VSL sklep II Cp 1644/2009
Sodna praksa višjih sodišč, 2009-08-26

ODŠKODNINSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

temeljna načela - ravnanje pri izpolnjevanju obveznosti in uveljavljanju pravic - skrbnost dobrega strokovnjaka - pravila stroke in običajev - vzročna zveza - prekinitev vzročne zveze - dolžnost zmanjševanja škode - navajanje dejstev in dokazov - pritožbena novota

Skrbnost dobrega strokovnjaka je v 2. odstavku 18. člena ZOR opredeljena z dvema meriloma. To so pravila stroke in običaji. Pravila stroke in običaji so torej del pravne norme, služijo pa razlagi pravnega standarda “skrbnosti dobrega strokovnjaka”. Sodišče mora zato pri uporabi te norme najprej s pomočjo pravil stroke in običaji določiti vsebino pravne norme, šele nato lahko vsebino primerja z ugotovljenimi dejstvi. Ni izključeno, v določenih primerih pa celo nujno, da se obstoj pravil in običajev tudi dokazuje.

Vzročna zveza med očitanim škodljivim dejstvom (sklenitvijo škodljive pogodbe) in škodo (razliko med dejansko vrednostjo delnice in plačano ceno) ne more biti prekinjena z nečim, kar se je zgodilo po nakupu.

Okoliščine kasnejše prodaje delnic in vprašanje dokapitalizacije so za vzročno zvezo pravno nerelevantne. Seveda pa so ta dejstva lahko pomembna pri vprašanju odmere odškodnine, to je njene višine, v smislu materialno pravnega ugovora tožene stranke, da bi tožeča bila dolžna ravnati tako, da se škoda ne bi povečala oz. da bi se zmanjšala.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

Odredi se, da se nova glavna obravnava opravi pred drugim sodnikom.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo (izrek pod točko II.) ponovno zavrnilo odškodninski zahtevek tožeče stranke, s katerim je zahtevala, da ji tožena stranka I. J. P. plača znesek 10.518.136,00 EUR s pripadki in povrne nastale pravdne stroške. Glede na takšno odločitev je tožeči stranki v nadaljevanju naložilo, da toženi stranki plača nastale pravdne stroške v višini 13.286,11 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi. V izreku pod točko I. pa je sodišče v delu glavnice  (za 0,22934 EUR) postopek zaradi umika tožbe ustavilo. Zavrnitev tožbenega zahtevka temelji na ugotovitvi, da tožena stranka ni ravnala protipravno oziroma s premajhno skrbnostjo in da tudi ne obstoji vzročna zveza med zatrjevano škodo in ravnanjem toženca. Posledično sodišče tudi ni izvajalo dokaznega postopka za ugotovitev nastanka in višine škode.

Zoper takšno sodbo vlaga pritožbo tožeča stranka in uveljavlja vse pritožbene razloge po 339. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo v novo sojenje. Pri tem predlaga, da se zadeva dodeli drugemu sodniku. Ob navajanju posameznih nepravilnosti pritožba izrecno zatrjuje relativne kršitve po 1. odst. 339. člena ZPP ter absolutni kršitvi po 8. in 14. točki 339. člena ZPP. Navaja, da je prvostopno sodišče v sodbi zgolj povzelo (ne pa tudi ocenilo) skoraj izključno le dokaze oziroma dele dokaznih listin, ki gredo v prid tožencu. Sodba vsebuje zgolj dokazno oceno skrbnega pravnega pregleda O. p. M.S. z dne 15. 10. 2001 in strokovne študije B. P., vseh ostalih dokazov, ki pritrjujejo trditvi pritožnika, da je toženec ravnal hudo malomarno, ko je delnice X kupoval na opisani način po povprečni ceni 3.532,20 SIT za eno delnico, pa sodba ne vsebuje. Ob oceni skrbnega pravnega pregleda O. p. M.S. je sodišče zaključilo, da opozorila tega pregleda niso relevantna, saj je odvetnik S. ustno izjavil, da ta opozorila niso ovira za nakup. S tem je sodišče ugotovilo dejstvo, ki sploh ni bilo zatrjevano, ob tem pa tožniku ni bila dana možnost, da se o tem dejstvu sploh izjavi. V sodbi ni nobene presoje, zakaj so ta opozorila iz pisnega poročila vsebinsko nepomembna. Nadalje je neocenjeno ostalo dejstvo, da toženec ni predložil sodišču niti enega elaborata, ki bi kazal, kako je toženec sploh določil ceno, po kateri je kupoval delnice. Ponovno je ostala neocenjena trditev tožnika, da se toženec ne more uspešno sklicevati na to, da bi moral pritožnik dokapitalizirati X., ker naj bi bila dokapitalizacija ekonomsko upravičena in s temi zatrjevanji tožnika povezane in izvedene dokaze. Sodišče tako ni ocenilo sporočila za javnost N., d. d., z dne 29. 12. 2003. Strokovno študijo E. p. z dne 18.2.2003 brez vsakega vsebinskega argumenta deklasira, mnenja E.&Y. pa sploh ni vsebinsko ocenilo in je v zvezi z njim le povzelo njegove ugotovitve. Povzetek pa seveda ni ocena dokaza. Ponovno je ostalo neocenjeno tudi poročilo računskega sodišča, ki ugotavlja, da je toženec nadaljeval z nakupi kljub opozorilom iz skrbnega pravnega pregleda in ne da bi bil opravljen skrben finančen pregled, nadalje informacija o aktualnem dogajanju v zvezi s potekom likvidacije X z dne 24.6.2005. Sodišče tudi ne bi smelo presojati smotrnosti gospodarske odločitve pritožnika, saj sodišča nimajo te pristojnosti. Edino, kar bi sodišče lahko presojalo, bi bilo, ali je bil pritožnik dolžan dokapitalizirati X., da bi škodo, ki jo je povzročil toženec z nakupom, zmanjšal. Iz obrazložitve sodbe tudi ni razvidno, kako je sodišče z gotovostjo ugotovilo, da bi v primeru, če bi tožeča stranka izvedla dokapitalizacijo, lahko prodala delnice po realni tržni vrednosti. Neocenjeno je ostalo tudi dejstvo, da sta N. in A B. V. po opravljenih skrbnih pregledih X ugotovili, da za eno delnico ni vredno ponuditi niti enega tolarja. Če bi sodišče ocenilo te trditve pritožnika, ki so bile dokazane, bi moralo ugotoviti, da je bil toženec hudo malomaren, ko je iste delnice preplačal in jih kupoval po ceni 3.532,20 SIT ob tem, da se vrednost banke v času od nakupa pa do prodaje ni spremenila. Če je sodišče že sledilo mnenju E.&Y., bi moralo oceniti mnenje tudi v delu, v katerem se ugotavlja vrednost neto premoženja X. na dan 31.12.2002 v višini 466.018 TSIT, toženec pa je plačal le za 61 % X (torej za 392.850 TSIT neto premoženja) kar 2.815.673.470,00 SIT in je tako plačal 7,16 krat več, kot je bilo po oceni E.&Y. takrat vredno neto premoženje X.. Neocenjena je ostala tudi ugotovitev iz tega mnenja, da je ocenjena vrednost delnice X. na dan 31.12.2002 (torej slabih 5 mesecev po končanih nakupih toženca) bila med 788,00 in 1.004,00 SIT. Sodišče tudi ni upoštevalo, da toženec ni trdil in še manj dokazoval, da bi bili v X. poslovni dogodki v času od nakupa pa do prodaje delnic, ki bi zmanjševali vrednost delnic X. Sodba vsebuje tudi nejasne razloge in iz posameznih delov sodbe sploh ni mogoče razbrati, kaj je sodišče ugotovilo, saj se do povzetkov dokazov ne opredeli (14. točka 2. odst. 339. člena ZPP). Navedeno velja za obrazložitev sodišča, ki se nanaša na ugotovitev, da se kupec zanese na bilanco stanja in bilanco uspeha, če kupuje delnice od razpršenih lastnikov delnic, na ugotovitev, da naj bi bil postakvizicijski finančni pregled običajen postopek ter na obrazložitev v 2. odstavku na strani 9, odstavku 1 na strani 10, odstavku 2 in 3 na strani 11, ko sodišče le povzema dokaze in ni jasno, kaj je sodišče s tem sploh želelo obrazložiti. Sodba tudi ne vsebuje obrazložitve ugovora pritožnika glede pravočasnosti toženčevih navedb, ki se nanašajo na pritožnikovo priznanje dejstva, da je toženec naredil vse, kar se od skrbnega subjekta zahteva in to v pravdi VIII Pg 263/03 in zakaj ni upoštevalo preklica trditev, ki jih je pritožnik podal v tej pravdi. Sodišče je ponovno zmotno in napačno ugotovilo tudi dejansko stanje, pri čemer pritožba v 11-ih alinejah našteva dejstva, ki jih sodišče ni ugotovilo, natančno pa opredeljuje tudi zmotno ugotovljena dejstva (precenjen pomen stališča nadzornega sveta H. L. d. o. o., cenitev X z dne 18.3.2002). Tudi materialnopravno je odločitev prvega sodišča po oceni pritožnika napačna. Pravni standard skrbnosti dobrega strokovnjaka po členu 18/2 ZOR oziroma 6/2 OZ je bil uporabljen napačno. Toženec je namreč sklenil za pritožnika škodljiv posel nakupa delnic v svojstvu opravljanja svojega poklica pri pritožitelju in bi moral pri nakupu delnic ravnati z večjo skrbnostjo, to je po pravilih stroke in po običajih. Pravila stroke in običaji pa velevajo, da je potrebno pred investiranjem sredstev v vrednostne papirje, takšno investicijo vrednostno proučiti, kot to zapovedujejo nenazadnje tudi slovenska poslovno-finančna načela, torej najmanj z vidika ocene donosnosti in tveganja te naložbe. Ta ocena pa je povezana s pravo vrednostjo investicije, ki jo je možno ugotoviti le z ustrezno cenitvijo oziroma na podlagi skrbnih finančnih operativnih in pravnih pregledov. Tega toženec ni mogel narediti sam, saj za takšno oceno ni imel nobenih znanj in izkušenj. Pravni standard, kot ga je izoblikovalo prvo sodišče v izpodbijani sodbi, da so poslovodeči dovolj skrbni, če kupujejo večinske deleže v bankah, ki ne kotirajo na borzi, le na podlagi revidiranih letnih poročil, na podlagi nekaj razgovorov ob kavi, brez ustreznih finančnih in operativnih skrbnih pregledov in cenitev ter kljub opozorilom skrbnega pravnega pregleda, je nevarna za izoblikovanje standarda skrbnosti. Pritožba ob tem opozarja na Uredbo o postopkih prodaje in drugih oblikah razpolaganja z državnim premoženjem, ki je povsem jasno določila, kakšno je dolžno skrbno ravnanje, če gre za razpolaganje z državnim premoženjem. V konkretnem primeru sicer res ne gre za državno premoženje, temveč za premoženje lokalne skupnosti, vendar pa je situacija vsebinsko povsem primerljiva. 21. člen Uredbe tako določa, da je potrebno v primeru, če naložba predstavlja več kot 50 % delež v osnovnem kapitalu družbe in je knjigovodska vrednost kapitalske naložbe večja od 100 mio SIT, izvesti predvidene skrbne preglede. Materialno pravo je bilo zmotno uporabljeno tudi v pogledu presoje dejstva, da pritožitelj ni dokapitaliziral X. Sodišče bi ob tem lahko presojalo le, ali je bila dolžnost pritožnika dokapitalizirati X., da bi škodo, ki jo je povzročil s škodljivim nakupom toženec, zmanjševal. V tem delu pa sodba nima nobenih razlogov in to dejstvo predstavlja tudi absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ki je posledica napačne uporabe materialnega prava. Sodišče bi moralo tudi upoštevati, da bi dodatno investiranje v X. v višini 1,95 mlrd. tolarjev za pritožnika predstavljalo povečan napor. Napačno je tudi sklepanje sodišča, da bi lahko tožnik grajal napake, zmanjšal ceno ali preklical pogodbo, če bi postakvizicijski pregled odkril pravo stanje banke. Materialno pravo je bilo napačno uporabljeno tudi pri presoji vzročne zveze, saj je škoda tožniku nastala zato, ker je toženec, ko je kupoval delnice, le-te večkrat preplačal. Kakšna je bila višina škode se je izkazalo ob prodaji. Škoda je nastala že z dragim nakupom, le višina škode se je ugotovila ob prodaji. Zato je ugotovitev sodišča, da ni podana vzročna zveza med ravnanjem toženca pri nakupu in prodajo delnic, napačna. Ravno tako napačna je nadalje ugotovitev sodišča, da v primeru, če bi tožeča stranka sama odkupila in izterjala E in B terjatve, dokapitalizacija X sploh ne bi bila potrebna, saj prodaja terjatev X na kapitalsko ustreznost nima nobenega vpliva, sodba pa o tem tudi nima nobenih razlogov. Glede na to, da je bilo že drugič grobo kršeno načelo kontradiktornosti, saj razpravljajoči sodnik ni ocenil 28 listinskih dokazov, ki jih je v pravdi v spis vložil pritožnik, in sodba tudi ne vsebuje presoje večine trditev pritožitelja, predlaga, da se v novem sojenju postopek vodi pred drugim sodnikom.

Tožena stranka je na pritožbo odgovorila in predlaga njeno zavrnitev.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je odločitev sodišča postala pravnomočna pod točko I. izreka, saj tožeča stranka vlaga pritožbo zgolj zoper sodbo, to je zoper izrek pod točko II.

Sodbo je preizkusilo v mejah pritožbenih razlogov (1. odst. 350. člena ZPP) in po uradni dolžnosti (2. odst. 350. člena ZPP) in v okviru takšnega preizkusa ugotavlja, da so pritožbeni očitki utemeljeni.

Iz trditvene podlage tožbe in kasnejših vlog izhaja, da je toženec kot prokurist tožeče stranke in na podlagi pooblastila v. d. direktorja H. L., d. o. o (in ob upoštevanju navodil, ki izhajajo iz pooblastila z dne 24. 9. 2001) opravil posel odkupa “večinskega paketa” delnic X. in tako odkupil 787.143 delnic na načine, ki jih v sodbi povzema sodišče. Pri tem pa, po trditvah tožeče stranke, ni opravil opravil, ki jih terjajo pravila stroke in ustaljena praksa pri poslih odkupa delnic. Delnice so bile preplačane, tožeča stranka jih je bila prisiljena prodati. Razlika med nakupno in prodajno ceno predstavlja višino škode, saj tožeča stranka trdi, da med nakupom in prodajo ni bilo poslovnih dogodkov, ki bi vplivali na vrednost delnice.

Od pogojev, ki morajo biti v zvezi z odškodninskim zahtevkom podani kumulativno, je sodišče prve stopnje ugotavljalo obstoj nedopustnega ravnanja, odgovornost in vzročno zvezo, s škodo in njeno višino pa se ni ukvarjalo, saj je ugotovilo, da že prej navedeni elementi niso podani.

Glede protipravnega ravnanja in odgovornosti

Tožeča stranka očita toženi stranki, da kljub danemu pooblastilu, ki ga ni omejevalo ne finančno, ne časovno, nakupa ni opravil z zadostno skrbnostjo, po običajih in pravilih poslovodne stroke, kot to v tožbi natančneje navaja. Očita mu torej kršitev načela skrbnosti dobrega strokovnjaka (2. odst. 18. člena ZOR).

Enako kot ob prvem sojenju, je prvostopno sodišče tudi tokrat naredilo sklep, da toženec ni ravnal protipravno in da je dokazal, da je pri odkupu delnic ravnal s potrebno profesionalno skrbnostjo.

Pritožba, ki v tem delu sodišču obrazloženo očita med drugim tudi absolutno bistveno kršitev postopka po 8. točki (načelo kontradiktornosti) in 14. točki 339. člena ZPP, je utemeljena.

Skrbnost dobrega strokovnjaka je v 2. odstavku 18. člena ZOR opredeljena z dvema meriloma. To so pravila stroke in običaji. Pravila stroke in običaji so torej del pravne norme, služijo pa razlagi pravnega standarda “skrbnosti dobrega strokovnjaka”. Sodišče mora zato pri uporabi te norme (in podobnih) najprej s pomočjo pravil stroke in običajev, določiti vsebino pravne norme, šele nato lahko vsebino primerja z ugotovljenimi dejstvi. Ni izključeno, v določenih primerih pa celo nujno, da se obstoj pravil in običajev tudi dokazuje (praviloma z izvedencem), še posebej v primeru, ko je očitno, da sodnik ne more poznati in tudi vedeti za njihov obstoj in vsebino. Takšno dokazovanje pride v poštev zlasti, ko je treba oceniti, ali ravnanje stranke ustreza predpisanemu standardu ob tem, da se seveda z dokazovanjem ugotavljajo zgolj dejstva (to je, kako se v skladu s pravili stroke in običaji, ki veljajo za to področje, ravna v primeru, kot je konkretni), ne pa seveda, kaj je skrbnost dobrega strokovnjaka.

Pritožnica je v zvezi z vsebino pravil stroke in običaji zatrjevala, da bi moral toženec pred nakupom delnic opraviti poleg pravnega tudi skrbni finančni in operativni pregled in je v zvezi z dokazovanjem vsebine teh pravil in običajev predlagala vrsto dokazov. Poleg vpogleda v kodeks poslovno-finančnih načel opozarja tudi na prakso, ko so bili opravljeni obsežni skrbni pregledi (postopek privatizacije A in AB, postopek prodaje večinskega deleža X in AC), predlagala je dodatne poizvedbe pri Slovenskem inštitutu za revizijo, zaslišanje direktorja tega inštituta, vpogled v poročilo računskega sodišča in drugo. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem sicer opravilo poizvedbe pri Slovenskem inštitutu za revizijo, vendar pa je nato njihov odgovor kljub pripombam pritožnice in brez obrazložitve, zakaj so te pripombe neutemeljene, upoštevalo pri odločitvi. Opravilo je tudi dokazno oceno odkupov, na katere je pritožnica opozorila, ni pa se opredelilo do trditev pritožnice, ki jih ponavlja tudi v pritožbi, da niso delničarji tisti, ki nudijo kupcu podatke o tarči nakupa, saj le-ti (pri tem to velja tako za večinske kot manjšinske delničarje) o poslovanju tarče ne morejo nuditi kupcu nobenih podatkov, saj z njimi ne razpolagajo. Razpolagajo zgolj le z javno dostopnimi podatki. Sodišče v zvezi z opredelitvijo vsebine pravnega standarda tudi ni ocenilo študije B. P., ki ga je predložila pritožnica, in sicer v delu, kjer izrecno govori, da je ob nakupu delnic X prišlo do kršenja poslovnofinančnih načel (priloga A 18, str. 11), in tudi o tem, da odločitev ni bila pretehtana z vidika donosnosti in tveganja naložbe, kar je ena od izrecnih zahtev poslovnofinančnih standardov v zvezi z dolgoročnim investiranjem. Sodišče se nadalje v razlogih sodbe ni z ničimer opredelilo do številnih drugih relevantnih trditev, ki jih je pritožnica v postopku v zvezi s tem podala in tudi dokazovala z ustreznimi dokazi in na katere pritožbeno sodišče tokrat izrecno opozarja v nadaljevanju.

Zaradi takšne pomanjkljive in površne dokazne ocene, ki ni v skladu z 8. členom ZPP, na kar pritožnica (ponovno) opozarja v pritožbi, pa ni prišlo zgolj do bistvene kršitve določb postopka iz 1. odstavka 339. člena ZPP, ampak do kršitve po 14. točki 2. odst. 339. člena ZPP (na katero pazi pritožbeno sodišče tudi po uradni dolžnosti), saj sodbe zaradi pomanjkanja razlogov o odločilnih dejstvih (kaj pravila stroke in predvsem tudi običaji sploh določajo) v tem delu zato sploh ni mogoče preizkusiti. Kot je že bilo navedeno, pa se sodišče poleg tega tudi ni opredelilo do številnih relevantnih trditev pritožnice, ki se nanašajo na vprašanje neskrbnega ravnanja, kar predstavlja tudi kršitev načela kontradiktornosti, posledično pa tudi pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave (1). Ker gre za kršitvi, ki ju glede na njeno naravo ni mogoče odpraviti v pritožbenem postopku, je bilo treba sodbo zato v skladu z 354. členom ZPP razveljaviti in vrniti sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Pri tem gre pri kršitvi po 8. točki 2. odst. 239. člena ZPP v konkretnem primeru za kršitev, do katere je prišlo šele z izdajo odločbe in je zato pritožnica v postopku na prvi stopnji ni mogla uveljaviti (286b. člen ZPP).

V ponovljenem postopku bo sodišče moralo navedeni kršitvi odpraviti s tem, da navede razloge o vseh odločilnih dejstvih, predvsem tudi o tem, kaj je vsebina pravil stroke in običajev (po ustrezno dopolnjenem dokaznem postopku), ki veljajo v primerih odkupa večinskega deleža banke ter nato glede na dejanske ugotovitve o poteku posla ponovno ugotoviti, ali je tožeča stranka izpolnila svoje dokazno breme glede protipravnosti oziroma tožena stranka glede trditve, da za škodo ni odgovorna. Pri tem bo moralo sodišče ne zgolj povzeti vsebino posamezne listine oziroma izvedenega dokaza, ampak ga tudi oceniti, tako kot to določa 8. člen ZPP. Pritožbeno sodišče posebej poudarja, da se mora sodišče opredeliti tudi do vseh relevantnih trditev pritožnice in dokazov, ki jih bo izvedlo, glede neizvedenih dokazov pa konkretno obrazložiti, zakaj je bila njihova izvedba zavrnjena. Tako se bo moralo med drugim konkretno opredeliti do trditev pritožnice glede:

zatrjevane vsebine poslovno-finančnih načel, ki se nanašajo na celoten proces dolgoročnega investiranja in v zvezi s tem posebej tudi do procesa odločanja (l. št. 6 tožbenih trditev);

do tega, da tožena stranka ni skrbno ovrednotila skrbnega pravnega pregleda in opozoril, ki jih vsebuje;

da je tožena stranka prvo pogodbo, s katero je kupila 18,7 % vseh kasneje kupljenih delnic, sklenila že 5. 10. 2001, torej že pred opravljenim pravnim pregledom;

do tega, da je toženec za delnico plačal 1,63 x višjo ceno kot so zanjo plačali vlagatelji januarja istega leta;

da je bilo letno poročilo za leto 2001, ki ga je tožena stranka po lastnih trditvah upoštevala, pridobljeno šele v aprilu 2002, torej po tem, ko je bil kupljen že večji del delnic;

da se je toženec na skrbni finančni pregled, ki ga je opravila AA, začel sklicevati šele v maju 2004 in da v primopredajnem zapisniku z dne 5. 2. 2003 (priloga A28) teh dokumentov ni;

da knjigovodska vrednost delnic ne more biti podlaga za nakup delnic;

da toženec v pravdi ni predložil elaborata, niti ni sam navedel, kako je določil ceno delnic;

da sta N. in A. V. po opravljenih skrbnih pregledih X (pri čemer tožeča stranka trdi, da med nakupom delnic in njihovo prodajo ni bilo poslovnih dogodkov, ki bi vplivali na ceno) ugotovili, da za eno delnico ni vredno ponuditi niti tolarja, toženec pa jih je kupoval po povprečni ceni 3532,20 SIT;

da toženec ni trdil, da bi mu X. zavrnila zahtevo za skrbni operativni in finančni pregled;

da je bila preliminarna cenitev izvedena s strani X in ne s strani neodvisnega cenilca, cenitev z dne 18. 3. 2002 pa že po tem, ko je bil velik del delnic že kupljen;

da toženec po trditvi tožeče stranke ni imel kvalifikacij za izvedbo skrbnega finančnega pregleda;

do tega, da po trditvi tožeče stranke stališče nadzornega sveta H. ne more biti pomembno, saj gre za nadzorni organ in torej posledično za njegovo soodgovornost

Ob tem seveda enak kriterij velja tudi za številna dejstva in dokaze, ki jih je ponudila tožena stranka, da bi dokazala, da je odločitev o poslovni upravičenosti nakupa in o ceni delnice posledica njenega skrbnega ravnanja, na kar je pritožbeno sodišče opozorilo že v sklepu z dne 26. 9. 2007.

O vzročni zvezi govorimo takrat, ko se vprašamo, ali je določen dogodek (škodno dejanje) povzročil oziroma imel za posledico nek drug dogodek oziroma stanje, to je pravno priznano škodo. V konkretni zadevi torej ugotavljamo, ali je ravno zaradi toženčevega ravnanja oziroma opustitev, ki se mu očitajo, prišlo do škode. Da bi lahko pravilno ugotovili, ali vzročna zveza obstoji in ali je bila morebiti prekinjena, pa je treba najprej ugotoviti, kakšno škodno dejanje tožeča stranka zatrjuje in kaj naj bi predstavljalo škodo. Tožeča stranka je v pritožbi povsem jasno zapisala, da je škoda tožniku nastala zato, ker je toženec brez potrebne skrbnosti kupoval delnice X., saj je te večkratno preplačal. Škoda ji je nastala z dragim nakupom ničvrednih delnic, višina škode pa se je ugotovila ob prodaji. Tožeča stranka torej trdi, da je toženec sklenil zanjo škodljiv posel s tem, ker je delnice preplačal (in je škoda potemtakem razlika med pošteno tržno vrednostjo delnic v času nakupa in  dejansko plačano vrednostjo), njeno višino pa opredeljuje in dokazuje z razliko med nakupno in prodajno vrednostjo, saj trdi, da med nakupom in prodajo delnic ni bilo poslovnih dogodkov, ki bi vplivali na ceno. Tožena stranka je že v zvezi z navedbami tožnika pod točko XVI., ki so bile dane že po opravljenem prvem naroku, ugovarjala, da gre za nove trditve, enako sedaj poudarja v odgovoru na pritožbo, ko trdi, da gre za pritožbeno novoto. Pritožbeno sodišče se je že v sklepu z dne 26. 9. 2007 opredelilo do tega vprašanja in zapisalo, da je tožeča stranka to navajala že v tožbi, sedaj pa temu dodaja le še to, da je trditve tožeče stranke treba brati kot celoto in jih smiselno povezati. Tako je iz tožbenih navedb razvidno, da tožeča stranka kot posledico neskrbnega ravnanja očita toženi, da nakupna cena delnic ni odražala njihove dejanske vrednosti (tako v točki II tožbe). Res je v nadaljevanju zapisala, da je razlika v kupninah škoda, ki ji je nastala, vendar pa mora sodišče to trditev, kot je že bilo povedano, razumeti v povezavi z ostalimi trditvami v tožbi in nadaljnjih vlogah, kot trditev, da je s tem tožeča stranka zatrjevala njeno višino. Podrobnejših trditev v tej smeri zato ne gre obravnavati kot novih trditev in tožeča stranka, zato v tej smeri ni prekludirana. Je pa ob tem potrebno pojasniti, da gre pri vprašanju preplačila (oziroma, da so bile delnice preplačane) za dokazovanje obstoja škode, pri čemer je dokazno breme na tožeči stranki in ne na toženi, kot je napačno zapisano v sklepu pritožbenega sodišča z dne 26. 9. 2007, II Cp 3345/2007.

Vzročna zveza med očitanim škodljivim dejstvom (sklenitvijo škodljive pogodbe) in škodo (razliko med dejansko vrednostjo delnice in plačano ceno) zato ne more biti prekinjena z nečim, kar se je zgodilo po nakupu. Povedano drugače, potem ko je škoda že nastala, kar tožeča stranka v pritožbi tudi poudarja, do prekinitve vzročne zveze ne more priti. Iz tega razloga so okoliščine kasnejše prodaje delnic in vprašanje dokapitalizacije za vzročno zvezo pravno nerelevantne. Seveda pa so ta in druga dejstva, ki jih tožena stranka zatrjuje, lahko pomembna pri vprašanju odmere odškodnine, s katerim pa se sodišče doslej zaradi zavrnitve zahtevka iz drugih razlogov sploh še ni ukvarjalo. V kolikor bodo torej ugotovljene ostale predpostavke odškodninske odgovornosti, bo moralo v nadaljevanju sodišče te trditve tožene stranke obravnavati kot materialnopravni ugovor tožene stranke, ki sodi na področje odmere odškodnine, ne pa vzročne zveze. V praksi in teoriji se tovrstni primeri uvrščajo pod pojem deljene odgovornosti (192. člen ZOR, sedaj 171. člen OZ), se pa del teorije nagiba tudi k uporabi 4. in 5. odst. 243. člena OZ (prej 3. in 4. odst. 266. člena ZOR (2)). Ne glede na uporabljeno pravno podlago je v vsakem primeru je trditveno in dokazno breme na toženi stranki. Ob presoji teh ugovorov pa je seveda potrebno upoštevati tudi to, kar pritožnica že ves čas poudarja in ponavlja sedaj tudi v pritožbi, da je sicer dolžnost oškodovanca, da stori vse, kar je v njegovi moči, da se škoda ne bi povečala oziroma, da bi se zmanjšala s tem, da seveda od njega ni mogoče zahtevati nesorazmernih naporov ali žrtvovanja (tako npr. Vrhovno sodišče v odločbi II Ips 652/94 in II Ips 423/94). Ker je glede na vse obrazloženo bilo v tem delu materialno pravo napačno uporabljeno, je pritožba tudi v tem delu utemeljena.

Utemeljena je pritožba tudi v delu, ko sodišču prve stopnje očita, da ni odločilo o pravočasnosti nekaterih navedb in predlaganih dokazov. Sodišče naj zato v ponovljenem postopku presodi, glede katerih pravnorelevantnih navedb in dokazov, ki so bili podani že po opravljenem prvem naroku za glavno obravnavo, sta ena in druga stranka prekludirani in naj seveda ob ponovni odločitvi to tudi ustrezno obrazloži, da bo možen morebiten pritožbeni preizkus. Ustrezno naj se opredeli tudi do preklica trditev, ki jih je tožeča stranka dala v teku te pravde, nanašajo pa se na trditve dane v postopku, ki je tekel pod opr. št. VIII Pg 363/03.

Na vse ostale pritožbene očitke je bilo predhodno že odgovorjeno.

Glede na to, da je razpravljajoči sodnik v tej zadevi že zavzel očitno zelo jasno stališče, ki se odraža tudi v njegovi dokazni oceni, je pritožbeno sodišče v skladu z 356. členom ZPP odredilo, da se nova obravnava opravi pred drugim sodnikom.

Odločitev pritožbenega sodišča o pritožbenih stroških temelji na 3. odst. 165. člena ZPP.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

(1) Tako je Ustavno sodišče v odločbi Up 373/97 zapisalo, da iz pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave izhaja tudi pravica do kontradiktornega postopka, v katerem mora biti vsaki stranki zagotovljena pravica, da se izjavi. Tej pravici ustreza tudi obveznost sodišča, da se z navedbami stranke seznani, ter da se do njih, če so dopustne in za odločitev relevantne, ter če niso očitno neutemeljene, v obrazložitvi svoje odločbe tudi opredeli. Podobno stališče je zavzeto tudi v odločbi Up 314/99.

(2) Glej Obligacijski zakonik s komentarjem, str. 678.

ZPP člen 8, 286b, 339, 339/1, 339/2-8, 339/2-14.

ZOR člen 18, 18/2,192, 266, 266/3, 266/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.