VSL sodba II Cp 806/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-05-05

avtorska pravica - javna priobčitev glasbenih del - plačilo nadomestila - višina nadomestila - veljavnost Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del (2006) - exceptio illegalis

Za veljavno sprejetje Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del (2006) skupaj s tarifnim delom bi moral imeti SAZAS soglasje reprezentativnih združenj. Ker takšnega soglasja ni bilo, je bil Pravilnik sprejet v nasprotju z ZASP, zato ni veljaven.

Zvišane vrednosti nadomestil SAZAS ne more utemeljevati niti na podlagi 11. čl. Pravilnika (1998) o letnem usklajevanju vrednost tarife z uradno objavljenimi podatki, ne da bi bila uskladitev objavljena.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti njene stroške odgovora na pritožbo v višini 163,86 EUR v 15. dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

Sodišče prve stopnje je razveljavilo sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani opr. št. VL 63443/2008 z dne 6.9.2008 v 1. in 3. točki ter tožbeni zahtevek na plačilo malih avtorskih pravic v višini 256,85 EUR zavrnilo. Tožeči stranki je naložilo, da je dolžna toženi stranki povrniti njene stroške pravdnega postopka v višini 244,72 EUR. Ocenilo je, da je tožena stranka poravnala vse obveznosti do tožeče stranke za vtoževano obdobje po objavljeni tarifi, ki je sestavni del Pravilnika SAZAS iz leta 1998, do višjega plačila pa tožeča stranka ni upravičena.

Zoper sodbo se pritožuje tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov, zlasti pa zaradi absolutne bistvene kršitve iz 14. točke 1. odstavka 339. člena ZPP ter zaradi zmotne uporabe materialnega prava, zaradi česar naj bi bilo tudi dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Pritožba očita sodišču, da se ni opredelilo do pogodbene podlage, sklenjene med strankama 7.6.2006. Pri presoji, ali je imela tožeča stranka, ki je bila v pogodbenem odnosu s toženo stranko, pravico revalorizirati tarifo, je potrebno upoštevati temeljno načelo civilnega prava, da pogodba zavezuje obe pogodbeni stranki in sta obe dolžni spoštovati pogodbo. Določba 4. člena dovoljenja izrecno vsebuje določilo, da se ob spremembi tarife višina mesečnega honorarja uskladi z novo tarifo. Sodišče ni ugotavljalo, kaj naj bi bila pogodbena vsebina te pogodbene zaveze. Tožena stranka se je zavezala plačevati avtorsko nadomestilo tudi ob spremenjeni tarifi. Sodišče je zmotno uporabilo materialno pravo, ko je restriktivno interpretiralo 4. odstavek 26. člena ZASP-B in na tem utemeljilo veljavnost zgolj tarifnega dela Pravilnika ter navedlo, da se štejejo kot veljavni skupni sporazumi le tarife, ki veljajo na dan uveljavitve tega zakona. Pravilnik je v dosedanji sodni praksi dosledno obveljal kot celota, kar je tožeča stranka izrecno zatrjevala predvsem z navedbo odločbe Ustavnega sodišča, objavljene v Uradnem listu 85/2001. Določbe Pravilnika imajo preskriptivni značaj in kot take predstavljajo nedeljivo celoto, pri njihovi razlagi pa ima odločilno vlogo Odbor za zaščito avtorskih pravic. Tožeča stranka je imetnik pravic, ki jih ščiti na podlagi ZASP, ta pa je v ničemer ne omejuje, da ne bi izvrševala najbolj splošne pravice, s katero ščiti vrednost varovanih del pred inflacijo. Nezmožnost doseči skupni sporazum pomeni dolgoročno izničenje vseh pravic tožeče stranke. Sodišče je sprejelo napačen zaključek, da je tožeča stranka bila v dvomu ali sme opraviti revalorizacijo, saj je indeksna klavzula sestavna komponenta vseh pravilnikov. Pogajanja za dosego skupnega sporazuma niso bila uspešna, tek časa oziroma padec vrednosti varovanih del zaradi vpliva inflacije pa je nujno narekoval uresničitev takega mehanizma. Sodišče ni raziskovalo dejanskega stanja v smeri revalorizacije in je zgolj navedlo, da pretvorba tolarskih zneskov v evre ob znanem fiksnem razmerju realnega povišanja vrednosti tarife ni narekovala. V Pravilniku iz leta 2006 je bila uresničena in vsem naslovljencem vnaprej znana določba 11. člena Pravilnika. Četudi je omenjena pravica izrecno določena in vnaprej predvidena ter na splošno sprejemljiva, pa je v danem primeru nerazumljivo nasprotovanje njeni uresničitvi. Valorizacija je bila vsebovana tudi v Pravilniku iz leta 1993. Pravica ohraniti vrednost avtorsko varovanih del je implicitno in logično nujna sestavina vsake tarife oziroma konkretnega Pravilnika ter nasprotna razlaga izvotli pomen avtorskega prava. Zmotno je naziranje sodišča, da je Pravilnik v neskladju z zakonom in da ga zato ni moč uporabiti.

Na pritožbo je odgovorila tožena stranka in prerekala podane pritožbene navedbe.

Odločitev o tožbenem zahtevku v tej pravdi je odvisna od med strankama spornega vprašanja, ali je v Pravilniku o javni priobčitvi glasbenih del (Ur. l. RS, št. 138/2006, v nadaljevanju Pravilnik iz leta 2006) vsebovana tarifa za plačilo avtorskih pravic pravno veljavna oziroma če temu ni tako, ali lahko slednja avtomatično predstavlja revalorizirano tarifo iz Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del iz leta 1998 (v nadaljevanju Pravilnik iz leta 1998), ki naj v novih vrednostih stranki zavezuje.

Sodišče prve stopnje je ravnalo prav, ko je pri odločanju o zahtevku uporabilo institut exceptio illegalis in kot pravne podlage ni uporabilo Pravilnika iz leta 2006, pri čemer je svoje razloge obširno pojasnilo na deveti strani izpodbijane sodbe in se pritožbeno sodišče v izogib ponavljanju na njih v celoti sklicuje. V Zakonu o avtorskih in sorodnih pravicah (ZASP), ki je veljal v trenutku objave Pravilnika iz leta 2006, je določeno, da kolektivne organizacije sklepajo z reprezentativnimi združenji uporabnikov skupne sporazume o pogojih in načinih uporabe teh del ter višini nadomestil za njihovo uporabo. V prehodnih določbah ZASP-B pa je določeno, da se tarife organizacij, ki veljajo na dan uveljavitve tega zakona, obravnavajo kot veljavni skupni sporazumi o tarifi. Na dan uveljavitve ZASP-B je bil v veljavi Pravilnik iz leta 1998 skupaj z njegovim tarifnim delom, ki se je štel za veljavni skupni sporazum, sklenjen z reprezentativnimi združenji uporabnikov. Za veljavno sprejetje Pravilnika iz leta 2006 skupaj s tarifnim delom bi bilo tako potrebno soglasje reprezentativnih združenj, ki pa ga tožnik ni imel, pač pa je enostransko sprejel Pravilnik iz leta 2006, v tarifnem delu pa občutno dvignil višino nadomestil za uporabo glasbe. Pravilnik iz leta 2006 je bil torej sprejet v nasprotju z določili takrat veljavnega ZASP – UPB-1 in zato ni veljaven. Neutemeljene so tako vse pritožbene navedbe, ki se sklicujejo na veljavnost tarife v Pravilniku iz leta 2006, pa tudi pritožbene navedbe, ki se nanašajo na dovoljenje, ki je bilo izdano toženi stranki 7.6.2006. To dovoljenje je sicer res vsebovalo določilo o plačevanju obveznosti po vsakokrat veljavni tarifi, vendar pa to ne more pomeniti zaveze toženca, da bo obveznosti tožeči stranki poravnaval po tarifi, za sprejem katere tožeča stranka glede na veljavno zakonodajo ni imela potrebnega soglasja. Poleg tega tožena stranka v postopku na prvi stopnji ni predlagala nobenih dokazov za ugotavljanje volje pogodbenih strank v zvezi s 4. členom dovoljenja, zato se v pritožbi neutemeljeno sklicuje na nepopolno ugotovitev dejanskega stanja v tej smeri. Ker pa sam obstoj pogodbe (oziroma dovoljenja) ter višina plačila ob sklenitvi le-tega med strankama nista bila sporna, sodišče tudi ni bilo dolžno posebej navajati razlogov glede same pogodbene podlage ter očitana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) ni podana.

Postavlja se tako še nadaljnje vprašanje, ali lahko tožeča stranka zvišane vrednosti nadomestil utemeljuje zgolj na 11. členu Pravilnika iz leta 1998, ki je sicer določal, da se vrednost tarife letno usklajuje z uradno objavljenimi podatki. Po oceni pritožbenega sodišča pa takšno določilo še posebej ob njegovem večletnem neizvrševanju ne more pomeniti, da bi do uskladitve z rastjo ceno lahko prihajalo samovoljno, brez kakršne koli objave. To bi bilo v nasprotju z načelom pravne varnosti, še posebej, ker je tožeča stranka vse do objave Pravilnika iz leta 2006 pogodbe sklepala za nadomestilo v neto vrednostih tarife iz leta 1998 in tako povprečen uporabnik ni mogel vedeti za realno vrednost plačila nadomestila, upoštevajoč revalorizacijo tarife iz leta 1998. Drži sicer, da so avtorji zaradi specifične narave avtorske pravice posebej varovana kategorija, vendar pa so na drugi strani glede na svojo organizacijo v posameznih združenjih tudi močnejša stranka napram posameznim uporabnikom njihovih del, zato bi s stališča dobre prakse, ki bi zagotavljala pravno varnost, tožeča stranka morala poskrbeti za vsakokratno objavo usklajevanja tarife s podatki o indeksu cen na drobno, česar pa ni storila. Objave Pravilnika iz leta 2006 namreč ni mogoče šteti za objavo uskladitve tarife z indeksom rasti cen, saj že iz samega pravilnika, kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, izhaja, da je bil njegov namen nadomestiti predhodni  pravilnik z novim in ne zgolj uskladitev višine nadomestil z inflacijo.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje na podlagi določila 353. člena ZPP.

Ker tožeča stranka s pritožbo ni uspela, sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, toženi stranki pa je dolžna povrniti stroške, ki jih je ta imela z odgovorom na pritožbo (1. odstavek 154. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 165. člena ZPP). Te je sodišče odmerilo po priglasitvi in predstavljajo stroške sestave odgovora na pritožbo, povečane za manipulativne stroške in davek na dodano vrednost. Te stroške je tožeča stranka toženi stranki dolžna povrniti v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po izteku roka za izpolnitev obveznosti do plačila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.