloženega stroškovnika tožene stranke. Ker je tožena stranka uspela s pritožbo, ji pripadajo tudi stroški pritožbenega postopka, ki jih je pritožbeno sodišče odmerilo v znesku 210,63 EUR.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.