VSK sodba I Cp 1043/2006
Sodna praksa višjih sodišč, 2007-05-08

ODŠKODNINSKO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

odškodninska odgovornost države - protipravnost - pripor

Če tiralice ni bilo oz. je ta že potekla, bi to moral uveljavljati v postopku za izročitev, kajti to so razlogi, ki se tičejo ekstradicijskega postopka, ni pa to predmet obravnave tega postopka po določbah 542. člena ZKP.

Pritožba se zavrne in p o t r d i izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki 2.100.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25.12.2002 do plačila ter mu povrniti pravdne stroške z enakimi obrestmi od izdaje sodbe do plačila, vse v 15-ih dneh. Tožečo stranko pa je obvezalo, da mora toženi stranki povrniti stroške postopka v znesku 83.930,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 21.3.2006.

Zoper to sodbo se je pritožil tožnik. Pritožbo je vložil iz vseh pritožbenih razlogov po zakonu. Najprej v pritožbi zatrjuje, da ni res, da bi bila zoper njega razpisana tiralica, kajti v primeru, če bi tiralica res obstajala, tožnik po izpustitvi na prostost, gotovo ne bi prostovoljno odšel v I.. S tem, ko je odšel v I., je sam omogočil izvršitev naloga iz tiralice organom, ki so jo izdali. Vse to pa je ostalo nerazčiščeno in bi bilo drugače odločeno, če bi sodišče na obravnavi opravilo poizvedbe o tem, ali je bila tiralica sploh veljavna, kdaj je bila izdana in kdaj preklicana. Nobenega zakonitega razloga ni bilo za pripor od 26.11.2000. Za postopek v zvezi z izročitvijo po 6.2.2001, ko je ministrstvo za pravosodje dovolilo izročitev. V najslabšem primeru pa ni bilo najmanjšega zakonitega razloga za čakanje na dejansko izročitev vse do pravnomočnosti kazenske sodbe izrečene pred Okrožnim sodišče v K.. Vse to kaže, da se je z izročitvijo tožnika čakalo toliko časa, da se ga je ves čas nezakonito zadrževalo v priporu in to zaradi zagotovitve njegove navzočnosti do pravnomočnosti kazenske sodbe. Do pravnomočnosti kazenske sodbe pa ni relevanten razlog za začasni odlog izročitve tožnika i. organom. Edini in izključni razlog za to je, da se je tožnika nezakonito zadržalo v priporu vse do pravnomočnosti sodbe okrožnega sodišča, da bi se ga lahko takrat poslalo na prestajanje zaporne kazni. To pa je več kot očitna protipravnost državnega organa za katero pa sodišče prve stopnje povsem drugačno ugotavlja, da ravnanje državnega organa ni bilo protipravno. Če bi se torej izvedeni dokazi, ki jih je tožnik predlagal na obravnavi izvedli, bi bila gotovo drugačna sodba. Takšno postopanje sodišča prve stopnje po mnenju tožnika ni bilo pravilno, saj ga postavlja v izrazito neenakopraven položaj glede dokaznega postopka in glede možnosti, da predstavi svoje dejanske in pravne argumente v sporu. Načelo kontradiktornosti v tem postopku je izraz pravice do enakega varstva pravic v postopku. Stanki mora biti zagotovljena pravica, da se poleg ostalega izjavi o rezultatih dokazovanja, v konkretnem primeru zaradi tega pa je obveznost sodišča, da pretehta relevantnost dokaznih predlogov in se opredeli do vseh bistvenih navedb. Zavrnjeni so bili tudi drugi dokazi, to je, dokazi z imenovanjem izvedenca medicinske stroke glede višine škode, kot tudi dokazi o vzročni zvezi med to škodo in nezakonitim dolgim priporom.

Dokazovanje obsega vsa dejstva, ki so pomembna za odločbo. O tem, kateri dokazi naj se izvedejo za ugotovitev odločilnih dejstev odloča sodišče (213. člen ZPP). Če je sodišče prve stopnje izvedbo dokazov, ki niso bili odločilni za zadevo zavrnilo, s tem ni kršilo načela kontradiktornosti in tudi ni postavilo tožnika v neenakopraven položaj, kajti sodišče prve stopnje je pretehtalo relevantnost dokaznih predlogov in se jasno opredelilo do vseh bistvenih navedb, ki so pomembne za odločitev. Za tiste predloge, ki pa niso relevantni pa sodišču prve stopnje ni potrebno pojasnjevati, zakaj niso pomembni, kot to napačno razume pritožnik. V predmetni zadevi torej ni bilo kršeno načelo kontradiktornosti in tudi ne enako varstvo pravic, saj naloga sodišča prve stopnje v tem postopku ni bila, da ugotavlja, ali je bila tiralica veljavno izdana, kot tudi ne, da izvaja dokaze o višini škode z izvedencem, kajti zahtevek je bil zavrnjen že po temelju.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo vse pravnopomembne dejanske okoliščine in tudi na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je bil pripor zoper tožnika odrejen zaradi ekstradicije v R. I., katere državljan je tožnik in je pripor trajal od 26.11.2000 do 26.3.2002, ko ga je preiskovalni sodnik Okrožnega sodišča v K. odpravil. V postopku za izročitev tožnika R. I. je minister za pravosodje Republike Slovenije z odločbo z dne 6.2.2006 pod točko 1 odločil, da se dovoli izročitev obdolženca (tožnika) R. I. zaradi kaznivega dejanja tihotapljenja mamil in pod točko 3, da se dovoljena izročitev obdolženca (tožnika) začasno odloži dokler ne bo končan kazenski postopek, ki teče zoper obdolženca (tožnika) v R. S.. Tožnik se je torej od 6.2.2001 nahajal v priporu zaradi dokončanja kazenskega postopka v Republiki Sloveniji in v primeru, če tega kazenskega postopka ne bi bilo, bi na podlagi odločbe ministra bil tožnik izročen R. I.. S sodbo Okrožnega sodišča v K. z dne 13.9.2001 je bil tožnik obsojen zaradi kaznivega dejanja goljufije po 2. v zvezi s 1. odst. 217. člena KZ, na dve leti zapora. V izrečeno kazen mu je bil vštet pripor in sicer od 6.2.2001 do 27.2.2002 skladno z določbo 49. člena KZ (sodba Višjega sodišča v Kopru z dne 27.2.2002 opr. št. Kp 627/2001). V zahtevi za varstvo zakonitosti vloženi zoper obe sodbi pa je Vrhovno sodišče Republike Slovenije s sodbo dne 13.6.2002 opr. št. I Ips 151/2002 ugotovilo, da v napadenih sodbah ni podana nobena kršitev zakona in tudi ne Ustave, zato je zahtevo zagovornikov obdolženca (tožnika) za varstvo zakonitosti, zavrnilo. Uporaba določbe 1. odst. 49. člena KZ torej ni prišla v poštev za čas od odreditve pripora z dne 26.11.2000 do izdaje odločbe ministra za pravosodje 6.2.2001 in tudi ne za čas od 27.2.2002 do 26.3.2002. Ta čas pa se bo lahko upošteval kot je povedalo že višje sodišče v svoji sodbi z dne 27.2.200 opr. št. Kp 627/2001 le v tistem postopku, ki se bo vodil v državi, ki je izročitev zahtevala. V pritožbi tožnik napada izključno odločitev kazenskega sodišča v postopku ekstradicije in v kazenskem postopku zoper tožnika, zaradi kaznivega dejanja goljufije. Če tiralice ni bilo oz. kot pravi, da je ta že potekla, bi to moral uveljavljati v postopku za izročitev, kajti to so razlogi, ki se tičejo ekstradicijskega postopka, ni pa to predmet obravnave tega postopka po določbah 542. člena ZKP. Za škodo po citiranih določbah zakona sicer država odgovarja ne glede na krivdo organa, ki jo je povzročil, seveda v tem postopku ni bila ugotovljena protipravnost postopanja. Zato, tudi niso podani razlogi iz 3. točke 1. odst. 542. člena ZKP, kot tudi ne razlogi iz 1., 2. in 4 točke 1. odst. 542. člena ZKP. Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna, pritožba pa neutemeljena, zato jo je pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (člen 353 ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.