VSL sklep II Cp 1648/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-06-15

Izrek sodbe, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki izstaviti

listino, na podlagi katere se bo tožeča stranka vknjižila kot

lastnica dela nepremičnin parc. št. 597/399 k.o. K. v izmeri 152 m2,

ker bo sicer tako listino nadomestila ta sodba, in da se, kar zahteva

tožeča stranka več, zavrne, je nedolčen in neizvršljiv. Podana je

bistvena kršitev določil postopka po 2. odstavku 339. člena ZPP.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

Okrajno sodišče na Jesenicah je s sodbo, katere delna podlaga je bila

tudi pripoznava zahtevka glede 152 m2 zemljišča parc. št. 597/399

k.o. K., razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki

izstaviti listino, na podlagi katere se bo tožeča stranka vknjižila

kot lastnica dela nepremičnine parc. št. 597/399 k.o. K. v izmeri 152

m2, sicer bo tako listino nadomestila ta sodba. Kar je zahtevala

tožeča stranka več, je bilo zavrnjeno, o stroških postopka pa

Zoper sodbo se je pritožila tožeča stranka. Izpodbija jo iz vseh po

zakonu predvidenih pritožbenih razlogov. Sodišču prve stopnje očita

kršitev postopkovnih pravil, ki se nanašajo na dokazno oceno sodišča,

saj dokazov, posebej tistih po smrti I. U., ne obravnava, ker zmotno

šteje, da priposestvovanje na družbeni lastnini ne teče. Ocenilo tudi

ni dokaza, da je bil v katastru ves čas kot lastnik vpisan pravni

prednik tožeče stranke, ter dejstva, da tožena stranka nikoli ni

uveljavljala lastninske pravice in ji je v letu 1982 priznala tudi

funkcionalno zemljišče, za katerega pa sedaj trdi, da tožeča stranka

oziroma njeni pravni predniki niso bili dobroverni. Gre za bistveno

kršitev določb postopka, ker sodbe ni mogoče preizkusiti. Sklicevanje

na določbe 29. člena ZTLR je napačno, saj ta ni imel veljavnosti za

nazaj, in prepovedi priposestvovanja ni mogoče uporabljati za

razmerja, ki so nastala pred njegovo veljavnostjo. I. U. je bil

lastniški posestnik, in je imel stvar za svojo v celoti, in ne samo

50 m2, kot zmotno ugotavlja sodišče. Cela parcela št. 597/399 je bila

ograjena in je predstavljala vrt ter je na njem stala lopa. Plot

okoli te parcele in parcele št. 62/1 in 62/2 je bil zgrajen že leta

1919 in ga ni zgradil šele I.U., ki je postal lastnik nepremičnin št.

62/1 in 62/2 leta 1922. Pri oceni nedobrovernosti gre po prepričanju

pritožnika tudi za napačno uporabo materialnega prava. Kar pa se tiče

dejanskega stanja, pa ni nobenega dokaza, da je bila pogodba

sklenjena za površino samo 50 m2 in je tudi negotovo ali je bila

sploh sklenjena in zakaj ni bila vpisana v zemljiško knjigo. Od

odmere leta 1931 do ukinitve agrarnih skupnosti leta 1949 ni nihče

uveljavljal lastninske pravice. I. U. in njegovi pravni nasledniki pa

so imeli nepremičnino parc. št. 597/399 v posesti in jo imajo še

danes in so jo šteli za svojo. Poudarja, da v okviru odmere v letu

1931 ni šlo samo za odmero parcele 597/399, ki naj bi bila predmet

prodaje, ampak tudi za ureditev vseh zemljišč, ki jih je imel v lasti

in posesti pravni prednik tožnice. Sodišče prve stopnje pa je

spregledalo tudi pomembno dejstvo, da sta z nacionalizacijo zgradb in

gradbenih zemljišč tudi parceli št. 62/1 in 62/2 postali družbena

lastnina, na katerih je bila vzpostavljena pravica uporabe. Z odmero

v letu 1968 se je ta pravica uporabe skrčila v škodo pravnih

prednikov tožeče stranke brez pravnega naslova. Parcela št. 597/399

pa se je s tedanje površine 221 m2 povečala na škodo parcele št.

62/1, vendar pa se v smislu posesti zadeva ni spremenila. Pritožnica

nasprotuje tudi odločitvi o pravdnih stroških, ker določba 154. člena

ZPP ni bila pravilno uporabljena. Predlaga, da pritožbeno sodišče

izpodbijano sodbo spremeni in zahtevku ugodi, podrejeno pa, da jo

razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Ob preizkusu izpodbijane sodbe pritožbeno sodišče ugotavlja, da je

podana bistvena kršitev določb postopka po 14. točki 2. odstavka 339.

člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP), saj je izrek sodbe

nerazumljiv in nedoločen in zato tudi neizvršljiv. Tožeča stranka

mora izstaviti listino za vknjižbo lastninske pravice dela

nepremičnine parc. št. 597/399 k.o. K. v izmeri 152 m2, ker bo sicer

tako listino nadomestila ta sodba. Iz te odločitve namreč ni razvidno

lastnica katerega dela nepremičnine parc. št. 597/399 k.o. K. je

tožnica, kje se teh 152 m2 nahaja v okviru te parcele, končno pa tudi

vknjižba le nedoločenega dela parcele ni zemljiškoknjižno izvedljiva

in tudi take listine za zahtevano vknjižbo izpodbijana sodba v

dosedanjem izreku ne more nadomestiti. Tožena stranka je sicer v

svoji pripravljalni vlogi z dne 6.5.2002 navedla, da pripozna tožbeni

zahtevek za del parc. št. 597/399 k.o. K. v izmeri 50 m2 in 102 m2,

vendar pa iz odloka komisarja za agrarne operacije z dne 12.4.1930,

na katerega se sklicuje tožena stranka v zvezi s priznanjem 50 m2

zemljišča, ta del ni prostorsko določen, kot tudi ne pripojeno

zemljišče v izmeri 102 m2. Stališče tožene stranke, ko "pripozna

tožbeni zahtevek za omenjeni del parcele" po mnenju pritožbenega

sodišča ne dopušča izdaje delne sodbe na podlagi pripoznave ob sedaj

formuliranem tožbenem zahtevku, ampak ga je upoštevati kot priznanje

dejstev. Ker pa je nedoločen in nerazumljiv ugoditveni del izreka

sodbe pa je posledično enako tudi z zavrnilnim delom. Zato je

pritožbeno sodišče pritožbi tožeče stranke ugodilo in izpodbijano

sodbo imenovano "sodba na podlagi pripoznave in sodba" razveljavilo,

vključno z odločitvijo o stroških postopka, ter vrača zadevo sodišču

Ne glede na razveljavitev izpodbijane sodbe pa pritožbeno sodišče

pripominja, da je sodišče prve stopnje pravilno navedlo

materialno-pravno podlago navedenega spora in določb, ki jih je

uporabiti v danem primeru. ZTLR je povzetek pravnih pravil, ki so

veljala pred njegovo uveljavitvijo. Zato je tudi uporaba 29. člena

ZTLR kot pravnega pravila po katerem se tedaj splošno ljudsko

premoženje ne more priposestvovati, v skladu z obstoječo sodno

prakso. Tožeča stranka trdi, da je njena posest trajala že od leta

1890 dalje. Kot ugotavlja sodišče prve stopnje so tudi zaslišane

priče potrdile, da so pravni predniki tožeče stranke sporno parcelo

imeli v posesti kar pomnijo, ter da je priča F. Z. v postopku opr.

št. R 27/94 izpovedal, da je sam naredil plot leta 1919, ki razmejuje

sporno parcelo od sosedove parcele ter da je to potrdila tudi priča

I. S.. Na tej podlagi je sodišče prve stopnje zaključilo, da je

tožeča stranka imela posest na spornem zemljišču že tudi pred letom

1930, pri čemer pa očitno zaradi svoje ugotovitve, da posest tožeče

stranke pred letom 1930 ni bila dobroverna, tega ali je bila v

posesti pred letom 1947, ko je postala nepremičnina splošno ljudsko

premoženje, že najmanj 30 let, ni ugotavljalo. Glede zaključka o

nedobrovernosti pravnih prednikov tožeče stranke in nje same, pa se

tožeča stranka utemeljeno pritožuje, da v zvezi s tem sodišče prve

stopnje ni ocenilo vseh dokazov, ki jih je imelo na razpolago.

Dejstva, da se je sporno zemljišče po katastru vodilo kot last

pravnega prednika tožeče stranke, da je bilo v letu 1969 sporni

parceli pripojenih 102 m2 površine na račun parcele tožeče stranke

62/1, pa temu ni nasprotovala, in končno tudi dejstvo, da v letu

1931, ko naj bi šlo za odkup parcele v izmeri 50 m2, ni šlo le za

odmero parcele 597/399, ampak tudi za popravo mej parcel št. 62/1 in

št. 62/2, so po prepričanju pritožbenega sodišča, poleg tega, da so

pravni predniki tožeče stranke imeli že dokazano od leta 1919

ograjeno sporno zemljišče, okoliščine, ki dovolj prepričljivo kažejo

na dobrovernost pravnih prednikov tožeče stranke, zlasti ko vse

doslej njihove posesti, kot je razvidno iz podatkov spisa, nihče ni

osporaval, ki kažejo na dobrovernost posestnikov, ki pa se tudi sicer

predvideva. Zgolj listine pod A3 in A4, ki se tičejo odobritve

komisarja za agrarne parcelacije, pa so lahko dokaz za dobrovernost

50 m2 zemljišča parc. št. 597/399, ne pa dokaz, da za preostali del

te parcele ni bilo dobre vere. Ob ponovnem reševanju zadeve naj

sodišče prve stopnje, potem ko bo o zadevi odločalo, ob upoštevanju

vsega navedenega po kritični presoji dokazov o zadevi ponovno odloči.

Odločitev o pritožbenih stroških je posledica razveljavitve sodbe in

ima podlago v določbi 165. člena ZPP. O teh stroških bo odločeno s

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.