VSL sodba I Cp 3507/2008
Sodna praksa višjih sodišč, 2009-06-17

ugotovitvena tožba - ničnost pravnega posla - ničnost sklepa organa - pravni interes - dajatvena tožba - društvo - statut - pravica do združevanja

Pravni interes na ugotovitev ničnosti pravnega posla ali sklepa organa se ne domneva. Sodna praksa in pravna teorija sta že večkrat zavzeli stališče, da pravnega interesa za ugotovitveno tožbo ni, kadar lahko tožnik isti cilj doseže z dajatveno tožbo.

Pritožbi se zavrneta in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Pravdne stranke same krijejo svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo primarni tožbeni zahtevek na ugotovitev, da je odločitev upravnega odbora Društva d. S., sprejeta na 10. seji dne 6.2.2006, s katero so bili tožniki izključeni oziroma črtani iz članstva navedenega društva, nična, hkrati pa je odločilo, da se navedena odločitev razveljavi. Ob tem je tudi odločilo, da je tožena stranka dolžna povrniti tožnikom odmerjene pravdne stroške v roku 15 dni.

Zoper navedeno odločitev se pravdne stranke po svojih pooblaščencih pravočasno pritožujejo. Tožniki sprejemajo odločitev sodišča prve stopnje, s katero ugotavlja, da je odločitev o izključitvi oziroma črtanju iz članstva v nasprotju s statutom tožene stranke, vendar pa je ta zmotna v delu, ko zaradi navedenih kršitev ni ugotovilo ničnosti te odločitve. Določbe OZ v zvezi z ničnostjo to sankcijo opredeljujejo za tista določila, ki nasprotujejo Ustavi, prisilnim predpisom in moralnim načelom. Glede na Zakon o društvih morajo imeti društva svoj statut, katerega določbe morajo biti skladne z zakonom in s tem s pravnim redom Republike Slovenije. S tem ko je tožena stranka kršila lastni statut oziroma lastne predpise, je posredno kršila tudi splošne prisilne predpise in je sankcija ničnosti nujna, tudi zato, da se ne bi sicer obhajalo zakona. Prav tako ni jasno, kako je sodišče prve stopnje prišlo do zaključka, da v predmetni zadevi ne gre za poseg v širši družbeni interes oziroma poseg v temeljne družbene vrednote. V tem delu je odločitev nepojasnjena in brez razlogov in gre za kršitev določb postopka. Družbeni interes izhaja že iz Ustave RS, ki zagotavlja pravico do svobodnega združevanja z drugimi, omejevanje te pravice pa prav gotovo globoko posega v družbene interese. Tožniki so tudi invalidi in tako depriviligirane stranke, v pravice katerih ni moralno posegati, zato gre tudi za kršitev zoper moralo. Tožena stranka tožnikom celo ni dovolila niti pristopa na občni zbor junija 2007 in je za varovanje najela varnostnike. Ker bolezen tožnikom onemogoča praktično vsakršno gibanje, takšni ukrepi kažejo na moralno zavržnost namenov tožene stranke. Teh dejstev sodišče ne bi smelo spregledati, poleg tega pa je tožena stranka društvo, ki deluje v javnem interesu in tudi pridobiva finančna sredstva za izvajanje svojega programa s strani države. Preprečevanje oziroma omejevanje članstva v takšnem društvu, ki je edino poklicano za blaženje nevšečnosti invalidov z ..., je prav gotovo takšno zavržno dejanje, ki mora biti sankcionirano z ničnostjo. To je še posebej pomembno zato, ker tožena stranka še naprej zavestno krši svoja lastna pravila in se izogiba odločitvam sodišča. Tik pred izdajo sodbe je tožena stranka razveljavila svojo odločitev o črtanju oziroma izključitvi iz članstva tožnikov, hkrati pa je sprožila nov postopek za izključitev in tožnike začasno suspendirala. Tako toženka zavestno tepta pravice tožnikov, o navedenem pa so bili tožniki seznanjeni šele po zaključku postopka pred sodiščem prve stopnje. Tožniki predlagajo, da pritožbeno sodišče spremeni izpodbijano odločitev tako, da v celoti ugodi primarnemu zahtevku, hkrati pa razveljavi odločitev o podrejenem zahtevku, ki tako postane nepotreben.

Tožena stranka se pritožuje iz razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter napačne uporabe materialnega prava. Meni, da je sodišče prve stopnje napačno tolmačilo Zakon o društvih in ni pravilno ugotovilo pravne podlage tožbenega zahtevka. Sicer je pooblaščenec tožene stranke nevede zanikal, da je bil statut sprejet 12.3.2003, spremenjen. Imel je v mislih statut, sprejet 16.6.2007, ki pa dejansko predstavlja materialno pravo, katerega mora sodišče poznati po uradni dolžnosti, saj se hrani na pristojni upravni enoti. Ta statut je na novo uredil postopek črtanja in izključitve članov. Za črtanje je na prvi stopnji pristojen upravni odbor, za izključitev pa glede na naravo kršitev upravni odbor oziroma častno razsodišče I., na drugi stopnji pa vedno odloča častno razsodišče II. stopnje. Opozarja tudi na vsebino člena 14 Zakona o društvih (ZDru-1), ki ureja sodno varstvo članov društva, vendar mora biti pred tem odločitev organa društva dokončna, ko je torej ni več mogoče izpodbijati pred nobenim organom društva. Tudi izpodbijana sodba ugotavlja, da odločitev tožene stranke formalno še ni dokončna, zato bi moralo tožbo zavreči. Tožena stranka tudi opozarja, da so tožniki sami krivi, da še ni bilo odločeno o njihovih pritožbah. Odločanje na občnem zboru dne 16.6.2007 je bilo umaknjeno le zato, da se tožnikom omogoči možnost zagovora. Kot pravilno ugotavlja izpodbijana sodba, so bili tožniki dne 7.9.2007 vabljeni na sejo častnega razsodišča druge stopnje, vendar se je niso udeležili, zato gre opustitev te možnosti v njihovo breme. Pa tudi sicer ne gre za strogo formaliziran postopek, kot je sodni postopek, in ni jasno, zakaj bi bil na primer sploh potreben zagovor zaradi črtanja iz članstva zaradi neplačila članarine. Neutemeljeno je tudi sklicevanje izpodbijane sodbe na to, da ni našlo pravne podlage za zatrjevanja, da bi morali tožniki preko sodišča zahtevati sklic skupščine. Določba 13. člena ZDru-1 pravi, da če temeljni akt ne določa drugače, se občni zbor skliče enkrat letno, kadarkoli pa ga lahko skliče petina vseh članov društva. Sicer pa občnega zbora ni bilo potrebno sklicati, saj je od sprejetja statuta v letu 2007 za odločanje o pritožbah zoper vse sklepe pristojno častno razsodišče druge stopnje, kamor so bili tožniki vabljeni, a niso prišli. Poleg tega ne drži ugotovljeno dejstvo, da v pritožbah do konca glavne obravnave ni bilo odločeno. Dne 17.4.2008 je namreč častno razsodišče druge stopnje ugodilo pritožbam tožnikov in postopek vrnilo v odločanje na prvo stopnjo, kjer je bil predmetni postopek ustavljen. Tožena stranka še opozarja na ideološke korenine za nastanek društva X in njihovo sporno navodilo, da morajo hendikepirani stalno vzdrževati konfliktnost v svojem družbenem okolju. Za četrto tožnico je itak znano, da ji skoraj nobena odločitev v tej državi ni pogodu. Člani X kot sporno razglašajo vse v zvezi z invalidskimi organizacijami in ponavljajo obtožbe o koruptivnosti in zapravljanju javnih namenskih sredstev, opravljene kontrole pa niso odkrile nobene omembe vredne nepravilnosti.

V obravnavani zadevi tožniki primarno zahtevajo ugotovitev, da je odločitev upravnega odbora tožene stranke, s katero so bili izključeni oziroma črtani iz članstva nična, podrejeno pa zahtevajo razveljavitev te odločitve. V tej zvezi je sodišče prve stopnje pregledno in kronološko povzelo ključna pravnorelevantna dejstva (stran 3 n 4 sodbe), katera pritožbi ne izpodbijata, razen ugotovitve, da o pritožbah tožnikov do zaključka glavne obravnave še ni bilo odločeno, o čemer pa se pritožbeno sodišče izreka v nadaljevanju.

Pritožbeno sodišče v celoti soglaša z razlogi sodišča prve stopnje, s katerimi ta utemeljuje zavrnitev primarnega zahtevka na ugotovitev ničnosti odločitve upravnega odbora tožene stranke, zato ne bo ponovno obrazlagalo podane dokazne ocene, ki jo je zavzelo in obrazložilo že sodišče prve stopnje. Le-to je v obrazložitvi sodbe resda strnjeno, a povsem razumljivo pojasnilo, zakaj šteje ta zahtevek za neutemeljenega, ti razlogi pa so tudi materialnopravno pravilni in jih pritožbene navedbe ne omajejo. Pritožbeno sodišče ob tem le dodaja, da mora stranka za tožbo na ugotovitev ničnosti odločitve upravnega odbora izkazati pravni interes. Ta je pogoj za dopustnost ugotovitvene tožbe, je splošna procesna predpostavka, ki mora biti podana, da lahko sodišče vsebinsko odloča o utemeljenosti zahtevka (glej sodbo VS RS II Ips 116/98 in sklep VS RS III Ips 51/2005). Povedano drugače, če stranka ne izkaže pravnega interesa za ugotovitev ničnosti, ni izpolnjena predpostavka, vsebovana v 2. odstavku 181. člena ZPP, saj se pravni interes na ugotovitev ničnosti nekega pravnega posla ali sklepa organa ne domneva. Sodna praksa in pravna teorija pa sta že večkrat zavzeli stališče, da pravnega interesa za ugotovitveno tožbo ni, kadar lahko tožnik isti cilj doseže z dajatveno tožbo (glej sodbo VS RS II Ips 17/98). To velja za ugotovitev posameznega materialnopravnega upravičenja, ki se pokriva s tožbenim dajatvenim zahtevkom ali oblikovalne tožbe, kar pa velja za obravnavani primer. Tožniki namreč zasledujejo interes, da se odpravi odločitev upravnega odbora o izključitvi oziroma črtanju iz članstva tožene stranke in se jim tako zagotovijo vse pravice, ki izhajajo iz tega članstva. Z ugoditvijo zahtevku na razveljavitev sporne odločitve tožniki tako niso več v negotovosti glede svojega pravnega položaja, saj jim je ta v obliki polnopravnega članstva zagotovljen že s tem zahtevkom. Le z navedeno negotovostjo pravnega položaja pa bi tožniki lahko izkazovali svoj pravni interes kot procesno predpostavko za tožbo na ugotovitev ničnosti spornih odločitev upravnega odbora tožene stranke.

V pritožbi uveljavljana pritožbena razloga tako nista podana, prav tako pa sodišče druge stopnje ni našlo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), kar je narekovalo zavrnitev pritožbe tožnikov in v izpodbijanem delu potrditev sodbe sodišča prve stopnje (člen 353 ZPP).

Sodišče prve stopnje je svojo odločitev o razveljavitvi odločitve upravnega odbora tožene stranke, sprejete na 10. seji dne 6.2.2006, oprlo na dve ključni ugotovitvi, in sicer:

da je bila odločitev sprejeta v nasprotju z določili statuta društva in

tožnikom v postopku niso bili zagotovljeni minimalni procesni standardi, ki bi zagotovili enakopravno, učinkovito in pošteno varstvo njihovih pravic.

Navedena ključna razloga, ki sta prepričljiva in pravilno obrazložena, v celoti sprejema tudi pritožbeno sodišče. Sistematično navedena odločilna dejstva so dejansko omogočila le takšen materialnopravni zaključek, kot ga je sprejelo sodišče prve stopnje, in ni mogoče pritrditi pritožbi, da naj bi bila podana pritožbena razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, niti napačne uporabe materialnega prava. Sodišče prve stopnje je namreč pravilno izhajalo iz dejstva, da gre v obravnavani zadevi za varstvo ustavno zajamčene pravice do združevanja (2. odstavek 42. člena Ustave RS). Obstoj pogojev za njeno omejevanje je potrebno presojati z upoštevanjem vsakemu sodnemu postopku imanentnih procesnopravnih standardov. Poskus njihovega zniževanja s pritožbeno trditvijo, da ne gre za sodno formaliziran postopek, vsekakor ni opravičljiv. Tudi v postopkih znotraj društev je potrebno upoštevati ustavno predvidena procesnopravna jamstva iz člena 29 Ustave RS, po kateri mora biti vsakomur, ki je česar obdolžen, ob popolni enakopavnosti zagotovljeno, da se brani sam ali z zagovornikom (enako sodba VS RS II Ips 328/2004). Iz neizpodbijanih dejanskih ugotovitev v sodbi pa izhaja, da tožniki pred izdajo spornih odločitev niso imeli nobene možnosti zagovora, niso bili povabljeni na sejo upravnega odbora, niti pred to odločitvijo niso bili seznanjeni z obdolžitvami, na katerih temelji sporna odločitev. Dejstvo, da so bili tožniki v septembru 2007 (po več kot letu in pol) vabljeni na sejo častnega razsodišča, zgornjih ugotovitev v ničemer ne spreminja.

Prav tako pritožba ne uspe omajati ugotovitve, da je odločitev sprejel nepristojen organ oziroma, da je bila ta sprejeta v nasprotju z določili statuta tožene stranke. Ob tem gre pritožbi odgovoriti, da je povsem neutemeljen očitek o nepravilni uporabi Zakona o društvih in statuta. Izhajajoč iz dejstva, da je bila sporna odločitev sprejeta 6.2.2006, je sodišče prve stopnje tako glede Statuta kot Zakona o društvih pravilno uporabilo določbe obeh, v času te odločitve veljavnih aktov oziroma predpisov. Ob splošnem načelu prepovedi retroaktivne uporabe predpisov je vsako nadaljnje razpravljanje o tem vprašanju odveč. Prav tako je neutemeljen pritožbeni očitek, da so tožniki imeli možnost sami sklicati občni zbor društva preko kvoruma 1/5 članstva, ker tudi ta statutarna možnost v ničemer ne ekskulpira obveznosti postopanja tožene stranke v skladu z zgoraj izraženimi stališči.

Prav tako je neutemeljena tudi trditev, da ne drži ugotovljeno dejstvo, da o pritožbah tožnikov do konca glavne obravnave še ni bilo odločeno oziroma ta trditev predstavlja nedopustno pritožbeno novoto (1. odstavek 337. člena ZPP). O tem dejstvu je bil namreč pooblaščenec tožene stranke na zadnjem naroku izrecno vprašan (list. št. 55 spisa), pa je odgovoril nikalno. V zvezi s pritožbenimi navedbami, ki želijo osvetliti vsebino delovanja društva X, pa so le-te po oceni pritožbenega sodišča za obravnavano zadevo povsem irelevantne in zato na njih ne odgovarja.

Na osnovi obrazloženega je bilo potrebno pritožbo tožene stranke v celoti zavrniti in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu potrditi (člen 353 ZPP).

Tako tožniki kot tožena stranka v pritožbenem postopku niso uspeli, prav tako pa njihove navedbe v odgovoru na pritožbo nasprotne stranke niso vplivale na odločitev sodišča druge stopnje, zato morajo sami kriti svoje stroške pritožbenega postopka (1. odstavek 165. člena ZPP v zvezi s členom 154 oziroma členom 155 ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.