VSL sodba in sklep II Cp 691/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-05-18

negmotna škoda - odškodnina za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti

Zavrnjena je bila pritožba zoper odmero odškodnine, ugodeno je bilo

pritožbi in znižan prisojeni znesek odškodnine le zaradi napake pri

odštetju valoriziranega plačanega dela odškodnine.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v

izpodbijanem delu glede odločitve o glavni stvari (I točka izreka

sodbe) delno spremeni tako, da se prisojena odškodnina zniža za

18.318,00 SIT z zamudnimi obrestmi od tega zneska, glede zneska

20.000,00 SIT z zamudnimi obrestmi se sodba sodba sodišča prve

stopnje razveljavi, glede odločitve o stroških prvostopnega postopka

(III. točka izreka sodbe) pa razveljavi in vrne sodišču prve stopnje

v novo odločanje. Po spremembi se tako sodba sodišča prve stopnje

"Tožena stranka je dolžna plačati tožeči stranki E.T. odškodnino v

znesku 329.020,00 SIT skupaj z zamudnimi obrestmi in sicer od

1.1.2002 do dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje (31.8.2004) v

višini predpisane obrestne mere, zmanjšane za temeljno obrestno mero,

od prvega dne po izdaji prvostopne sodbe pa po predpisani obrestni

V preostalem delu pa se pritožba zavrne in se v nerazveljavljenem,

nespremenjenem, a izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve

O pritožbenih stroških bo odločeno s končno odločbo.

S sodbo v izpodbijanem delu je sodišče prve stopnje delno ugodilo

tožbenim zahtevkom tožnikov za plačilo odškodnine za gmotno in

negmotno škodo in sicer tožeči stranki prisodilo skupni znesek

367.400,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zneska 20.000,00

SIT od 21.12.1998 dalje, od zneska 347.000,00 SIT pa od 1.1.2002 do

dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje (31.8.2004) v višini

predpisane obrestne mere, zmanjšane za temeljno obrestno mero, od

prvega dne po izdaji prvostopne sodbe pa po predpisani obrestni meri

zamudnih obresti. Odločilo je še, da je tožena stranka dolžna tožeči

stranki povrniti 43.616,30 SIT SIT njenih pravdnih stroškov z

zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje prvostopne sodbe do plačila,

Proti navedenemu delu sodbe vlaga pritožbo tožena stranka. Uveljavlja

vse pritožbene razloge. Predlaga razveljavitev izpodbijanega dela

sodbe. Opozarja, da je sodišče z izpodbijano sodbo dosodilo 20.000,00

SIT gmotne škode z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dne 21.12.1998

dalje do plačila. S tem je zagrešilo absolutno bistveno kršitev

določb pravdnega postopka, saj je bilo o tem delu zahtevka že

pravnomočno razsojeno s sodbo z dne 12.11.2002, saj se tožena stranka

v tem delu ni pritožila. Pri odmeri odškodnine je zmotno uporabljeno

materialno pravo. Previsoka je odškodnina iz vseh treh odškodninskih

postavk glede na mnenje izvedenca dr. S.. Intenzivnost in trajanje

zelo hudih bolečin tožnice ne upravičujejo do prisojenega zneska

denarne odškodnine. Tožnica zaradi nihajne poškodbe vratne hrbtenice

zmore vsa dela , katera je bila sposobna opravljati pred nezgodo, za

nobeno delo tudi ni omejeno sposobna. Le pri določenih aktivnostih

se pojavijo lažje bolečine, zaradi česar je manj učinkovita. Glede na

takšne ugotovitve izvedenca, predvsem pa glede na dejstvo, da

tožnica ni povedala, da naj bi duševno trpela, je slednje kvečjemu

mogoče upoštevati pri odmeri denarne odškodnine za telesne bolečine.

Glede na način nastanka škodnega dogodka tožnica hudega primarnega

strahu ni doživela. Teža utrpelih telesnih poškodb, ki niso zahtevale

operativnih posegov, zdravljenje pa je potekalo brez komplikacij in

glede na način zdravljenja, ji ni prizadejalo hudega sekundarnega

strahu. Tožnica ni upravičena do prisojene odškodnine za strah. Od

zneska prisojene odškodnine v višini 1.200.000,00 SIT bi bilo

potrebno odšteti revalozirani znesek nespornega dela odškodnine, ki

znaša 870.980,00 SIT. Tako bi bila razlika kvečjemu 329.020,00 SIT,

kar je v razlogih sodbe tudi navedeno, je pa to v nasprotju z

izrekom, kjer je tožnici prisojen znesek 374.400,00 SIT. S tem je

sodišče zagrešilo drugo absolutno bistveno kršitev določb postopka,

saj obstaja nasprotje med izrekom in razlogi sodbe, zaradi česar

sodbe ni mogoče preizkusiti. Pritožnica izpodbija tudi stroškovni

del. Poudarja, da je sodišče pri uspehu strank v pravdi napačno

štelo, da sta tožnika uspela v višini 13%, kar pa ne drži, saj je

tožnik v pravdi v celoti propadel, tožnica pa je uspela v višini 24

%, pri čemer sodišče ni upoštevalo stroškov tožene stranke.

Pritožnica utemeljeno očita, da je sodišče prve stopnje nepravilno

ponovno prisodilo znesek odškodnine za negmotno škodo v višini

20.000,00 SIT, čeprav je bilo o tem že pravnomočno odločeno s sodbo

sodišča prve stopnje opr.štev. P 592/2000-III-29, z dne 12.11.2002.

Ker se tožena stranka zoper navedeni del citirane prvostopne sodbe ni

pritožila, je ta del postal pravnomočen na podlagi navedene

prvostopne sodbe. Zato je v tem delu zagrešena bistvena kršitev

določb pravdnega postopka, vsebinsko uveljavljena v pritožbi - iz 12.

točke 2. odstavka 339. člena ZPP (odločanje o pravnomočno razsojeni

zadevi - res iudicata). Zato je moralo pritožbeno sodišče v tem delu

ugoditi pritožbi in s sklepom razveljaviti sodbo sodišča prve stopnje

Neutemeljena pa je pritožba, kolikor izpodbija odmero odškodnine, kot

jo je opravilo sodišče prve stopnje. V zvezi z odškodnino za strah

pritožbeno sodišče nima pomislekov glede odmere v znesku 200.000,00

SIT za primarni in sekundarni strah. Po ugotovitvah sodišča prve

stopnje je tožnica ob samem trčenju utrpela hud strah, nato pa jo je

zgrabila panika in strah pred smrtjo, ki sta trajala vse do prihoda

rešilnega avtomobila, strah zaradi škodnega dogodka pa se tudi potem

ni povsem polegel, temveč se je ponovil ponoči deset dni kasneje,

zaradi česar je morala celo uživati pomirjevala, in se nato še mesec

dni ni upala voziti z avtom, strah pa ob spominu na škodni dogodek v

njeni duševnosti odzvanja še sedaj. Če se k temu doda še strah, ki ga

je tožnica utemeljeno trpela zaradi izzida zdravljenja, kot ga je

ugotovilo sodišče prve stopnje (7 dni trajajoč strah srednje

intenzitete in lažje intenzitete še dva meseca, pri čemer je imela

tožnica za strah objektivne razloge, saj je bila ugotovljena prosta

plast tekočine v trebuhu, kasneje pa so se pojavile bolečine in

zmanjšana gibljivost vratne hrbtenice), prisojeni znesek kljub temu,

da res ni šlo za operativne posege in je zdravljenje potekalo brez

komplikacij, nikakor ne presega okvirov, ki so se oblikovali v sodni

praksi, ob upoštevanju meril in kriterijev iz 200. člena ZOR.

Primerna je tudi odškodnina za telesne bolečine in nevšečnosti med

zdravljenjem. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenčevega mnenja

pravilno ugotovilo, da so hude bolečine trajale en dan neprestano,

potem pa še nekaj dni občasno, nato pa je tožnica srednje bolečine

trpela 14 dni in lahke še mesec dni po poškodbi, občasne lahke pa še

kasneje in jih trpi še danes. Upoštevaje še ugotovljene številne

nevšečnosti opisane v izpodbijani sodbi (teden dni v bolnišnici,

nošenje vratne ortoze deset dni, rentgensko slikanje in

fizioterapije, številni pregledi pri zdravnikih, jemanje

analgetikov), predstavlja znesek 400.000,00 SIT odškodnine iz tega

naslova kvečjemu še nekoliko prenizko odškodnino iz tega naslova,

Sodišče prve stopnje je za duševne bolečine zaradi zmanjšanja

življenjskih aktivnosti priznalo tožnici z izpodbijano sodbo znesek

600.000,00 SIT, ki predstavlja odmero, ki se približuje spodnji meji

odmer odškodnin iz naslova te škodne postavke. Pritožbeno sodišče

enako kot sodišče prve stopnje ne dvomi, da tožnica duševno trpi

zaradi ugotovljenih življenjskih omejitev. Te pa niso tako neznatne,

kot to poskuša prikazati tožena stranka v pritožbi. Predvsem omejitve

pri vsakodnevnem delu, ko mora tožnica med delom večkrat počivati, da

mora pri težjih opravilih vlagati več naporov in da se rekreira v

manjši meri kot prej, predstavljajo ustrezno dejansko podlago za

prisojo izpodbijanega zneska. Ob povedanem gre za povečano porabo

časa in večje napore, ki jih mora pri delu vlagati tožnica, da doseže

enake rezultate kot prej, kot tudi omejitve, ki ji onemogočajo enako

obsežno in intenzivno - predvsem prostočasovno aktivnost. Upoštevaje

njeno starost in dejstvo, da bodo omejitve trajale tudi v bodoče, je

tudi ta prisojeni zensek v okviru meril in kriterijev iz 200. člena

Pritožbeno sodišče pa pritrjuje pritožbi še v delu, ko ta opozarja na

računsko napako pri odštevanju valoriziranega zneska plačanega dela

odškodnine od prisojene odškodnine. Od prisojenega zneska

1.200.000,00 SIT za negmotno škodo je potrebno odšteti znesek

valorizirane že prejete odškodnine, ki znaša 870.980,00 SIT in znaša

tako razlika 329.020 SIT. Ker je sodišče iz naslova odškodnine za

negmotno škodo prisodilo znesek 347.400,00 SIT, predstavlja znesek

18.380,00 SIT preveč priznano odškodnino in je zato sodišče druge

stopnje s spremembo prvostopne sodbe za navedeni znesek znižalo

odškodnino. Ob povedanem je pritožbeno sodišče v navedenem obsegu

pritožbi ugodilo in spremenilo v navedenem obsegu sodbo sodišča prve

stopnje spremenilo (smiselna uporaba 1. točke 358. člena ZPP).

Tožena stranka je tako ob povedanem dolžna plačati tožeči stranki še

znesek 329.020,00 SIT (367.400,00 SIT - 20.000,00 SIT - 18.380,00

V preostalem delu pa je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in

potrdilo v nespremenjenem, nerazveljavljenem in izpodbijanem delu

materialnopravno pravilno sodbo sodišča prve stopnje. Tudi uradoma

izveden preizkus prvostopne odločbe namreč ni pokazal kakšnih

procesnih nepravilnosti, ki bi terjale poseg pritožbenega sodišča v

izpodbijano odločbo po uradni dolžnosti (2.odstavek 350. člena ZPP in

Utemeljena pa je pritožba tudi v delu glede odločitve o stroških.

Sodišče prve stopnje je odmerilo stroške tako, da je toženi stranki

naložilo v plačilo 13% stroškov tožečih strank. Takšna odločitev pa

je materialnopravno nepravilna iz dveh razlogov: ni upoštevano, da

sta tožeči stranki navadna formalna sospornika v smislu 2. točke 191.

člena ZPP in ni upoštevano, da je tožena stranka v pretežnem delu

uspela v tej pravdi (glede tožnikovega zahtevka v celoti, glede

tožničinega pa skoraj v tričetrtinskem delu). Upoštevaje določbo 2.

odstavka 154. člena ZPP pa mora sodišče odločati o stroških pravdnih

strank glede na uspeh vsake od strank v pravdi. Po določbi 161. člena

ZPP nadalje trpijo načeloma sosporniki stroške po enakih delih, razen

če je med njimi precejšnja razlika glede njihovega deleža pri spornem

predmetu - v tem primeru jih določi sodišče po tem sorazmerju. To pa

pomeni, da je vsak neuspešni sospornik načeloma dolžan plačati

uspešni stranki njene stroške v delu, kolikor znaša njegov neuspeh v

pravdi. Tožnik je s svojim zahtevkom v tej pravdi v celoti propadel,

tožnica pa je upoštevaje tudi to pritožbeno odločbo uspela v višini

24,95 % svojega zahtevka. Glede na to, da tožeči stranki uveljavljata

po višini približno enaka zahtevka, stroške pa so pravdne stranke

priglasile upoštevajoč višino obeh tožbenih zahtevkov skupaj, bi

moral ob opisani zakonski ureditvi tožnik toženi stranki plačati

polovico njenih stroškov, stroške tožnice in preostalo polovico

stroškov tožene stranke pa bi moralo sodišče prve stopnje pobotati po

opravljeni predhodni odmeri in upoštevaje uspeh ene in druge stranke

v tem sporu. Ker je sodišče nepravilno uporabilo zgoraj navedeni

določbi ZPP (ob povedanem sploh ni upoštevalo uspeha tožene stranke v

tem sporu in nadalje prezrlo citirano pravilo o porazdelitvi

obremenitve sospornikov s stroški uspešne nasprotne stranke), je

posledično ostalo nepopolno in zmotno ugotovljeno dejansko stanje

glede stroškov tožene stranke, ki v izpodbijani sodbi sploh niso

ugotovljeni in odmerjeni. Zato je moralo sodišče prve stopnje v tem

delu ugoditi pritožbi tožene stranke, razveljaviti v tem delu sodbo

sodišča prve stopnje in v tem delu vrniti sodbo v stroškovnem delu v

novo odločanje (člen 355 ZPP). V novem postopku bo moralo sodišče

prve stopnje ponovno odmeriti stroške tožeče stranke ter ugotoviti in

odmeriti stroške tožene stranke, nato pa odločiti o stroških pravdnih

strank v nakazanih smereh, upoštevaje navedeno materialnopravno

ureditev pri odločanju o stroških v primerih, kakršen je tudi sporni.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi 4. odstavka

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.