VSL sodba I Cp 53/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-02-24

avtorske pravice - kolektivno uveljavljanje avtorskih pravic - tarifa - sprememba tarife - sporazum - enostranski akt

Ker je 4. odstavek 26. člena ZASP-B dal tarifi v Pravilniku iz leta 1998 moč skupnega sporazuma, ki so ga med sabo sklenili tožeča stranka kot kolektivna organizacija in reprezentativni predstavniki uporabnikov, tožeča stranka te lahko od takrat dalje zaračunava izključno v višini tarife v Pravilniku iz leta 1998. Višina te tarife se lahko spremeni le s spremembo skupnega sporazuma v soglasju obeh strank. Ker je Pravilnik iz leta 2006, ki je bil sprejet in objavljen v času veljavnosti  ZASP-B, torej še pred objavo ZASP-D, enostranski akt tožeče stranke kot ene pogodbene stranke, na veljavnost ali spremembo skupnega sporazuma ni mogel vplivati.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu (2. in 3. točka izreka) potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku 70,23 EUR, v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi za čas zamude.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo in sklepom (tako jo naslovi sodišče prve stopnje, dejansko pa je to sodba) pod 1. točko izreka sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. VL 67862/2008, z dne 18.9.2008, vzdržalo v veljavi v 1. točki izreka za glavnico v znesku 173,84 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 151,97 EUR od 21.8.2008 dalje in od zneska 21,87 EUR od 10.9.2008 dalje, in v 3. točki izreka za izvršilne stroške v višini 40,00 EUR, pod 2. točko izreka je v preostalem delu sklep o izvršbi razveljavilo in v tem obsegu tožbeni zahtevek kot neutemeljenega zavrnilo, pod 3. točko izreka pa je odločilo, da stranki krijeta vsaka svoje stroške pravdnega postopka.

Zoper 2. in 3. točko izreka izpodbijane odločbe se je v roku pritožila tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov, ki predlaga, da pritožbeno sodišče sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je leta 1998 tožeča stranka sprejela Pravilnik o javni priobčitvi glasbenih del (v nadaljevanju Pravilnik iz leta 1998), ki je bil delno akt v smislu 1. odstavka 84. člena Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah (ZASP), ko je določal splošne pogoje za uporabo avtorskih del, delno pa je bil akt v smislu 1. odstavka 153. člena ZASP, ko je določal splošno tarifo. 11. člen Pravilnika iz leta 1998 je predvidel usklajevanje vrednosti tarife z indeksom rasti cen na drobno letno oziroma v krajših obdobjih, če je indeks rasti cen presežen 10 %. To je bil mehanizem za ohranjanje realne vrednosti tarife tako, da je bilo predvideno usklajevanje z indeksom rasti cen. Navedeni pravilnik je odobril Urad RS za intelektualno lastnino (URSIL) in je bil tako veljavno sprejet in objavljen. Zaradi določbe 11. člena Pravilnika iz leta 1998 za revalorizacijo zneskov iz tarife v nobenem primeru ni potrebno kakršnokoli soglasje URSIL, ampak je potrebno tarifo izvrševati vključno z revalorizacijo. Leta 2006 je tožeča stranka sprejela nov Pravilnik o javni priobčitvi glasbenih del (v nadaljevanju Pravilnik iz leta 2006), ki je pričel veljati 1.1.2007 in v katerem so bili zneski splošne tarife preračunani iz SIT v EUR, obenem pa so bili tudi revalorizirani s stopnjo rasti indeksa cen na drobno od sprejetja Pravilnika iz leta 1998 do konca leta 2006, pri čemer, kot je bilo že navedeno, glede na navedbo 11. člena Pravilnika iz leta 1998 ni bilo potrebne nobene potrditve kateregakoli organa za veljaven sprejem Pravilnika iz leta 2006. Ko sodišče prve stopnje ugotovi, da v Pravilniku iz leta 2006 ni šlo za revalorizacijo zneskov v Pravilniku iz leta 1998, ampak za spremembo pravilnika, sodišče pri tem navede, da je do te ugotovitve prišlo na podlagi izračuna, pri čemer tega izračuna ne obrazloži, tako, da v tem delu sodbe ni možno preizkusiti (kršitev po 14. točki 2. odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku – ZPP). Nejasni in sami s sabo v nasprotju so tudi razlogi sodišča prve stopnje, ko to navaja, da naj bi tožnica morala tarifo objaviti v Uradnem listu vsekakor pred objavo ZASP-D, z njo pa bi moral soglašati tudi Urad za intelektualno lastnino. Dejstvo je, da je bila tarifa objavljena v Uradnem listu v okviru Pravilnika iz leta 2006, in to še pred objavo ZASP-D, medtem ko soglasja URSIL ni bilo potrebnega. Zmotna je ugotovitev sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi, da gre v obravnavanem primeru za občasne terjatve, za katere velja triletni zastaralni rok, ker gre za plačilo honorarja, ki ni občasna terjatev in je torej uporabiti splošni 5-letni zastaralni rok. O skladnosti podzakonskih predpisov z Ustavo in zakoni odloča edino Ustavno sodišče in je redno sodišče pri sojenju dolžno upoštevati podzakonske akte, v kolikor jih Ustavno sodišče pred tem ni razveljavilo. To velja tudi za upoštevanje določb Pravilnika iz leta 2006, kot tudi Pravilnika iz leta 1998.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo zavrača pritožbene navedbe, potrjuje pravilnost odločitve sodišča prve stopnje in predlaga zavrnitev pritožbe. Izrecno opozarja, da je sodišče pri sojenju vezano na zakon in protizakonitega podzakonskega predpisa ne sme uporabiti, da tožeča stranka na podlagi 26. člena ZASP-B sama ni mogla spreminjati sporazumno dogovorjene tarife brez soglasja združenja uporabnikov, opozarja pa tudi na izjave predstavnika tožeče stranke g. Grebla na TV leta 2009, ko je izrecno izjavil, da je tožeča stranka zaradi določb ZASP-B vezana na pred tem veljavne tarife.

Na pritožbene trditve o uporabi podzakonskih predpisov, četudi bi ti bili v nasprotju z zakonom ali Ustavo, je opozoriti na določbo 125. člena Ustave RS, da so sodniki pri opravljanju sodniške funkcije vezani na Ustavo in zakon. To pomeni, da če je nek podzakonski predpis v nasprotju z zakonom ali z Ustavo, ga sodišče ne more uporabiti in nanj opreti svoje odločitve, ampak uporabi neposredno zakon ali Ustavo, v sam podzakonski predpis z učinkom navzven pa ne poseže. Protiustavnost in protizakonitost podzakonskega  predpisa z učinki navzven ugotavlja Ustavno sodišče RS, katerega ugotovitev je splošna in velja za vse primere, doseže pa jo Ustavno sodišče tako, da predpis v spornem delu razveljavi.

Brezpredmetna so pritožbena navajanja o zastaralnem roku vtoževane terjatve, ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da ugovor zastaranja ni utemeljen in torej zaradi take ugotovitve sodišča tožeča  stranka ni bila prikrajšana v nobenem delu svoje pravice, ki jo tu vtožuje. Kljub temu naj pritožbeno sodišče omeni, da je materialnopravno zmotno stališče prve stopnje, da naj bi šlo za občasno terjatev, za katere se upošteva 3-letni zastaralni rok iz 346. člena Obligacijskega zakonika (OZ).

Kljub obširnim pritožbenim navajanjem o številnih okoliščinah je odločitev o tožbenem zahtevku v tej pravdi odvisna izključno od med strankama spornega vprašanja, ali je v Pravilniku iz leta 2006 vsebovana tarifa za plačilo avtorskih pravic pravno veljavna, ker se v primeru, da ni, avtorske pravice plačujejo po cenah (tarifah), določenih v Pravilniku iz leta 1998.

Pravilno ugotovi in pojasni sodišče prve stopnje, da za uporabo tarif v Pravilniku iz leta 2006 ni podlage. Naj iz obširnih razlogov sodišča prve stopnje pritožbeno sodišče izlušči in ponovno opozori le na tista pravnorelevantna dejstva, ki potrjujejo pravilnost prej citiranega zaključka. Nesporno med strankama in nedvoumno je bil Pravilnik iz leta 1998 (vključno s tarifo v njem) pravilno sprejet in objavljen, tako, da je veljal in se uporabljal. V nespremenjeni vsebini je veljal  in se uporabljal tudi leta 2004 ob uveljavitvi ZASP-B (Uradni list RS, št. 43/2004 z dne 26.4.2004), ki je v 4. odstavku 26. člena izrecno določil, da se tarife kolektivnih organizacij, ki veljajo na dan njegove uveljavitve, obravnavajo kot veljavni skupni sporazum o tarifi po določbah ZASP-B. S to določbo je ZASP-B dal tarifam v Pravilniku iz leta 1998 moč skupnega sporazuma. Po ZASP-B spremenjenim 156. členom ZASP kolektivna organizacija (tu tožeča stranka) sprejme tarife za uporabo avtorskih del (1. odstavek); v kolikor so sklenjeni sporazumi med kolektivno organizacijo in reprezentativnimi združenji uporabnikov o pogojih in načinu uporabe avtorskih del ter višini nadomestil za njihovo uporabo, velja tam dogovorjeno nadomestilo kot tarifa (2. odstavek). Ker je torej 4. odstavek 26. člena ZASP-B dal tarifi v Pravilniku iz leta 1998 moč skupnega sporazuma, ki so ga med sabo sklenili tožeča stranka kot kolektivna organizacija in reprezentativni predstavniki uporabnikov, tožeča stranka uporabnikom avtorskih pravic (tu toženi stranki) te lahko od takrat dalje zaračunava izključno v višini tarife v Pravilniku iz leta 1998. Višina te tarife se lahko spremeni le s spremembo skupnega sporazuma v soglasju obeh strank. Ker je Pravilnik iz leta 2006, ki je bil sprejet in objavljen v času veljavnosti  ZASP-B, torej še pred objavo ZASP-D, enostranski akt tožeče stranke kot ene pogodbene stranke, na veljavnost ali spremembo skupnega sporazuma ni mogel vplivati. To pomeni, da je tožeča stranka avtorske pravice uporabnikom tudi v letu 2007 in 2008, na katero obdobje se nanaša tu vtoževana terjatev, lahko zaračunavala le v višini tarife po Pravilniku iz leta 1998.

Glede nezakonitosti 11. člena Pravilnika iz leta 1998 še to, da je ZASP v prvotno sprejetem besedilu v 153. členu določal, da kolektivna organizacija sprejme splošne tarife za uporabo avtorskih del (1. odstavek), da pa te tarife veljajo, jih mora odobriti  URSIL in da so tako odobrene objavljene v Uradnem listu RS (2. odstavek). ZASP ni predvidel usklajevanja tako določenih tarif brez predhodne odobritve in objave, kar pomeni, da je bil 11. člen Pravilnika iz leta 1998, v kolikor se ga razlaga tako, da je usklajevanje tarif možno brez odobritve in objave, v nasprotju z ZASP in zato neveljaven oziroma brez pravnega učinka.

Ker so pritožbene navedbe v preostalem delu irelevantne za odločitev o tožbenem zahtevku in posledično temu tudi o pritožbi (napadajo postopanje sodišča prve stopnje glede ugotavljanja nerelevantnih dejstev za odločitev o tožbenem zahtevku), se pritožbeno sodišče o njih ne opredeljuje.

Pritožbeno sodišče je zato, ker ni ugotovilo niti kršitev, na katere pazi v skladu z 2. odstavkom 350. člena ZPP po uradni dolžnosti, pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi 1. odstavka 165. člena ZPP in je skladna določbi 1. odstavka 154. člena ZPP. Ker tožeča stranka s pritožbo ni uspela, je dolžna sama kriti svoje stroške pritožbenega postopka, toženi stranki pa povrniti njene za odgovor na pritožbo. Ti znašajo skupno 70,23 EUR (125 točk za sestavo odgovora na pritožbo ob vrednosti spornega predmeta po pritožbi 212,89 EUR, 2,5 točke manipulativni stroški in 25,5 točke 20 % DDV, ob vrednosti točke 0,459 EUR).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.