TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSK sklep Kp 13/2007
Sodna praksa višjih sodišč, 2007-04-25

odpoved pravici do pritožbe - nepreklicnost odpovedi - nedovoljena pritožba - zmota

Dejstvo, da se obdolženec naj ne bi zavedal vseh posledic, ki nastanejo s pravnomočnostjo sodbe, to je, da ne bo mogel dobiti poslovnega vizuma za Republiko Hrvaško, kjer živi in dela, samo po sebi ne potrjuje trditve, da je bila izjava o odpovedi pravici do pritožbe dana v zmoti. Izjavo, da se odpoveduje pravici do pritožbe zoper sodbo, je obdolženec napisal lastnoročno in jo tudi podpisal, kar torej kaže na voljno in hoteno ravnanje. Kolikor se ob tem ni zavedal vseh daljnosežnosti, ki bodo nastopile z dano izjavo in posledično pravnomočnostjo sodbe, pa ni moč govoriti o napakah volje ob podaji izjave, ki je bila, kot rečeno jasna in nedvoumna.

Pritožba obdolženčevega zagovornika se kot neutemeljena z a v r n e.

Okrajno sodišče v P. je z izpodbijanim sklepom zavrglo pritožbo obdolženčevega zagovornika, katero je vložil zoper izrečeno sodbo.

Zoper sklep se pritožuje obdolženčev zagovornik in sicer zaradi zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka in nepravilne uporabe materialnega prava. Sodišču druge stopnje predlaga, da izpodbijani sklep razveljavi in pritožbo dopusti.

Višji državni tožilec je v pisnem mnenju predlagal zavrnitev pritožbe.

Sodišče prve stopnje je pritožbo zoper sodbo zavrglo iz razloga, ker se je obdolženec po razglasitvi sodbe, odpovedal pravici do pritožbe. Ker je takšna odpoved nepreklicna, je zato bilo potrebno pritožbo kot nedovoljeno zavreči. Takšnega pravilnega zaključka pa pritožbena izvajanja češ, da se je obdolženec pritožbi odpovedal v zmoti, ne morejo ovreči. Že iz pritožbenih navedb je namreč moč razbrati, da izjava o odpovedi pravici do pritožbe, ni bila podana v zmoti. Dejstvo, da se obdolženec naj ne bi zavedal vseh posledic, ki nastanejo s pravnomočnostjo sodbe, to je, da ne bo mogel dobiti poslovnega vizuma za Republiko Hrvaško, kjer živi in dela, samo po sebi ne potrjuje trditve, da je bila izjava o odpovedi pravici do pritožbe, dana v zmoti. V razpravnem zapisniku je razvidno, da je bil obdolženec navzoč ob razglasitvi sodbe in tudi poučen o dolžnosti napovedi pritožbe in posledicah, če tega ne bo storil. Izjavo, da se odpoveduje pravici do pritožbe zoper sodbo, je obdolženec napisal lastnoročno in jo tudi podpisal, kar torej kaže na voljno in hoteno ravnanje. Kolikor se ob tem ni zavedal vseh daljnosežnosti, ki bodo nastopile z dano izjavo in posledično pravnomočnostjo sodbe, pa ni moč govoriti o napakah volje ob podaji izjave, ki je bila, kot rečeno jasna in nedvoumna. Ker je izjava o odpovedi pravici do pritožbe nepreklicna, je tako sodišče prve stopnje ravnalo povsem pravilno, ko je vloženo pritožbo zoper sodbo kot nedovoljeno zavrglo. Zato je sodišče druge stopnje glede na vse povedano pritožbo obdolženčevega zagovornika na podlagi 3. odst. 402. čl. ZKP, kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep II Cp 815/2006
Sodna praksa višjih sodišč, 2007-02-13

ugotovitev vrednosti nepremičnine - pripombe strank - nestrinjanje z ugotovljeno vrednostjo

Dolžnik šele v pritožbi navaja svoje nestrinjanje z ocenjeno vrednostjo nepremičnine. Pritožbeno sodišče taki pritožbi ni sledilo, saj je bila dolžniku dana možnost izraziti svoje pripombe na izvedensko mnenje, tako da s takimi pritožbenimi navedbami ne more več uspeti.

Pritožba se zavrne in p o t r d i izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je vrednost dolžnikove nepremičnine, k.o. P., to je klet št. 6 in dvosobno stanovanje s kabinetom v III. nadstropju na naslovu O. in v izmeri 70,38 m2, 39.000.000,00 SIT. Iz obrazložitve izhaja, da je sodišče ugotovilo vrednost nepremičnine s sodnim cenilcem, ki je dne 20.02.2006 izdelal pisno mnenje o tržni ceni nepremičnine na dan cenitve, o kateri se dolžnik ni izjasnil, upnik pa nanjo ni imel pripomb.

Zoper navedeni sklep se pritožuje dolžnik in v pritožbi navaja, da je prepričan, da glede na lego stanovanja, njegovo lokacijo in starost objekta, v katerem se stanovanje nahaja, ugotovljena vrednost nepremičnine ne ustreza realni tržni ceni stanovanja. Ker torej meni, da je ugotovljena vrednost prenizka, zaradi česar je naročil novo cenitev, ki jo bo sodišču dostavil v najkrajšem možnem času.

V predmetni zadevi iz spisovnih podatkov nedvomno izhaja, da je sodišče prve stopnje pozvalo vse stranke postopka, vključno z dolžnikom, naj se v roku 8-ih dni izjavijo o izvedenskem mnenju oziroma podajo svoje pripombe na cenitev sodnega cenilca, ki je bil angažiran v tem postopku. Ta poziv je dolžnik prejel dne 08.03.2006, vendar nanj ni odgovoril. Dolžnik torej šele v pritožbi navaja svoje nestrinjanje z ocenjeno vrednostjo nepremičnine, ki jo utemeljuje z lego, lokacijo in starostjo stanovanja. Pritožbeno sodišče taki pritožbi ni sledilo, saj je bila dolžniku dana možnost izraziti svoje pripombe na izvedensko mnenje, tako da s takimi pritožbenimi navedbami v tej fazi postopka ne more več uspeti. Dolžnik bi moral, če se z izvedenskim mnenjem ni strinjal, svoje pripombe podati še pred izdajo izpodbijanega sklepa oziroma vsaj prositi sodišče za podaljšanje roka za pripombe, v katerem bi lahko prišel do svoje cenitve, česar pa ni storil. Te svoje cenitve dolžnik ni priložil niti sami pritožbi, pač pa jo je sodišču dostavil šele dva tedna po izteku pritožbenega roka, kar še dodatno utemeljuje zaključek pritožbenega sodišča v neutemeljenost njegove pritožbe. Ker pritožbeno sodišče tudi uradoma upoštevnih bistvenih kršitev postopka po 2. odstavku 350. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ ni zasledilo, je v skladu z 2. točko 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ pritožbo dolžnika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 1812/2007
Sodna praksa višjih sodišč, 2007-03-21

V izvršbi, začeti po uradni dolžnosti, domneve iz 1. odst. 58. člena ZIZ smiselno ni možno uporabiti.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Dolžnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo ugovor dolžnika proti sklepu o izvršbi Okrajnega sodišča na Vrhniki, opr. št. I 02/00703 z dne 28.10.2006. Ugovor je zavrnilo, ker dolžnik v ugovoru ni navedel nobenega razloga, ki bi preprečeval izvršbo (55. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju -ZIZ). Ugovor, da sodba Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. I K 1157/97 z dne 19.4.2002, s katero mu je bilo naloženo plačilo 150.000,00 SIT povprečnine, ni pravnomočna, je zavrnilo, ker je na sodbi ugotovljeno, da je sodba postala pravnomočna 19.4.2002.

Zoper sklep sodišča prve stopnje je vložil pritožbo dolžnik po svojem pooblaščencu iz razloga zmotne uporabe materialnega prava, v kateri predlaga, da se izpodbijani sklep spremeni tako, da se izvršba ustavi, podrejeno, da se izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Bistvo pritožbenih navedb je, da upnik na ugovor dolžnika ni odgovoril in bi zato sodišče moralo postopati po določilu 1. odst. 58. člena ZIZ, v katerem je določeno, da če upnik v roku ne odgovori na ugovor, sodišče odloči o ugovoru. Pri tem šteje, da so dolžnikove navedbe v ugovoru resnične.

Že sodišče prve stopnje je v obrazložitvi izpodbijanega sklepa dolžniku pojasnilo, da dejstvo, da če upnik ne odgovori na ugovor dolžnika, nima avtomatično za posledico, da je ugovor dolžnika utemeljen, ampak je odločitev o ugovoru dolžnika odvisna od utemeljenosti ugovornih navedb. Pritožnik tako zmotno interpretira vsebino določila 1. odst. 58. člena ZIZ.

Poleg tega gre v tem primeru za izvršbo začeto po uradni dolžnosti. V taki izvršbi se šteje, da upnika ni in je zato določila, ki se nanašajo na upnika v izvršilnem postopku le smiselno uporabljati. To pomeni, da če upnika ni, ni možno pričakovati, da bo vložil odgovor na ugovor. Domnevo iz 1. odst. 58. člena ZIZ zato v izvršbi, začeti po uradni dolžnosti, smiselno ni možno uporabiti.

Sodišče prve stopnje je tudi pravilno ugotovilo, da je na izvršilnem naslovu, ki je podlaga za izvršbo v tej zadevi, klavzula o pravnomočnosti. Na klavzulo o pravnomočnosti je izvršilno sodišče vezano. Sodišče prve stopnje je zato pravilno zavrnilo dolžnikov ugovor, da predlagani izvršilni naslov ni sposoben za izvršbo (19. člen ZIZ). Pritožbo dolžnika je bilo zato zavrniti in potrditi sklep sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 5873/2006
Sodna praksa višjih sodišč, 2007-03-21

Tretja je dolžna povrniti upniku stroške za sestavo njegovega odgovora na njen ugovor, če jih je neutemeljeno povzročila.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Pritožnik krije sam svoje pritožbene stroške.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo ugovor tretje D. Š. in jo napotilo na pravdo za ugotovitev, da je izvršba na nepremičnino, stanovanje št. 00 v pritličju stanovanjske hiše, stavbe na naslovu XX, s pripadajočimi skupnimi deli, prostori in napravami, nedopustna. Odločilo je tudi, da upnik sam krije svoje stroške odgovora na ugovor.

Zoper tisti del sklepa sodišča prve stopnje, s katerim je odločeno, da upnik sam krije svoje stroške odgovora na ugovor, je upnik vložil pritožbo, v kateri navaja, da je sodišče prve stopnje napačno odločilo, da je upnik dolžan sam kriti svoje stroške odgovora na ugovor. Določilo 160. člena Zakona o pravdnem postopku, na katerega je sodišče prve stopnje oprlo svojo odločbo, ureja drugačno situacijo, kot je v tem primeru. Za odločitev je uporabiti določilo 38. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju. Ker tretja ni uspela z ugovorom, bi morala upniku povrniti stroške odgovora na ugovor.

V določilu 38. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju ni konkretnega določila, kako je s povrnitvijo stroškov, ki jih tretji neutemeljeno povzroči upniku. Je samo določilo 6. odstavka 38. člena ZIZ, da je upnik dolžan povrniti stroške tretjemu, ki mu jih je neutemeljeno povzročil. Po sklepanju od podobnega na podobno (a simili ad simile), je tretji dolžan upniku povrniti stroške v zvezi z njegovim ugovorom, če mu jih je neutemeljeno povzročil.

V danem primeru je tretja v ugovoru uveljavljala, da je izvršba na stanovanje, ki je predmet izvršbe v tem postopku, nedopustna v obsegu 45/100, ker je ona lastnica tega stanovanja v takšnem obsegu. Svojo solastninsko pravico je dokazovala s pravnomočno sodbo Okrajnega sodišča v Kranju, opr. št. P 422/95 z dne 6.12.1995 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani, opr. št. I Cp 105/96. Dokaz o obstoju njene solastninske pravice na predmetu izvršbe je tako trden, da je možno reči, da z vložitvijo ugovora upniku ni neutemeljeno povzročila stroškov. Tretja zato upniku ni dolžna povrniti stroškov za sestavo njegovega odgovora na njen ugovor. Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna in je bilo zato pritožbo zavrniti in potrditi sklep sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (v 2. točki izreka).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Kp 366/2007
Sodna praksa višjih sodišč, 2007-05-18

kaznivo dejanje kršitve temeljnih pravic delavcev - opis dejanja

Konkretna posledica pri kaznivem dejanju, ko državni tožilec očita obdolžencu, da delavki ni plače izplačeval v celoti, je prikrajšanje pri plači, vendar za konkretizacijo ni potrebno, da so navedeni vsi posamezni zneski prikrajšanja.

Pritožbi državne tožilke se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje pri preizkusu obtožnega predloga po 1. odstavku 439. člena ZKP iz razloga po 1. točki 1. odstavka 277. člena ZKP zavrglo obtožni predlog zoper obdolženca zaradi kaznivega dejanja po členu 205 KZ.

Proti temu sklepu je državna tožilka vložila pritožbo, zaradi kršitve kazenskega zakona in predlagala razveljavitev sklepa.

Državna tožilka je v obtožnem predlogu, ki ga je vložila zoper obdolženca dne 22.9.2006 obdolžencu očitala, da je delavko Z. Ž. prikrajšal za plačo s tem, da ji ni izplačeval v izreku navedenih posameznih zneskov celotne plače, temveč le določene nižje zneske plače in jo s tem prikrajšal za točno neugotovljene zneske. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da je znesek prikrajšanja premalo konkretiziran, ker v opisu ni naveden točen znesek prikrajšanja in nato zaključilo, da za to opisano ravnanje nima vseh znakov kaznivega dejanja po 205. členu KZ. Državna tožilka takšno odločitev utemeljeno izpodbija in zatrjuje, da opis obdolžencu očitanega kaznivega dejanja vsebuje vse znake tega kaznivega dejanja.

Ni sicer dvoma, da bi bil opis popolnejši, če bi bili navedeni vsi zneski prikrajšanja, vendar pa je konkretna posledica obdolžencu očitanega kaznivega dejanja po členu 205, to je prikrajšanje pri plači, ki pa je tudi z navedbo le posameznih nižjih zneskov (24.000,00, 12.000,00 in 39.000,00 SIT), tudi po oceni pritožbenega sodišča zadostna podlaga oziroma okvir za ugotavljanje dejanskega stanja obdolžencu očitanega kaznivega dejanja, da je v nasprotju z blanketnimi predpisi plače delavki ni izplačeval v celoti. Ker so tako tudi po oceni pritožbenega sodišča v obtožnem predlogu navedeni vsi znaki obdolžencu očitanega kaznivega dejanja, je pritožbi državne tožilke ugodilo, izpodbijani sklep o zavrženju razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

KZ člen 205,  205.  ZKP člen 437,  437/1,  437/1-1,  437,  437/1,  437/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Kp 1430/2006
Sodna praksa višjih sodišč, 2007-02-13

izločitev dokazov - glavna obravnava - pritožba zoper sklep o izločitvi

Pritožbeno sodišče se sicer strinja z navedbami pritožnika, da strokovno mnenje izvedenca V. K. in odgovori na njegove zaključke izvedenca J. P. ne predstavljajo nedovoljenih dokazov, ki bi jih bilo treba izločiti in da gre v konkretnem primeru zgolj za izvajanje pravice obdolženca, da navaja dejstva in predlaga dokaze, ki mu utegnejo koristiti, vendar je moralo drugostopno sodišče pritožbo kljub temu zavreči kot nedovoljeno na podlagi 4. odst. 340. člena ZKP. Na podlagi istega določila bo lahko pritožnik enake razloge uveljavljal v morebitni pritožbi zoper sodbo.

Pritožba zagovornika obdolženega B. L. se zavrže kot nedovoljena.

Sodišče prve stopnje je z uvodoma navedenim sklepom iz kazenskega spisa opr. št. K 13/2005 izločilo analizo prometne nezgode V. K., "sodnega izvedenca" za prometno stroko, na list. št. 124 in 125 ter odgovore na njegove zaključke J. P., sodnega izvedenca za prometno stroko, na list. št. 129 do 131. Odločilo je tudi, da se bodo navedene listine po pravnomočnosti sklepa zaprle v poseben ovitek in izročile preiskovalnemu sodniku, ki ga bo hranil ločeno od drugih spisov.

Zoper sklep se je pravočasno pritožil zagovornik obdolženca zaradi kršitve določb kazenskega postopka in predlagal, da se izpodbijani sklep razveljavi.

Iz razlogov izpodbijanega sklepa izhaja, da je sodišče prve stopnje iz kazenskega spisa opr. št. K 13/2005 izločilo listine št. 124, 125 ter 129 do 131, ker je menilo, da postopek dopolnitve izvedenskega mnenja sodnega izvedenca J. P. ni bil izveden skladno z določili ZKP. Ugotovilo je tudi, da izločena dokaza sama po sebi nista nedovoljena, sta pa to postala zaradi načina izvedbe. Sodišče prve stopnje je na koncu navedenega sklepa dalo tudi pravni pouk o pravici do pritožbe v roku treh dni na Višje sodišče v Ljubljani.

4. odst. 340. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) določa, da pred koncem dokaznega postopka izda senat po uradni dolžnosti ali na predlog strank sklep, s katerim izloči iz spisov zapisnike in druge dokaze, na katere se po določbah ZKP ne sme opirati sodna odločba. Sklep, s katerim je bilo odločeno o izločitvi zapisnikov in drugih dokazov, pa se sme izpodbijati le s pritožbo zoper sodbo.

Pritožbeno sodišče se sicer strinja z navedbami pritožnika, da strokovno mnenje izvedenca V. K. in odgovori na njegove zaključke izvedenca J. P. ne predstavljajo nedovoljenih dokazov, ki bi jih bilo treba izločiti in da gre v konkretnem primeru zgolj za izvajanje pravice obdolženca, da navaja dejstva in predlaga dokaze, ki mu utegnejo koristiti, vendar je moralo drugostopno sodišče pritožbo kljub temu zavreči kot nedovoljeno na podlagi 4. odst. 340. člena ZKP. Na podlagi istega določila bo lahko pritožnik enake razloge uveljavljal v morebitni pritožbi zoper sodbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Kp 1476/2006
Sodna praksa višjih sodišč, 2007-01-09

stroški - oškodovanec kot tožilec - oprostitev plačila

Nevednost oškodovanca oz. njegova neseznanjenost s stroškovnimi posledicami umika obtožnega predloga ni razlog za oprostitev plačila stroškov kazenskega postopka, saj ne gre za primer iz 3. odstavka 96. člena ZKP, ko stroški bremene proračun.

Pritožba M. B. se zavrne kot neutemeljena.

Sodišče prve stopnje je z uvodoma navedenim sklepom na podlagi 3. odstavka 295. člena ZKP ustavilo kazenski postopek zoper obdolženega A. G., zaradi dveh kaznivih dejanj kršitve človeškega dostojanstva z zlorabo uradnega položaja ali uradnih pravic po 270. členu KZ. Na podlagi 3. odstavka 96. člena ZKP je sodišče prve stopnje odločilo, da mora oškodovanec kot tožilec povrniti stroške kazenskega postopka iz 1. do 5. točke 2. odstavka 92. člena ZKP, potrebne izdatke obdolženca ter potrebne izdatke in nagrado njegovega zagovornika ter plačati na 65.000,00 SIT odmerjeno povprečnino.

Zoper sklep se je pravočasno pritožil oškodovanec kot tožilec M. B. brez navedbe pritožbenih razlogov in predlagal, da ga pritožbeno sodišče oprosti plačila stroškov postopka.

Na podlagi 3. odstavka 96. člena ZKP morata zasebni tožilec in oškodovanec kot tožilec povrniti stroške kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena tega zakona, potrebne izdatke obdolženca ter potrebne izdatke in nagrado za njegovega zagovornika, če se postopek konča s sklepom, s katerim se postopek ustavi, razen če se postopek ustavi oziroma če se obtožba s sodbo zavrne zaradi obdolženčeve smrti, ali pa zaradi tega, ker je kazenski pregon zastaral zaradi zavlačevanja postopka, ki ga ni mogoče pripisati v krivdo zasebnemu tožilcu ali oškodovancu kot tožilcu. Ker je oškodovanec kot tožilec po svojem pooblaščencu po razpisu glavne obravnave poslal pisno izjavo, da umika obtožni predlog zoper obdolženega A. G., je sodišče prve stopnje pravilno na podlagi 3. odstavka 293. člena ZKP kazenski postopek ustavilo ter v skladu z določilom 3. odstavka 96. člena ZKP odločilo o stroških kazenskega postopka. Oškodovanec kot tožilec v svoji pritožba navaja, da ni vedel, da bo v takšnem primeru dolžan nositi stroške, saj če bi bil o tem seznanjen, obtožnega predloga ne bi umaknil. Nevednost oziroma neseznanjenost s stroškovnimi posledicami umika, pa ni razlog, zaradi katerega bi sodišče glede na določilo 3. odstavka 96. člena ZKP oškodovanca kot tožilca oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka, saj ne gre za izjeme, ki jih določa zakon. Zakon o kazenskem postopku pa tudi ne predvideva možnosti, da bi se oškodovanca kot tožilca oprostilo plačevanja stroškov zaradi nezmožnosti plačila. Zato je pritožbeno sodišče pritožbo oškodovanca kot tožilca, ki se zavzema za oprostitev plačila, ker mora preživljati štiri otroke in živi od socialne pomoči, zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep II Ip 35/2007
Sodna praksa višjih sodišč, 2007-03-30

ugovor zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine - neobrazložen ugovor - zatrjevana relevantna dejstva in predlagani dokazi

Dolžnik mora, da bi z ugovorom uspel, poleg navedb o relevantnih dejstvih zanje predlagati ali predložiti tudi ustrezne dokaze.

Pritožba dolžnika se zavrne in p o t r d i izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi z dne 10.8.2004, potem ko je ocenilo, da je dolžnikov ugovor neobrazložen.

Proti navedenemu sklepu se je pritožil dolžnik, ki v pritožbi navaja, da se s tako odločitvijo sodišča prve stopnje ne strinja. Poudarja, da je z upnikom prekinil poslovno sodelovanje. Navaja še, da je povsem jasno, da če plačuje obveznosti iz davkov v tromesečnem obdobju in s tem tudi dostavlja potrebne račune in dokumente vsake tri mesece, mu upnik nikakor ne more zaračunavati storitev tudi za mesece, kjer ni obračunskega dela. Zato bi moralo sodišče še enkrat presoditi in stranke v postopku zaslišati.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izpodbijani sklep izdalo v skladu z določili 2. odst. 53. čl., 61. čl. in 5. odst. 62. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ). Tudi po prepričanju pritožbenega sodišča namreč ugovor, kot ga je podal v konkretnem primeru dolžnik, ni obrazložen in je tedaj sodišče prve stopnje pravilno ravnalo, ko ga je zavrnilo. V obravnavanem primeru je namreč upnik predlagal izvršbo na podlagi verodostojnih listin. V takem primeru je ugovor utemeljen le, kadar dolžnik v njem navede dejstva, ki so pravno pomembna, torej taka, ki preprečujejo izvršbo in zanje predloži tudi dokaze. Dolžnik v svojem ugovoru ne zanika, da je bil v obdobju, na katerega se nanaša upnikova terjatev v poslovnem razmerju z upnikom. Zgolj okoliščina, da je kasneje z njim sodelovanje prekinil, pa na uveljavljeno terjatev nima vpliva. Za trditev, da v obravnavanem primeru upnik neutemeljeno uveljavlja plačilo izdanih računov in da je te račune zavrnil, pa dolžnik, kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, ni niti predložil, niti predlagal prav nobenega dokaza. Ker pa mora dolžnik, da bi z ugovorom uspel, poleg navedb o relevantnih dejstvih zanje predlagati ali predložiti tudi ustrezne dokaze, tega pa, kot je bilo pravilno ugotovljeno ni storil, je odločitev sodišča prve stopnje popolnoma pravilna. Pritožbena trditev, da bi moralo sodišče v postopku zaslišati stranke, pa predstavlja nedovoljeno pritožbeno novoto po 1. odst. 337. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP), ki se glede na določilo 15. čl. ZIZ uporablja tudi v postopku izvršbe in zavarovanja. Dolžnik namreč glede tega, šele v pritožbi predlaganega dokaza, niti ni navedel, da ga brez svoje krivde ni mogel predlagati pravočasno. Zato je pritožbeno sodišče na podlagi 2. tč. 365. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ pritožbo dolžnika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

ZIZ člen 53,  53/2,  61,  62,  62/5,  53,  53/2,  61,  62,  62/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.