TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Cp 4017/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-01-06

napotitev na pravdo - pritožba zoper sklep o napotitvi na pravdo - veljavnost oporoke - spor glede veljavnosti oporoke

S trditvami in dokazi o neveljavnosti oporoke, podanimi v pritožbi zoper sklep o napotitvi na pravdo, pritožnice ne morejo uspeti, ker se sporna dejstva ne ugotavljajo v zapuščinskem, ampak v pravdnem postopku.

Pritožba se zvrne in sklep sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu potrdi.

S 3. točko izpodbijanega sklepa so bile dedinje F.A., D.A. in V.Z.A. napotene na pravdo zaradi ugotovitve, da zapustnikova oporoka z dne 24.12.2005 ni veljavna.

Zoper to točko sklepa se pritožujejo dedinje  F.A., V.Z.A. in D.A.. V pritožbi pojasnjujejo, da so sodedinjo Z.C. ovadile, ker je podpis na oporoki ponarejen. Oporoko je napisala in podpisala dedinja Z.C., poleg nje pa še njena dva otroka in njuna partnerja.

Dedinja Z.C. je v odgovor na pritožbo poslala izjavi dveh oporočnih prič, ki sta prisostvovali ob nareku in podpisu F.A. na oporoki z dne 24.12.2005. Na željo oporočitelja so se na oporoki podpisali tudi vsi prisotni, kar pa ne vpliva na njeno veljavnost.

Na zapuščinski obravnavi dne 30.6.2009 je sodišče po zaključku pravd, na katere so bile dedinje napotene s sklepom z dne 14.6.2007, ugotovilo, da je zapustnikova oporoka z dne 8.5.2005 veljavna. S to oporoko, katere fotokopija je v spisu na list. št. 26, je bila za dedinjo vsega zapustnikovega premoženja določena D.A..

Dedinja Z.C. je predložila zapustnikovo oporoko, ki je bila sestavljena dne 24.12.2005 - kasneje, kot oporoka, katere veljavnost je bila že ugotovljena. Ker s poznejšo oporoko zapustnik določa drugo dedinjo vsega svojega premoženja - spreminja prejšnjo oporoko, bo dedovanje izvedeno na osnovi oporoke z dne 24.12.2005, če bo ugotovljeno, da je le-ta veljavna. Zapuščinsko sodišče je obrazložilo, zakaj je na pravdo napotilo dedinje, ki veljavnost oporoke ne priznavajo. Na pritožnicah je torej, da v pravdnem postopku dokažejo trditve in dejstva, ki jih uveljavljajo v pritožbi. V pritožbenem postopku s temi trditvami ne morejo uspeti, ker se sporna dejstva ne ugotavljajo v zapuščinskem, ampak v pravdnem postopku (1. točka 2.odstavka 210. čl. Zakona o dedovanju). Že sodišče prve stopnje je opozorilo, da morajo v pravdi sodelovati vsi dediči, bodisi na aktivni bodisi na pasivni strani, ker so nujni sosporniki.

Ker pritožbeni razlogi niso podani, je na osnovi 2. točke 365. čl. Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 163. čl. Zakona o dedovanju pritožba zavrnjena.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 3085/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-01-05

nasprotna tožba - priprave za glavno obravnavo - dopustitev nasprotne tožbe - razdružitev postopka po nasprotni tožbi - sklep procesnega vodstva - sklep, zoper katerega ni posebne pritožbe

Proti sklepu, s katerim sodišče odloči, da bo nasprotno tožbo obravnavalo samostojno, ni posebne pritožbe, ker gre za sklep procesnega vodstva.

Prvostopenjsko sodišče lahko nasprotno tožbo obravnava v istem postopku, ni pa tega dolžno storiti.

Pritožba se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

(1) Prvostopenjsko sodišče je z izpodbijanim sklepom zavrglo pritožbo zoper sklep istega sodišča, s katerim ni dovolilo nasprotne tožbe tožečih strank po nasprotni tožbi v postopku, ki se vodi pod P 11/2009, in je zadevo razdružilo v samostojen postopek P 22/2009.

(2) Zoper tako odločitev sta se pritožila tožnika zaradi kršitve določb pravdnega postopka. Navajata, da je zoper sklep, s katerim sodišče ne dovoli nasprotne tožbe, dovoljena pritožba na podlagi 363. čl. ZPP, saj ni nikjer izrecno navedeno, da zoper tak sklep ni pritožbe. Nasprotna tožba ni predmet procesnega dejanja v smislu 8. tč. 270. čl. ZPP, pač pa poseben institut po 183. čl. ZPP, nasprotna tožba tožnikov pa izpolnjuje vse pogoje, ki so predpisani, da se lahko obravnava v istem postopku. Nikakor pa ni mogoče postopka razdružiti in voditi ločeno, saj bi to prejudiciralo odločitev v zadevi.

(3) Tožena stranka na pritožbo ni odgovorila.

(5) Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo določbe Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 73/2007-UPB3, 45/2008, v nadaljevanju ZPP). Sklep, zoper katerega sta tožnika neutemeljeno vložila pritožbo in jo je prvostopenjsko sodišče pravilno zavrglo, spada med odločbe o združitvi in razločitvi postopkov, izdanih med pripravami za glavno obravnavo (8. tč. 1. odst. 270. čl. ZPP). Sklep, s katerim prvostopenjsko sodišče ni dovolilo nasprotne tožbe, pač pa je odločilo, da jo bo obravnavalo samostojno, spada torej med tim. sklepe procesnega vodstva, zoper katere ni mogoča pritožba (3. odst. 270. čl. ZPP). S takšnimi sklepi sodišče namreč ne posega v meritorno odločitev v zadevi. Nasprotna tožba je sicer res tudi toženčevo obrambno sredstvo. Gre za poseben institut, urejen v 183. čl. ZPP, kjer so določene predpostavke, ki jih mora nasprotna tožba izpolnjevati, da se zadeva lahko obravnava v istem postopku kot prvotna tožba. Vendar je nasprotna tožba hkrati tudi samostojna tožba. Tudi v primeru, da nasprotna tožba izpolnjuje vse predpisane pogoje po 183. čl. ZPP, sodišče lahko odloči, da se zadeva po nasprotni tožbi obravnava posebej in postopek z nasprotno tožbo razdruži. Z drugimi besedami, prvostopenjsko sodišče lahko nasprotno tožbo obravnava v istem postopku, ni pa tega dolžno storiti.

(9) Neutemeljeno pritožbo je bilo treba zavrniti in sklep potrditi po 2. tč. 365. čl. ZPP v zvezi s 1. odst. 366.a čl. ZPP.

ZPP člen 183, 270, 270/1, 270/1-8, 270/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL  sklep II Cp 3824/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-01-06

vodstvo glavne obravnave - sklep procesnega vodstva - sklep o ločenem obravnavanju zahtevkov - nevezanost na predlog stranke - nedovoljena pritožba

Stranka lahko predlaga združitev ali ločitev pravd, vendar sodišče na to ni vezano. Gre za sklepa procesnega vodstva, zoper katera ni posebne pritožbe.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo predlog druge tožene stranke za razdružitev pravdnih zadev, opr. št. P 4222/2005-II in P 3839/2006-II.

Pritožba ni dovoljena, zato jo je pritožbeno sodišče zavrglo.

Sklepi o združitvi in ločitvi postopkov imajo značaj procesnega vodstva, zoper katere ni posebne pritožbe. Izpodbijajo se lahko šele s pravnim sredstvom proti končni odločbi (4. odst. 298. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP). Stranka sicer lahko predlaga, naj se dve ali več pravd združi, vendar sodišče na njen predlog ni vezano. Vprašanje, ali bo odredilo združitev postopkov, je kot rečeno, stvar formalnega procesnega vodstva (glej tudi komentar k 300. členu ZPP, Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2006, mag. Nina Betetto, točki 3 in 14).

Pritožbeno sodišče je zato pritožbo zavrglo kot nedovoljeno (4. odst. 343. člena ZPP, 1. točka 365. člena ZPP v zvezi s 1. odst. 366.a člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 4004/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-02-10

napotitev na pravdo - verjetnost dejstev - neveljavnost oporoke

Zakonita dedinja, ki oporoki odreka pravno veljavnost zaradi posesivnosti oporočne dedinje in posledično nesvobodne zapustničine volje, bo zatrjevana dejstva lahko dokazovala v pravdi, na katero je napotena. Oporočna dedinja nasprotnega (negativnih dejstev) ne more dokazovati.

Število dedičev, ki veljavnost oporoki priznavajo in tistih, ki veljavnosti oporekajo, ne kaže na verjetnost dejstev, ki jih zatrjujejo.

Pritožba se zavrne in sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Zapuščinsko sodišče je zakonite dediče M.M., M.G. in J.P. napotilo na pravdo zoper oporočno dedinjo C.S. in zoper zakonitega dediča M.P. zaradi ugotovitve, da sta zapustničini oporoki z dne 8.10.1997 in 20.8.1997 nepristni in pravno neveljavni in da ne obstoji pravica do dedovanja C.S. na njuni podlagi.

Pritožuje se zakonita dedinja M.M.. Predlaga spremembo izpodbijanega sklepa tako, da bosta na pravdo napotena dediča C.S. in M.P.. Svoj predlog utemeljuje s tem, da je skupaj s sodedičema M.G. in J.P. v večini in s tem, da je zapustnica umrla v Ljubljani. Na veliko verjetnost, da oporoka ni veljavna, kaže postopanje oporočne dedinje z zapustnico. Oporočna dedinja je postopek po zapustničinem možu vodila mimo zapustnice, razpolagala z njenim denarjem, v zapuščino ni prijavila denarnih sredstev in starega avtomobila. To kaže, da je manipulirala z zapustnico, kateri je prikazovala tudi to, da se nahaja v sanatoriju v Grosupljem, čeprav jo je odpeljala umirat v Logatec. Oporočna dedinja je sestrama in bratu prepovedala kontakte z zapustnico in ni povedala, kje se zapustnica nahaja.

Pritožnica svoje stališče, da oporoki nista pristni in pravno veljavni utemeljuje z ravnanji oporočne dedinje pred zapustničino smrtjo in v zapuščinskem postopku ter z njenimi osebnimi lastnostmi. Iz njenih trditev sledi, naj bi zapustničina volja zaradi posesivne oporočne dedinje ne bila svobodna. Iz zapisnika zapuščinske obravnave z dne 3.7.2009 je razvidno, da pritožnica v pristnost in veljavnost oporoke dvomi tudi zato, ker oporočna dedinja in njen pooblaščenec na zapuščinski obravnavi nista enako izjavljala glede kraja zapisa oporoke. Vsa ta dejstva bo lahko dokazala pritožnica, ki jih zatrjuje, saj nasprotnega (negativnih dejstev) oporočna dedinja ne more dokazovati. Oporoki sta sestavljeni v obliki, ki jo za pravno veljavnost oporoke predpisuje zakon (63. in 64. čl. Zakon o dedovanju), njeno neveljavnost zaradi napak zapustničine volje pri njeni sestavi pa bodo dosegli dediči, ki jih zatrjujejo, seveda, če jih bodo uspeli dokazati. Število dedičev, ki veljavnost oporoki priznavajo in tistih, ki veljavnosti oporekajo, ne kaže na verjetnost dejstev, ki jih zatrjujejo. Odločitev prvostopenjskega sodišča, ki je na pravdo napotilo zakonite dediče, ki pravne veljavnosti oporoke ne priznavajo, je pravilna.

Ker pritožbeni razlogi niso podani, je pritožba zavrnjena (2. točka 365. čl. Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 163. čl. Zakona o dedovanju).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 812/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-04-21

zaznamba sklepa o izvršbi - vknjižba hipoteke - glavnica - pripadki

Sodišče je dovolilo vknjižbo hipoteke za znesek glavnice s pripadki (spp). Pripadki pa med ostalim predstavljajo tudi stroške.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Dovoli se izbris zaznambe nepravnomočnosti sklepa o dovolitvi vpisa.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom na podlagi obvestila okrajnega sodišča v zvezi s sklepom izvršilnega sodišča dovolilo zaznambo sklepa o izvršbi in vknjižbo hipoteke v znesku 4.057,59 EUR spp v korist upnice M.L.B..

Zoper sklep se pritožuje M. L. B.iz vseh zakonskih pritožbenih razlogov in predlaga, da višje sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da dovoli vknjižbo hipoteke v znesku 4.837,59 EUR in ne le za glavnico v višini 4.057,59 EUR spp.

V konkretnem primeru je zemljiškoknjižno sodišče postopalo v skladu z določbo 86. in 88. člena Zakona o zemljiški knjigi (Ur. l. RS, št. 58/2003, v nadaljevanju ZZK-1), v zemljiškoknjižnem postopku. V 86. členu ZZK-1 je določeno, da zemljiškoknjižno sodišče odloči po uradni dolžnosti o zaznambi sklepa o izvršbi, s katerim je izvršilno sodišče dovolilo izvršbo na nepremičnino, na podlagi obvestila izvršilnega sodišča, ki mu je priložen sklep o izvršbi. V skladu z 88. členom ZZK-1, pa sodišče, kadar dovoli zaznambo izvršbe, hkrati po uradni dolžnosti dovoli tudi vknjižbo hipoteke. Kot izhaja iz sklepa o izvršbi, je sodišče dovolilo predlagano izvršbo za glavnico v višini 4.057,59 EUR, pravdne stroške v višini 780,00 EUR z obrestmi ter stroške izvršilnega postopka. Zemljiškoknjižno sodišče pa je dovolilo vknjižbo hipoteke v znesku 4.057,59 EUR spp. Neutemeljeno se pritožba sklicuje, da bi moralo sodišče vknjižiti hipoteko v znesku 4.837,59 EUR spp. Sodišče je namreč dovolilo vknjižbo hipoteke za znesek glavnice s pripadki (spp). Pripadki pa med ostalim predstavljajo tudi stroške oziroma to, za kar se zavzema pritožnica v pritožbi. Pritožba torej ni utemeljena in jo je bilo potrebno zavrniti, hkrati pa v skladu z določbo 2. točke 3. odst. 161. člena ZZK-1 dovoliti izbris zaznambe nepravnomočnosti sklepa o dovolitvi vpisa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 628/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-04-21

oprostitev plačila sodnih taks - izvajalec javnih pooblastil

Za tožečo stranko ne pride v poštev taksna oprostitev v smislu 10. člena ZST-1, čeprav izvaja tudi javna pooblastila. Gre namreč za zavod, ki ni v sestavi nobenega ministrstva kot državnega organa, v njegovi upravljalski strukturi pa tudi ni predstavnikov države.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče je zavrnilo ugovor tožeče stranke zoper plačilni nalog za plačilo sodne takse v znesku 72,00 EUR.

Zoper sklep se pritožuje tožeča stranka in predlaga, naj pritožbeno sodišče napadeni sklep spremeni tako, da bo tožečo stranko oprostilo plačila sodne takse. Tožeča stranka je na podlagi določil 2. odst. 15. čl. Zakona o državni upravi v zvezi z določilom 3. odst. 151. čl. Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah nosilec javnega pooblastila, torej jo je potrebno obravnavati kot del državnega aparata. O naravi dovoljenja za uveljavljanje pravic, na podlagi katerega tožeča stranka opravlja svojo dejavnost, je smiselno odločalo tudi že Ustavno sodišče Republike Slovenije, ko je v svoji odločbi ocenilo, da gre za organizacijo, ki opravlja javna pooblastila. Glede na navedeno taksna obveznost tožeče stranke ne obstoji, saj je zanjo podana izrecna taksna oprostitev v ZST, ki velja za državne organe.

Po določilu 10. čl. Zakona o sodnih taksah (ZST-1) so plačila sodnih taks oproščeni država in državni organi, samoupravne lokalne skupnosti in organi samoupravnih lokalnih skupnosti, humanitarne organizacije ter tuja država in tuji državljani, če tako določa mednarodna pogodba ali če velja vzajemnost. Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ne sodi med navedene, čeprav izvaja tudi javna pooblastila. Gre namreč za zavod, ki ni v sestavi nobenega ministrstva kot državnega organa, v njegovi upravljalski strukturi pa tudi ni predstavnikov države. Tako je pravno zmotno stališče pritožnika, da je državni organ nadpomenka za vse organizacije, ki med drugim izvajajo tudi javna pooblastila. To pa pomeni, da so pritožbeni razlogi neutemeljeni, zato je višje sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje na podlagi določila 2. točke 365. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP).

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določilu 1. odst. 154. čl. v zvezi s 1. odst. 165. čl. ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 3091/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-04-08

skazitev avtorskega dela - prepovedni in odstranitveni zahtevek - denarno zadoščenje za nepremoženjsko škodo - odstranitveno opustitveni zahtevek

Avtor ima izključno pravico, da se upre skazitvi in vsakemu drugemu posegu v svoje delo ali vsaki uporabi svojega dela, če bi ti posegi ali ta uporaba lahko okrnili njegovo osebnost.

Dejstvo, da je tožnica sanirala del zatrjevane škode, še ne pomeni, da tožnica ni upravičena do povračila nepremoženjske škode iz 169. člena ZASP, res pa je, da je potrebno pri priznanju odškodnine za nepremoženjsko škodo ob upoštevanju vseh zakonskih kriterijev upoštevati, da ne bi šla na roko težnjam, ki niso združljive z njeno naravo in družbenim namenom.

Pritožbi se ugodi in se sodba razveljavi ter se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice, da je tožena stranka dolžna plačati odškodnino v višini 12.518,78 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do plačila, da je tožena stranka dolžna takoj uničiti elektronski ali drugi nosilec, na katerem ima shranjeno skaženo avtorsko delo tožnice logotip »M. v N.«, da se toženi stranki prepove sedanja in bodoča uporaba skaženega avtorskega dela tožnice logotipa »M. v N.«, da je tožena stranka dolžna takoj odstraniti skaženo avtorsko delo tožnice logotip »M. v N.« iz vseh medijev, kjer se ta pojavlja, da je tožena stranka dolžna v roku osmih dni uničiti vse obstoječe primerke skaženega avtorskega dela tožnice logotipa »M. v N.«, ki jih ima v tiskani obliki ter da se sodba v roku osmih dni po izdaji objavi v časopisih D., D., V., G. g. in P. n. na stroške tožene stranke«. Sodišče prve stopnje je tožnici naložilo, da je dolžna povrniti toženi stranki pravdne stroške v višini 1.018,29 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Tožnica vlaga pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (1) ter predlaga pritožbenemu sodišču, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da ugodi toženemu zahtevku, podrejeno pa, da vrne zadevo v novo sojenje sodišču prve stopnje. Sodišče prve stopnje je napačno ugotovilo dejansko stanje in nepravilno uporabilo materialno pravo, ko je ugotovilo, da ni izpolnjen subjektivni element pravice do spoštovanja avtorskega dela tožnice, ker skazitev njenega avtorskega dela, naj ne bi posegla v njeno osebnost. Prvo sodišče ni ugotavljalo, ali so posegi v avtorsko delo takšne narave, da bi v avtorjevo delo lahko posegli. Negativna občutja tožnice so se nanašala predvsem na predelavo oziroma skazitev njenega avtorskega dela, ne pa na samo dejstvo, da je bil logotip predelan brez dovoljenja tožnice. Prvo sodišče je izhajalo iz napačne predpostavke, da poseg v čast in dobro ime ni podan, če je kasneje deloma saniran. Logično je prav nasprotno, saj je poseg v čast in dobro ime tožnice moral biti že podan, da je tožnica tretjim osebam sploh morala pojasnjevati, da ni avtor logotipa »M.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 3878/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-03-04

zamudna sodba - izostanek tožene stranke na prvem naroku

Ker je ustavno sodišče razveljavilo 2. odstavek 282. člena ZPP, je odločitev sodišča prve stopnje, ki temelji na tem pravilu, obremenjena z bistveno kršitvijo postopka.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo na podlagi 2. odst. 282. čl. ZPP (1) (tako imenovana sodba na podlagi izostanka).

Proti sodbi vlaga pritožbo tožena stranka. Uveljavlja pritožbena razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Navaja, da je ugovarjala zahtevku tožnice tako po temelju kot višini. Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje.

Pritožba je bila vročena nasprotni stranki in ta je nanjo odgovorila. Sodišču je predlagala, naj jo zavrne in potrdi izpodbijano sodbo.

Drugi odstavek 282. čl. ZPP je določal, da sodišče v primeru, ko na prvi narok za glavno obravnavo, če poravnalni narok ni bil razpisan, ne pride tožena stranka, izda zamudno sodbo pod pogoji, ki jih določa ta zakon. Odločitev sodišča prve stopnje temelji na tem procesnem pravilu.

Ustavno sodišče Republike Slovenije je z odločbo opr. št. U – I – 164/09 z dne 4.2.2010 odločilo, da se 2. odst. 282. čl. ZPP razveljavi.

Odločitev sodišča prve stopnje torej temelji na protiustavni zakonski določbi. Ker je tako, je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka (7. točka 2. odst. 339. čl. ZPP).

V skladu s 1. odst. 354. čl. ZPP je zato pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo ter izpodbijano sodbo razveljavilo. Zadevo je vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, saj zaradi narave kršitve le te ne more odpraviti samo. V nasprotnem primeru bi namreč kršilo pravico strank do dvostopenjskega sojenja.

Posebni napotki za nadaljnje delo niso potrebni.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

(1) Zakon o pravdnem postopku (Ur.l. RS, št. 73/2007-Ur.l. RS št. 45/2008).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep IV Cp 615/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-03-03

krajevna pristojnost - splošna krajevna pristojnost - posebna krajevna pristojnost - tožba na dodelitev otrok v varstvo in vzgojo

ZPP za tožbe na dodelitev otrok v varstvo in vzgojo ter na določitev stikov ne določa nobene posebne krajevne pristojnosti. Za sojenje je torej pristojno sodišče splošne krajevne pristojnosti, to je sodišče, na območju katerega ima tožena stranka stalno prebivališče.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Z izpodbijanim sklepom je Okrožno sodišče v Ljubljani na podlagi toženčevega ugovora sklenilo, da ni krajevno pristojno za odločanje v tej zadevi.

Zoper tak sklep se zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka pritožuje tožnica. Navaja, da je njeno začasno bivališče v Ljubljani, kar je odločilno. Meni, da je ob pravilni uporabi določbe 3. odstavka 47. člena Zakona o pravdnem postopku (1) (v nadaljevanju ZPP), smiselno pa tudi upoštevaje določbi 50. in 56. člena ZPP, sodišče v Ljubljani krajevno pristojno za odločanje v tej zadevi.

Tožnica je vložila tožbo na dodelitev otrok v varstvo in vzgojo ter na določitev stikov. O preživnini je bilo že odločeno pred Okrožnim sodiščem v Novi Gorici.

ZPP za tožbe na dodelitev otrok v varstvo in vzgojo ter na določitev stikov ne določa nobene posebne krajevne pristojnosti. Za sojenje je torej pristojno sodišče splošne krajevne pristojnosti, to je sodišče, na območju katerega ima tožena stranka stalno prebivališče (1. odstavek 47. člena ZPP), kar je pravilno ugotovilo in obrazložilo sodišče prve stopnje.

Pritožbeno sklicevanje na določbo 3. odstavka 47. člena ZPP je brezplodno. Ta res veže krajevno pristojnost tudi na začasno bivališče, a na začasno bivališče tožene in ne tožeče stranke, za kar se zavzema pritožnica. Drugačne odločitve o krajevni pristojnosti tudi ne more povzročiti uporaba določbe 50. člena ZPP, ki ureja pristojnost v sporih za zakonito preživljanje ter določbe 56. člena ZPP, ki ureja pristojnost v paternitetnih spornih (2). V tej zadevi ne gre za spor o zakonitem preživljanju niti za spor o očetovstvu ali materinstvu.

Zaradi opisanega je višje sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijani sklep potrdilo (2. točka 365. člena ZPP).

- -  - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

(1) Ur. l. RS, št. 73/2007-ZPP-UPB3 in 45/2008

(2) Da v okvir pristojnosti po 56. členu ZPP ne spadajo drugi spori iz razmerij med starši in otroki meni tudi teorija: Vesna Rijavec v: Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 1. knjiga, Lojze Ude in ostali, Ljubljana, Uradni list in GV Založba 2005, stran 262.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.