VSL sodba II Cp 1642/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2009-07-01

neupravičena pridobitev - uporaba tuje stvari - uporaba solastnega dela stanovanja - uporabnina

Ker ima toženec celotno stanovanje v posesti, čeprav je solastnik ene idealne polovice, uporablja tudi tujo stvar (tožničino solastno polovico oz. tudi stanovanjske prostore, ki so v skladu z medsebojnim dogovorom celo v njeni izključni uporabi oz. souporabi). Zato ji mora plačati uporabnino.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Vsaka stranka nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugodilo v celoti tožbenemu zahtevku za plačilo zneska 3.688,32 EUR uporabnine za uporabo stanovanja na A. 2 v K. skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, toženi stranki je naložilo, da plača tožeči stranki 2.403,14 EUR stroškov postopka, v roku 15 dni, pod izvršbo.

Zoper navedeno sodbo vlaga pritožbo toženec. Uveljavlja vse pritožbene razloge. Predlaga ugoditev pritožbi, spremembo izpodbijane sodbe tako, da se tožbeni zahtevek zavrne ali pa sodbo razveljavi in vrne prvostopnemu sodišču v ponovno razsojo, s stroškovno posledico. Poudarja, da sodišče ni upoštevalo zadnje dopolnitve izvedenskega mnenja z dne 9.2.2009. Tožnici uporabnina ne pripada, saj bi lahko še naprej živela in uporabljala svoj del prostorov in souporabljala skupne prostore, vendar pa se je sama odločila, da ne bo več živela na A. 2 v K. in se je preselila k M. S. v S.., kjer še vedno prebiva. Med njima ne gre za razmerje najemodajalec - najemnica. S svojim krivim pričanjem ter z njegovim krivim pričanjem je prepričala sodišče, da plačuje najemnino, kar pa glede na velikost prostorov v hiši sploh ni mogoče, temveč je možno zgolj življenje zakoncev oziroma izvenzakonskih partnerjev. Tožnica še vedno živi tam, čeprav se bo vnuku šolsko leto končalo, kar je toženec izpostavil v pripravljalnih vlogah v zadevi P 125/2008, vendar se sodišče do tega ni opredelilo oz. na naroku ni dodatno zaslišalo tožnice v tej smeri. Toženec nima ključa od spalnice in zato ni mogel on razdejati spalnice. Fotografije ne dokazujejo, kdo je premaknil posteljne vložke, iz fotografij pa tudi ne izhaja, kdaj so bile posnete. Posteljne vložke je lahko premaknila tudi sama tožnica. Da je soba ves čas zaklenjena in da toženec vanjo ne vstopa, je razvidno tudi iz fotografije, katero je predložil toženec sodišču dne 28.3.2007. Iz poročila PP z dne 19.4.2007 izhaja, da policija ni zaznala nobenih kršitev. Prav tako iz poročila CSD z dne 25.4.2007 izhaja, da CSD nima podatkov, da bi tožnica redno prihajala na CSD, razen tega je tožnica podpisala poravnavo in je vedela, kaj podpisuje. Priča K. je jasno povedala, da so zapisi o toženčevem nasilju nastali na podlagi navedb tožnice. Priča Ž. je povedala, da naj bi ona pripravila poročilo, ker pa se tožnica z njim ni strinjala, ga ona ni dala naprej, vendar pa je potrebno poudariti, da CSD mora poročilo delati neodvisno, na podlagi spisovnih podatkov. Tožnica živi v izvenzakonski skupnosti s S. M. in se je zato tudi odselila od doma. Toženec koristi in uporablja le tisti del stanovanja, ki mu gre po sodni poravnavi in souporablja ter vzdržuje skupne prostore. Da je sporazum narejen za potrebe te pravde in da tožnica dejansko ne plačuje nobene najemnine, pa kaže tudi pričanje S., da sedaj tožnica plačuje 40 do 50 EUR najemnine oz. prej 20.000, SIT, vendar pa znaša 20.000,00 SIT 83,49 EUR. Toženka je sama privolila v prikrajšanje in zato ne gre za neupravičeno pridobitev. Toženec tudi ni okoriščen, saj uporablja le svoje prostore in ne celotnega stanovanja, prav tako pa vzdržuje tudi skupne prostore. Sodišče tudi ni obrazložilo svoje odločitve o stroških postopka.

Tožeča stranka je odgovorila na pritožbo in predlaga njeno zavrnitev.

Zakaj se je tožnica morala izseliti iz skupnega stanovanja pravdnih strank, je natančno, obširno in prepričljivo obrazloženo v izpodbijani sodbi. Sodišče prve stopnje se je oprlo na verodostojne izpovedbe sicer res posrednih prič B. K. in S. Ž., delavk CSD, ki sta povedali, da sta na podlagi informacij tožnice izvedeli, da se je tožnica poskušala vseliti v stanovanje, vendar pa ji ni uspelo zaradi nasilnega toženčevega ravnanja. Tudi zapisniki CSD, ki prav tako izpričujejo toženčevo nasilje do tožnice, tudi predstavljajo takšne posredne dokaze (sestavljeni so na podlagi izpovedovanj tožnice). Vendar pa je o nasilnem ravnanju toženca do tožnice, razen nje, izpovedoval tudi neposredna priča - sin pravdnih strank B. P.. Toženčevo agresivnost pa direktno izkazujejo tudi fotografije, iz katerih so razvidni nasilni toženčevi posegi (razdrta postelja, razmetane vzmetnice), ki nedvoumno kažejo na njegov namen zastrašiti oz. ustrahovati tožnico in in jo še naprej odvračati od poskusov uporabe prostorov stanovanja, pa tudi dejansko onemogočiti tožnici njihovo dogovorjeno uporabo. V nasprotju s pritožnikom tudi pritožbeno sodišče ne dvomi v verodostojnost teh fotografij, njegov poskus prikaza tožničinega konstrukta, prirejenega za potrebe te pravde (pritožnikovo namigovanje, da naj bi tožnica sama ustvarila opisano stanje v spalnici in ga s fotografiranjem prikazala kot plod toženčevega dejansko neizvršenega ravnanja), pa zavrača kot - že za na prvi pogled neutemeljenega, nepodkrepljenega s kakršnimkoli dokazom. Dokazna ocena torej temelji na v trden sklop medsebojno povezanih neposrednih (izpovedbah tožnice in priče B. P.) in več skladnih posrednih dokazov (izpovedbe socialnih delavk in omenjenih listinskih dokazov). Toženčeva pritožbena zatrjevanja, da bi se lahko tožnica v spornem obdobju lahko vsak čas vrnila v stanovanje, so brez dejanske podlage, v nasprotju z nanizanimi ugotovitvami sodišča prve stopnje. Njena izselitev torej ni bila prostovoljna temveč pogojena s toženčevim nasiljem, tako, da se tožnica upravičeno ne upa vrniti v stanovanje, kljub temu, da ima ključ stanovanja, pri čemer tudi ni pomembno, kot zmotno meni pritožnik, da naj po sklenitvi sodne poravnave, s katero sta pravdni stranki dogovorili uporabo stanovanja, CSD več ne bi imel „dela“ z zadevo oz. da naj ne bi več prihajalo do zapletov in nadalje, da policijsko obvestilo z dne 19.4.2007 sicer ne izkazuje toženčevega nasilja do tožnice, temveč njeno nezmožnost priti v stanovanje oz. menjavanje ključavnice na vratih.

Tudi ni pomembno ali tožnica živi v izvenzakonski skupnosti s partnerjem M. S. (dejanska toženčeva teza), ali ne in je najemnica prostorov v S. last omenjene osebe (prepričljiva dokazna ugotovitev sodišča prve stopnje, oprta na skladne in prepričljive izpovedbe priče M. S. in tožnice ter podprte z listinskim dokazom, da med njima obstoji pogodbeno najemno razmerje, ki je pritožbene dokazno nepodkrepljene pa tudi življenjsko nelogične trditve, da naj bi bili prostori tako majhni, da jih ni mogoče dajati v najem, naj bi bili pa po drugo strani primerni za bivanje dveh partnerjev ter, da zatrjevanih sedaj plačevanih 40 do 50 EUR najemnine ne predstavlja zatrjevanih prej plačevanih 20.000,0 SIT, temveč 83,49 EUR). Tudi če tožnici ne bi bilo potrebno drugje plačevati najemnine, je bila kot solastnica prikrajšana za uporabo dogovorjenih prostorov (izključno uporabo spalnice in souporabo dnevne sobe zaradi dostopa do balkona za potrebe sušenja perila, ter souporabo kuhinje, kopalnice, predsobe in shrambe) in bi ji tudi v tem primeru pripadala ustrezna uporabnina, saj je po drugi strani v spornem obdobju bil toženec obogaten zaradi izključne uporabe prostorov, ki so v skladu z dogovorom pravdnih strank v izključni uporabi ali pa vsaj souporabi tožnice. Ker ima torej celotno stanovanje v posesti, čeprav je solastnik le do ene polovice, uporablja tudi tujo stvar - tožničino solastno polovico oziroma tudi stanovanjske prostore, ki so v skladu z medsebojnim dogovorom celo v njeni izključni uporabi oz. souporabi. Zaradi uporabe tuje stvari mora torej tožnici plačati znesek uporabnine (1). Tudi pritožbeno sodišče namreč ne verjame pritožniku, da nima dostopa do spalnice, ko pa omenjene fotografije, pa tudi odprto okno v spalnici (glej nadaljnje dejanske prvostopne ugotovitve) izpričujejo diametralno nasprotno stanje. Ob povedanem je tudi nepomembno, da ni bila zaslišana tožnica glede tega, ali se bo morala celo izseliti iz njenega začasnega prebivališča, ker naj bi se tja vrnil toženčev sin. Dejanski stan neupravičene pridobitve iz 198. člena Obligacijskega zakonika (OZ) je ob izpostavljenih dejanskih ugotovitvah prvostopnega sodišča nedvomno izkazan ter pritožbeni očitek zmotne in nepopolno ugotovitve dejanskega stanja ter posledično zmotne uporabe materialnega prava neutemeljen.

Sodišče prve stopnje upravičeno ni upoštevalo dopolnilnega mnenja postavljenega sodnega izvedenca. Sodišče sicer ne razpolaga s strokovnim znanjem izvedenca, ki predstavlja njegovega strokovnega pomočnika, vendar pa je vsako izvedensko mnenje podvrženo kritični presoji sodišča, ki ocenjuje izvedenčevo delo oziroma njegov izvid predvsem glede na pravila logičnega mišljenja, in življenjskega izkustva in vselej pazi ali niso morda izvedenčevi zaključki strokovno očitno (torej že laiku) napačni oziroma že na prvi pogled nesprejemljivi, predvsem glede na poleg omenjenih splošnih pravil logike, življenjskega izkustva, tudi glede na splošno znana dejstva ali glede na osnovna pravila znanosti, ki so poznani tudi vsakemu povprečno izobraženemu človeku (splošna izobrazba). Vselej pa sodišče mora izločiti iz izvedenčevih ugotovitev tudi okoliščine, ki niso pomembne glede na pravno podlago spornega zahtevka. Izvedenec je na koncu svojega dopolnilnega izvedenskega mnenja odštel znesek v obsegu desetih odstotkov glede na ugotovljeni znesek uporabnine zaradi gospodarske recesije, dolgotrajnosti postopka in sedanjega spremenjenega stanje na trgu nepremičnin v S.. Vse te okoliščine pa se nanašajo na sedanje stanje in torej ne na sporno obdobje od leta 2004 do 2008, kot pravilno ugotavlja že sodišče prve stopnje. Zato ni logično, da je izvedenec upošteval pri izračunu uporabnine okoliščini sedanje globalne gospodarske recesije in sedanje stanje na trgu nepremičnin, saj te razmere še niso obstajale v spornem obdobju in na odmero ugotovljenih povprečnih tržnih najemnin niso imele prav nobenega vpliva. V tem delu je torej izvedensko mnenje tudi v ožjem strokovnem smislu očitno napačno. Tretja omenjena okoliščina - „dolgotrajnost postopka“ pa ni pravno pomembno dejstvo, ki bi sploh lahko vplivalo na odmero uporabnine, ki se v skladu z ustaljeno sodno prakso izračunava zgolj na podlagi podatkov povprečne tržne najemnine.

Odločitev o stroških je ustrezno obrazložena. Natančnejša specifikacija stroškov, ki jih je sodišče prve stopnje priznalo tožnici, je razvidna iz samega tožničinega stroškovnika, kar v skladu z ustaljeno sodno prakso zadostuje. Tudi stroškovna odločitev ima  torej razloge in se da preizkusiti. Zato ni izkazana v pritožbi vsebinsko očitana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

Ob povedanem je moralo pritožbeno sodišče zavrniti pritožbo in potrditi izpodbijano sodbo (353. člen ZPP).

Ker je toženec propadel s pritožbo, mora sam nositi tudi pritožbene stroške, nastale v zvezi s sestavo  in vložitvijo pritožbe, tožnica pa sama nosi stroške odgovora na pritožbo, ker ta ni v ničemer pripomogel k rešitvi pritožbene zadeve.

(1) Glej v sodni praksi na primer odločbe VS RS : II Ips 866/93, II Ips 85/97, II Ips 131/99, II Ips 364/2000, II Ips 715/2004, pa tudi novejšo: sodba VSRS II Ips 589/2008, z dne 10.9.2008; objavljeno v računalniški bazi: SOVS.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.