VSL sodba II Cp 82/2010
Sodna praksa višjih sodišč, 2010-03-31

OBLIGACIJSKO PRAVO - STANOVANJSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

obratovalni stroški - stroški upravljanja - ključ delitve stroškov - trditvena podlaga - spor majhne vrednosti - neupravičena obogatitev

Tožeča stranka ni opredelila, na kakšni podlagi je določila ključ delitve stroškov, ki ga je upoštevala pri obračunu terjatve za toženca v spornem obdobju, torej s tem ni opredelila zatrjevanega okoriščenja. Kljub toženčevemu priznanju, da dela stroškov ni poravnal, pa v tem delu ni mogoče preizkusiti utemeljenosti tožbenega zahtevka, saj trditvena podlaga tožeče stranke ne zadošča za preizkus spornega ključa delitve stroškov.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo razveljavilo sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. I 2003/12447 z dne 2.9.2003 v 1. in 3. točki izreka, s katerim je tožencu naložilo, da poravna tožeči stranki znesek 248,11 EUR (prej 59.457,50 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18.7.2003 do plačila ter odmerjene izvršilne stroške, tožbeni zahtevek pa zavrnilo. Tožeči stranki je naložilo, da je dolžna povrniti toženi stranki njene pravdne stroške v znesku 26,13 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Tožeča stranka se v pritožbi zoper sodbo sklicuje na zmotno uporabo materialnega prava ter predlaga razveljavitev oziroma spremembo sodbe. Navaja, da obstoj in vsebina pogodbe o opravljanju stanovanjskih storitev, ki je podlaga za obračun in plačevanje storitev upravnika, med pravdnima strankama ni sporna. Zato je brezpredmetno, ali so pogodbi, ki je v spisu, priloženi podpisi lastnikov stanovanj. Za znesek 37.643,66 SIT, ki predstavlja razliko med obveznostmi tožene stranke za avgust in december 2002 in plačili, ki jih je ta opravila dne 4.9.2002 in 15.1.2003, ni tožena stranka nikjer navedla, katere račune naj bi z navedenim preplačilom pokrivala. Z njimi je lahko poravnavala kvečjemu že zapadle obveznosti, nikakor pa ne bodoče. Gre za starejše obveznosti tožene stranke, ki ne zadevajo predmetni tožbeni zahtevek. Zato je tožeča stranka med dokaznimi predlogi predlagala tudi sodnega izvedenca finančne stroke, ki naj bi ugotovil dejansko stanje, kakor tudi, ali so terjatve, ki so predmet tožbenega zahtevka, pravilno izračunane. Solastniški delež se v večstanovanjski stavbi določi s pogodbo med etažnimi lastniki oziroma pogodbo o medsebojnih razmerjih. Pogodba o nakupu stanovanja tega ne more nadomestiti. To bi moralo sodišče vedeti in upoštevati. Tožeča stranka je v dosedanjih vlogah dovolj obrazložila zatrjevana dejstva in tudi odgovorila na navedbe tožene stranke. V vlogi, ki jo je sodišče prejelo 22.6.2009 je predlagala sodnega izvedenca, ki bi vedel predložene podatke in listine pravilno interpretirati. Ocena sodišča glede potrebnosti tega dokaza je očitno napačna.

Če je sodba izdana v postopku v sporih majhne vrednosti, se glede na določbo 458. člena Zakona o pravdnem postopku – ZPP sme izpodbijati samo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 2. odstavka 339. člena ZPP in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. V obravnavani zadevi gre za spor majhne vrednosti, saj se nanaša na denarno terjatev, ki ne presega 2.000,00 EUR (1. odstavek 443. člena ZPP), na omejene možnosti izpodbijanja sodbe v pritožbi pa sta bili pravdni stranki izrecno opozorjeni v pravnem pouku sodbe. Tožeča stranka se v pritožbi sklicuje samo na zmotno uporabo materialnega prava, vendar se vsebinsko njeni pritožbeni očitki v pretežni meri nanašajo na zmotno ugotovljeno dejansko stanje.

V tej zadevi tožeča stranka kot upravnik večstanovanjske stavbe na J. 5 v L. od toženca kot etažnega lastnika zahteva plačilo obratovalnih stroškov v zvezi s stanovanjem in stroškov upravljanja za obdobje od julija 2002 do junija 2003, ki jih je zanj založila za plačilo računov dobaviteljem storitev. Tožeča stranka se sklicuje na obogatitev toženca in prikrajšanje na njeni strani, ker je zneske poravnavala iz svojih sredstev. Sodišče prve stopnje je odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka oprlo na sledeče ugotovitve: tožeča stranka ni izkazala, da je pogodbo o opravljanju stanovanjskih storitev za J. 5 v L. sklenila potrebna večina etažnih lastnikov; toženec je delno že plačal tožeči stranki uveljavljano terjatev in sicer za znesek 157,08 EUR (prej 37.643,66 SIT) v mesecih avgustu in decembru 2002; tožena stranka ni utemeljila pravilnosti solastniškega deleža oziroma na kakšni podlagi je določen ključ delitve stroškov, ki ga je upoštevala pri obračunu.

Pritožba ima sicer prav, da obstoj in veljavnost pogodbe o upravljanju stanovanjske hiše J. 5 v L. (priloga B 8), med pravdnima strankama ni bila sporna, zato ni podlage za drugačno sklepanje sodišča o tem. Izpodbijanje ugotovitve sodišča, da je toženec delno plačal terjatev tožeče stranke s preplačili v mesecih avgust in december 2002, pomeni zatrjevanje drugačnega dejanskega stanja od ugotovljenega, kar pa ni dopusten pritožbeni razlog v sporih majhne vrednosti. Pritožbeno sodišče pa se strinja tudi z razlogi sodbe v tem, da tožeča stranka ni opredelila, na kakšni podlagi je določila ključ delitve stroškov, ki ga je upoštevala pri obračunu terjatve za toženca v spornem obdobju, torej s tem ni opredelila zatrjevanega okoriščenja. Toženec je namreč že v ugovoru konkretizirano nasprotoval višini solastniškega deleža, kot je naveden v razdelilniku stroškov in se skliceval na nižji solastniški delež, ki izhaja iz kupoprodajne pogodbe. Zato bi morala tožeča stranka v prvi pripravljalni vlogi pojasniti ključ delitve stroškov in višino toženčevega solastniškega deleža, česar pa ni storila s tem, ko se je sklicevala zgolj na listine (razdelilnik stroškov), ki jih je v spis vložila tožena stranka. Kljub toženčevemu priznanju, da dela stroškov ni poravnal, pa v tem delu ni mogoče preizkusiti utemeljenosti tožbenega zahtevka, saj trditvena podlaga tožeče stranke ne zadošča za preizkus spornega ključa delitve stroškov. Res je tožeča stranka predlagala izvedenca finančne stroke, vendar šele v 2. pripravljalni vlogi z dne 18.6.2009, kar je prepozno glede na določbe 451. do 453. člena ZPP v zvezi z določbo 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o pravdnem postopku. Zato je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in sodbo potrdilo na podlagi 353. člena ZPP, saj niso podani pritožbeni razlogi, niti tisti, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.