VSL sodba I Cp 46/05
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-04-20

Tožnica svoj zahtevek utemeljuje na kopiji zapisane oporoke, pri

čemer pa ne trdi in tudi ne dokazuje, da bi bil original oporoke po

naključju ali z dejanjem koga drugega uničen, izgubljen, skrit ali

založen, bodisi po oporočiteljevi smrti ali pred njegovo smrtjo, toda

brez njegove vednosti (77. člen ZD). Le v primeru, če bi tožnica

zatrjevala in dokazala zgoraj navedena dejstva, bi bilo mogoče

predloženo oporoko upoštevati kot dokaz, da je oporoka obstajala, da

je bil original uničen, da je bila sestavljena v pravilni obliki in

kakšna je vsebina oporoke, vse v smislu 77. člena ZD.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Vsaka stranka sama nosi stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek

na ugotovitev, da je tožnica oporočna dedinja na podlagi oporoke pred

pričami z dne 22.3.1968 premoženja njenega moža, pokojnega A.

C., umrlega dne 11.11.1990, zato je toženec dolžan izročiti v posest

in brezplačno uživanje tožnici idealni delež 5/20 glede na celoto

nepremičnin, vknjiženih v vl. št. .. k.o. .., ter tožnici izstaviti

listino, na podlagi katere bo mogoč zemljiškoknjižni prenos pravice

brezplačnega uživanja po 38. in 39. členu Zakona o denacionalizaciji

najemnih zgradb in gradbenih zemljišč na idealnem deležu 5/20 glede

na celoto navedenih nepremičnin v korist tožnice I. C. Zaradi

zavrnitve tožbenega zahtevka je odločilo, da je tožnica dolžna

povrniti tožencu pravdne stroške v znesku 125.600,00 SIT s

Proti navedeni sodbi se pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih

razlogov po 1. odst. 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v

nadaljevanju ZPP) in predlaga, da sodišče druge stopnje njeni

pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu

zahtevku v celoti stroškovno ugodi oziroma podrejeno, da sodbo

razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Po oceni pritožnice je sodišče prve stopnje nepravilno svoj

zaključek, da je oporoka, ki jo je tožnica predložila in na podlagi

katere uveljavlja svoje pravice v tem postopku, kopija, oprlo le na

pričevanje odvetnika B. in na izpoved toženca, ki ima interes v tej

pravdi. Po njenem mnenju pričevanje odvetnika B. ni prepričljivo, saj

obstajajo nasprotja med njegovim prvim in drugim zaslišanjem, teh

nasprotij pa sodišče prve stopnje ni ocenilo. Po njenem mnenju pa je

oporoka, ki je predložena v spis, originalna, saj je bila s strani

odvetnika izročena oporočitelju, ki je izročeno oporoko vedno imel

kot edino originalno oporoko, saj mu druga tudi ni bila izročena, te

oporoke pa nikoli ni uničil. Po mnenju pritožnice se sodišče tudi ni

dovolj opredelilo glede pričevanja prič, ki so pojasnile, v kakšnih

okoliščinah se je našla sporna oporoka. Ker je po mnenju pritožnice

jasno dokazano, da oporoka pokojnega A. C. ni bila nikoli izgubljena,

založena ali uničena in je tožnica zanjo prvič izvedela ob adaptaciji

stanovanja 24.6.1995, najdena oporoka ima vse zakonske atribute

oporoke z originali podpisov oporočitelja in prič ter original žigom

odvetnika B., je njen tožbeni zahtevek utemeljen. Če bi oporočitelj

hotel oporoko uničiti, bi to lahko storil, zato so navedbe toženca,

češ da naj bi mu oporočitelj dejal, da je nekaj grdega napisal, nato

pa uničil, očitno ne nanašajo na oporoko, v kolikor so sploh bile

izgovorjene. Pritožnica zahteva povrnitev stroškov pritožbenega

Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo predlagala, da sodišče druge

stopnje pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrne. V odgovoru

pojasnjuje, da ne drži trditev tožeče stranke, da je bil sodišču

predložen originalni izvod oporoke, saj to ne izhaja iz zapisnika o

razglasitvi pismene oporoke, kot tudi ne iz same predložene listine.

Zapustnik je uničil originalni izvod oporoke, s čimer je štel, da je

oporoko preklical, kot je tožencu povedal potem, ko sta se že

pobotala. Po mnenju toženca je odločitev prvostopnega sodišča

pravilna. Zahteva povrnitev stroškov pritožbenega postopka.

Sodišče druge stopnje je ob preizkusu izpodbijane sodbe v mejah

pritožbenih razlogov in po uradni dolžnosti v smislu določil 1. in 2.

odst. 350. člena ZPP ugotovilo, da niso podani niti uveljavljani

pritožbeni razlogi, niti ni sodišče prve stopnje storilo kršitve, na

katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Sodišče

prve stopnje je dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo.

Pritožbeno sodišče v celoti soglaša z dokazno oceno prvostopnega

sodišča, saj temelji na izvedenih dokazih in je življenjsko

sprejemljiva in logična. Listina, ki jo je tožnica izročila sodišču

dne 17.1.1996, je pismena oporoka pred pričami pokojnega A. C.,

sestavljena pri odvetniku L. B. dne 22.3.1968. Že iz same listine

izhaja, da gre za kopijo, kar je ugotovilo tudi sodišče v zapisniku o

razglasitvi oporoke. To dejstvo je potrdil tudi pisec oporoke

odvetnik L. B., ki je tudi po presoji pritožbenega sodišča

prepričljivo in jasno ob obeh zaslišanjih pojasnil, da je kot

odvetnik v obdobju, ko še ni bilo računalnikov, listine sestavljal

tako, da je bil original vedno napisan na prvem debelejšem izvodu

papirja, ostali potrebni izvodi pa kot kopije na tanjšem papirju. Če

je stranka želela več izvodov listin v originalu, je na kopijah

označil, da gre za original, sicer pa je original predstavljal le

prvi napisani izvod listine, ki je bil tudi po obliki original.

Odvetnik B. sicer res ni predložil kakšnega primera zapisa listine,

ki bi potrdil prakso, ki jo je opisal, vendar pa pritožbeno sodišče

nima pomislekov o tem, da je tako v resnici ravnal, saj je bilo in je

še vedno takšno ravnanje običajno in edino pravilno. Ni namreč mogoče

sprejeti tožničine teze, da so vsi zapisani izvodi neke listine

originali, če to ni na vsakem posebej izrecno potrjeno s strani

uradne osebe. V pričevanju pisca oporoke odvetnika B. ob prvem in

drugem zaslišanju po prepričanju pritožbenega sodišča ni pomembnih

razlik, zlasti ne o bistvenih stvareh, saj je že ob prvem zaslišanju

jasno povedal, da je oporoko običajno pisal v dveh izvodih, od

katerih je en izvod predstavljal original, drugi pa kopijo. Sprva je

na vprašanje odgovoril, da je oporočitelju izročil original, nato, da

mu je izročil kopijo, en izvod pa naj bi ostal pri njem. V

nadaljevanju zaslišanja pa je izjavil, da misli, da je oporočitelju

izročil original in kopijo, kar je tudi logično ob upoštevanju

njegove nadaljnje izjave, da sam v pisarni ni vodil hrambe oporok,

pač pa le seznam oporok, ki jih je v svoji pisarni zapisal. Ob drugem

zaslišanju je svoje prvotno pričevanje potrdil in ga glede

podrobnosti v zvezi s potekom zapisovanja konkretne oporoke ter glede

njegove prakse v zvezi z zapisovanjem oporok in drugih listin,

nekoliko razširil. Bistveno pa je, da je obakrat potrdil, da je s

strani tožnice predložena listina kopija zapisane oporoke, saj na

njej ni navedeno, da predstavlja original, kar bi na njej potrdil, če

bi bila v času sestave oporoke takšna želja ali potreba. Ker na

predloženi kopiji zapustnikove oporoke ni označeno, da gre za

original, je kot original tudi ni mogoče upoštevati. Za presojo o

tem, ali gre za original ali kopijo, po oceni pritožbenega sodišča

tudi ni pomembna okoliščina, kako se je sporna oporoka našla, saj je

glede na pomen, ki ga običajno ljudje dajejo oporokam, ki jih dajo

zapisati, povsem možno, da je pokojni oporočitelj hranil original

oporoke posebej od kopije, saj bi v primeru uničenja originala brez

njegove volje ostala še kopija, s katero bi prizadeti lahko

dokazovali obstoj originala. Glede na navedeno pa so očitki tožnice v

pritožbi, da sodišče prve stopnje ni pravilno ocenilo pričevanja

priče L. B., pričevanj prič M. in I. K. ter I. in D. Č. ter izpovedi

tožnice o tem, kako se je našla sporna oporoka, pa sploh ni oziroma

jih je pomanjkljivo ocenilo, neutemeljeni.

Tožnica torej svoj zahtevek utemeljuje na kopiji zapisane oporoke,

pri čemer pa ne trdi in tudi ne dokazuje, da bi bil original oporoke

po naključju ali z dejanjem koga drugega uničen, izgubljen, skrit ali

založen, bodisi po oporočiteljevi smrti ali pred njegovo smrtjo, toda

brez njegove vednosti (77. člen Zakona o dedovanju, v nadaljevanju

ZD). Le v primeru, če bi tožnica zatrjevala in dokazala zgoraj

navedena dejstva, bi bilo mogoče predloženo oporoko upoštevati kot

dokaz, da je oporoka obstajala, da je bil original uničen, da je bila

sestavljena v pravilni obliki in kakšna je vsebina oporoke, vse v

Ob upoštevanju nadaljnjih dejanjskih ugotovitev prvostopnega sodišča,

da so bili toženec in njegova mati ter oporočitelj v letu 1968, ko je

bila narejena sporna oporoka, v hudih sporih zaradi razdružitve

solastnine, da so spore rešili sporazumno že kmalu po zapisu oporoke,

da sta se toženec in oporočitelj pred oporočiteljevo smrtjo pobotala,

saj je toženec vozil oporočitelja po T., kar pomeni, da je tudi

razlog za rezdedinjenje toženca in njegove matere, zapisan v sporni

oporoki, odpadel, da je oporočitelj dve leti pred smrtjo z darilno

pogodbo med zakoncema vse ostalo svoje premoženje podaril svoji ženi,

pa je po presoji pritožbenega sodišča sodišče prve stopnje povsem

utemeljeno verjelo tožencu, da mu je oporočitelj ob priliki, ko sta

se po ponovnem zbližanju v letu pred oporočiteljevo smrtjo,

pogovarjala, povedal, da je nekoč nekaj grdega napisal o njem, vendar

to več ne drži, saj je zapisano tudi uničil. Ob dejstvu, da originala

zapustnikove oporoke ni, pa takšna izjava nedvomno pomeni, da je

oporočitelj original uničil, kar ob upoštevanju določbe 2. odst. 99.

člena ZD pomeni, da je oporoko preklical. Da je bila takšna

oporočiteljeva volja po presoji pritožbenega sodišča dokazuje tudi

njegovo ravnanje, ko je v letu 1988 svoje premoženje, za katerega je

želel, da postane tožničino, podaril njej. Če bi želel, da postane v

celoti njeno tudi premoženje, ki je bilo predmet zakonitega dedovanja

po njem v zapuščinskem postopku Okrajnega sodišča v ..., opr. št. D

69/91, bi tudi to premoženje vključil v darilno pogodbo, saj zato ni

bilo nobene ovire. S tem bi v celoti nadomestil svojo oporoko iz leta

1968, saj zapuščine ne bi bilo, zato tudi uničenje oporoke ne bi

imelo nobenega pomena. Sodišče prve stopnje je glede na povedano

povsem utemeljeno zaključilo, da je oporočitelj original oporoke

uničil, kar pomeni, da je oporoko preklical. Tožnica zato na podlagi

predložene kopije oporoke ne more uveljavljati pravic v smislu 2.

Iz navedenih razlogov je sodišče druge stopnje na podlagi 353. člena

ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določilu 1.

odst. 165. člena ZPP. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato na

podlagi 1. odst. 154. člena ZPP sama nosi stroške pritožbenega

postopka. Pritožbeno sodišče ocenjuje, da tožena stranka v odgovoru

na pritožbo ni navedla nič takega, kar bi bistveno pripomoglo k

odločitvi o pritožbi tožeče stranke, zato stroški, ki so ji nastali z

vložitvijo odgovora na pritožbo, niso bili potrebni za pritožbeni

postopek in jih ob upoštevanju določbe 155. člena ZPP nosi sama.

ZD člen 77,  99,  99/1,  99/2,  77,  99,  99/1,  99/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.