VSL sklep II Cp 349/2009.
Sodna praksa višjih sodišč, 2009-05-27

zastaranje - pripoznava dolga - pretrganje zastaranja - način pripoznave dolga

Če dolžnik plača le del dolga in pri tem točno specificira, kaj meni, da je dolžan in v kakšni višini, velja pripoznava le za plačani znesek, saj mora biti pripoznava jasna in določna.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji pravdni stroški.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 2,062,56 EUR s pripadki ter povrnitev pravdnih stroškov s pripadki in posledično glede na neuspeh v postopku tožniku naložilo povrnitev pravdne stroške tožene stranke. Ugotovilo je, da zastaranje ni bilo pretrgano in je tožnikova terjatev zastarana.

V pravočasni pritožbi tožnik uveljavlja vse tri pritožbene razloge iz 338. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP-D, v nadaljevanju ZPP). Pritožbenemu sodišču predlaga, da po ugoditvi pritožbi izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podredno pa, da sodbo razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje prvostopenjskemu sodišču. Pritrjuje sicer ugotovitvi prvostopenjskega sodišča, da je do razveze Dogovora o uporabi in dokončnem nakupu vozila prišlo 16.6.1999 in je tega dne začel teči 5-letni zastaralni rok za zastaranje terjatev iz naslova razveze pogodbe. Ker pa je tožena stranka tožniku 3.4.2000 na račun vtoževane terjatve plačala 26.177,00 SIT, je prvostopenjsko sodišče zmotno zaključilo, da ni prišlo do pretrganja zastaranja. Zmotno je uporabilo materialno pravo – 387. čl. Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR). Vsakršno dolžnikovo plačilo, torej tudi delno plačilo dolga, se šteje za pripoznavo dolga, ki pretrga zastaranje.  Pripoznava dolga ni vezana na nobeno obličnost, ampak mora iz dolžnikovega dejanja le jasno izhajati, da pripoznava dejstva, iz katerih izhaja določeno pravno razmerje, na podlagi katerega uveljavlja upnik terjatev zoper dolžnika. Če dolžnik kaj plača na račun, se šteje, da je pripoznal svoj dolg.

Tožena stranka je na pritožbo odgovorila. Pritrjuje odločitvi in razlogom zanjo prvostopenjskega sodišča in predlaga zavrnitev pritožbe ter potrditev sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša pritožbene stroške.

Glede s strani tožene stranke zatrjevanega pretrganja zastaranja pritožbeno sodišče sicer pritrjuje stališču prvega sodišča: če dolžnik plača le del dolga in pri tem točno specificira kaj meni, da je dolžan in v kakšni višini, velja pripoznava, ki skladno s 387. čl. ZOR pretrga zastaranje, le za plačani znesek, saj mora biti pripoznava jasna in določna. Zato tožena stranka s plačilom zneska, za katerega meni, da predstavlja celotno poplačilo dolga, ki je nastal zaradi razdrtja pogodbe, ni pripoznala v tej pravdi vtoževanega zneska. V pritožbi uveljavljani razlogi torej niso podani.

Je pa pritožbeno sodišče moralo izpodbijano sodbo kljub temu razveljaviti, saj je v okviru njenega preizkusa po uradni dolžnosti (2. odst. 350. čl. ZPP) ugotovilo, da je bilo napačno uporabljeno materialno pravo. Prvostopenjsko sodišče namreč ni upoštevalo določila 1. odst. 361. čl. ZOR (uporaba na podlagi 1060. čl. Obligacijskega zakonika – OZ) o začetku teka zastaranja. Zastaranje začne teči prvi dan po dnevu, ko je upnik imel pravico (možnost) terjati izpolnitev obveznosti. V konkretnem primeru je razdrtje pogodbe, ki sta jo sklenili pravdni stranki, le povod za v tej pravdi vtoževano terjatev, ne pa njena podlaga. Slednja je v zatrjevanem napačnem obračunu amortizacije vozila in davka pri izračunu zneska, ki ga tožena stranka dolguje tožniku zaradi razdrtja pogodbe. Ta izračun je bil nesporno opravljen 3.4.2000. Šele s tem dnem je vtoževana terjatev sploh lahko nastala, zato je splošni zastaralni rok petih let, skladno s 1. odst. 361. čl. ZOR, začel teči 4.4.2000, in ob vložitvi tožbe 2.2.2005 še ni iztekel. Z vložitvijo tožbe pa se je zastaranje pretrgalo (388. člen ZOR).

Odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka zaradi izteka zastaralnega roka pred vložitvijo tožbe torej ni pravilna. Sodišče prve stopnje pa zaradi napačne uporabe materialnega prava ni ugotavljalo ostalih zatrjevanih in za razsojo odločilnih dejstev, in sicer ali je bil obračun, ki ga je naredila tožena stranka, pravilen, niti ne v zvezi s pobotnim ugovorom uveljavljanih dejstev. Glede na obsežnost dejstev, ki jih je potrebno v tem postopku še ugotoviti, in dokazov, ki jih je potrebno izvesti, pritožbeno sodišče ocenjuje, da ne bi bilo smotrno, da bi samo dopolnjevalo dokazni postopek. Dejansko bi namreč moralo samo izvesti celotni dokazni postopek, zato je na podlagi zadnjega stavka 355. čl. ZPP izpodbijano sodbo razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ponovljenem postopku bo moralo prvo sodišče kot že rečeno izpeljati dokazni postopek ob upoštevanju celotne trditvene in dokazne podlage pravdnih strank ter o zadevi ponovno odločiti.

Izrek o stroških temelji na 3. odst. 165. čl. ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.