VSL sodba II Cp 94/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-04-06

bistvena kršitev določb pravdnega postopka - nasprotje med razlogi in izrekom sodbe

Pritožnica v pritožbi opozarja, da z odločbo Ustavnega sodišča

Republike Slovenije, štev. U-I-10/99, z dne 28.6.2001 ni bila

razveljavljena določba 36. člena Pravilnika o štipendiranju (Ur.l. RS

št. 29/93 do 81/97), ki predvideva sodni postopek, če štipendist ne

pristane na sklenitev izvensodne poravnave. Navedena okoliščina pa

na pravilnost izpodbijane sodbe ne vpliva. Navedena določba, ki je

procesne narave, ni bila predmet presoje ustavnega sodišča, ki se je

omejilo le na obravnavo ustavnosti določbe 35. člena cit. pravilnika,

ki je predstavljala edino materialnopravno podlago za vračilo

štipendije, predvideno s predpisom. Z razveljavitvijo te določbe je

torej odpadla edina pravna podlaga, ki je v konkretnem primeru

določala obveznost vračila štipendije v primerih, določenih v

navedenem razveljavljenem določilu, med katere spada tudi situacija

iz spornega razmerja, ko štipendist ni uspešno končal šolanja, za

katerega je prejel štipendijo. Ustavno sodišče je v cit. odločbi

povsem jasno poudarilo, da lahko le zakon vnaprej predpiše obveznost

vračila štipendije. Ker je za utemeljenost tožbenega zahtevka,

kakršen je tudi sporni, potrebna ustrezna materialnopravna podlaga,

štipenditorju uspeha v sodnem postopku ne more zagotoviti določba, ki

zgolj v procesnem pogledu predvideva sprožitev sodnega postopka, ko

štipendist ne sklene izvensodne poravnave.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu (2. in 3. točka izreka)

Z izpodbijanim delom sodbe je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni

zahtevek, s katerim je tožeča stranka zahtevala, da ji tožena stranka

plača 140.377,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dne 13.3.2000

dalje do plačila in odločilo, da tožeča stranka sama nosi svoje

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožeča stranka. Uveljavlja

pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava.

Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi

ter tožbenemu zahtevku ugodi ali pa zadevo vrne sodišču prve

stopnje v ponovno sojenje. Poudarja, da iz odločbe Ustavnega

sodišča RS opr.štev. U-I-10/99 izhaja, da ustavno sodišče ni

razveljavilo določbe 36. člena Pravilnika o štipendiranju,

ki je določal, da se vloži tožba pred pristojnim sodiščem,

če štipendist ne pristane na izvensodno poravnavo. Tako se

tudi po odločitvi ustavnega sodišča o vračilu štipendije

odloča v sodnem postopku, kjer veljajo splošna pravila

civilnega prava. V tem postopku ima tožena stranka na

razpolago uveljavljati vse ugovore - vključno s tistimi, ki

se nanašajo na podlago ali na temelj tožbenega zahtevka.

Tožena stranka pa ni ugovarjala ne po temelju in ne po

višini. Štipendija je bila dodeljena toženi stranki za točno

določen namen, to je za dokončanje šolanja oziroma

pridobitev določenega poklica. Med pravdnima strankama je

šlo zato za vzajemno razmerje oziroma obveznost, pri kateri

je bila tožeča stranka dolžna izplačati zneske štipendije,

tožena stranka pa se je bila dolžna šolati in šolanje tudi

dokončati. Zneski štipendije tako niso bili izplačani z

darilnim namenom, temveč za dosego točno določenega namena.

O tovrstnem zahtevku je odločalo tudi Vrhovno sodišče RS, ki

je s sodbo opr.štev. II Ips 367/2003, z dne 10.6.2004

ugodilo reviziji tožeče stranke. V navedeni zadevi je tožeča

stranka svoj vrnitveni zahtevek utemeljevala tudi na podlagi

sklenjene poravnave, s katero se je s štipendistom, ki ni

uspešno zaključil šolanja, dogovorila o načinu vračila

štipendije. Vrhovno sodišče je v navedeni odločbi štelo za

zmotno stališče Višjega sodišča v Ljubljani v sodbi

opr.štev. II Cp 403/2003, da naj bi bila poravnava nična,

ker je temeljila na napačni veri obeh pogodbenikov, da med

njima obstaja pravno razmerje, ki ga zaradi pomanjkanja

pravne podlage, ki bi določala obveznost vrnitve štipendije,

v resnici ni bilo. Tudi iz navedene odločbe Vrhovnega

sodišča izhaja, da ima njen vrnitveni zahtevek pravno

podlago v določbi 4. odstavka 210. člena ZOR. V kolikor bi

Vrhovno sodišče menilo drugače, bi zavzelo enako stališče

kot višje sodišče ter ugotovilo, da je sklenjena poravnava

nična, saj bi bi bila ob dejstvu, da odločba o štipendiji ni

bila odpravljena oziroma razveljavljena, sklenjena brez

pravne podlage. Razlaga, po kateri bi bili dolžni štipendijo

vrniti le tisti štipendisti, ki so sklenili izvensodno

poravnavo, bi pomenila neenako obravnavanje s štipendisti,

ki izvensodne poravnave niso sklenili. Ker so bili zneski

štipendije izplačani iz javnih sredstev, morajo biti tudi

pri vračilu sredstev za vse štipendiste uporabljena enaka

merila. Ker je prvostopno sodišče menilo, da ni podana

pravna podlaga iz 4. odstavka 210. člena ZOR, je zmotno

Pritožnica v pritožbi opozarja, da z odločbo Ustavnega

sodišča Republike Slovenije, štev. U-I-10/99, z dne

28.6.2001, ni bila razveljavljena določba 36. člena Pravilnika o

štipendiranju (Ur.l. RS št. 29/93 do 81/97), ki predvideva sodni

postopek, če štipendist ne pristane na sklenitev izvensodne

poravnave. Navedena okoliščina pa na pravilnost izpodbijane sodbe ne

vpliva. Navedena določba, ki je procesne narave, ni bila predmet

presoje ustavnega sodišča, ki se je omejilo le na obravnavo

ustavnosti določbe 35. člena cit. pravilnika, ki je predstavljala

edino materialnopravno podlago za vračilo štipendije, predvideno s

predpisom. Z razveljavitvijo te določbe je torej odpadla edina pravna

podlaga, ki je v konkretnem primeru določala obveznost vračila

štipendije v primerih, določenih v navedenem razveljavljenem

določilu, med katere spada tudi situacija iz spornega razmerja, ko

štipendist ni uspešno končal šolanja, za katerega je prejel

štipendijo. Ustavno sodišče je v cit. odločbi povsem jasno poudarilo,

da lahko le zakon vnaprej predpiše obveznost vračila štipendije. Ker

je za utemeljenost tožbenega zahtevka, kakršen je tudi sporni,

potrebna ustrezna materialnopravna podlaga, štipenditorju uspeha v

sodnem postopku ne more zagotoviti določba, ki zgolj v procesnem

pogledu predvideva sprožitev sodnega postopka, ko štipendist ne

Tožeča stranka se v tožbi sklicuje na svojo odločbo o

dodelitvi štipendije, ki pa posebej ne določa obveznost

vračila štipendije, temveč se v tem delu sklicuje na že

navedeni razvevljeni člen pravilnika oziroma na pogoje in

primere vračila določene v njem (povzete sicer v prilogi navedene

odločbe). Ker torej sama odločba ni bila razveljavljena, temveč je

bil zgolj razveljavljena določba pravilnika, na katero se odločba

sklicuje in ki je edina utemeljevala zahtevek po vračilu štipendije,

kot tudi pravilno izhaja iz razlogov izpodbijane sodbe, je s tem

odpadla podlaga za njeno vrnitev. Tožeča stranka se sicer tudi v

pritožbi sklicuje na institut neupravičene pridobitve v smislu

določbe 4. odstavka 210. člena ZOR, ki je določal, da nastane

obveznost vrnitve oziroma nadomestitve vrednosti tudi, če kdo nekaj

prejme glede na podlago, ki se ni uresničila ali je pozneje odpadla.

Kot je bilo že pojasnjeno, je tožena stranka prejela štipendijo na

podlagi odločbe, ki pa ni prenehala veljati. Pravno razmerje,

vzpostavljeno med strankama na podlagi akta tožeče stranke, je torej

nastalo in še vedno velja, ukinjena pa je s podzakonskim predpisom

določena obveznost vračila štipendije. Vzporednica s pogodbenim

razmerjem, ko odpade podlaga oziroma temelj (kavza) pogodbe, pa

upoštevaje, da ne gre za takšno - pogodbeno razmerje - med

strankama, ne pride v poštev. Zato so neutemeljene tudi pritožbene

trditve, da štipendija ni bila izplačana z darilnim namenom, temveč

za točno določen namen (smiselno zatrjevanje odpadle kavze pogodbe).

V pravdni zadevi, v kateri je z odločbo opr.štev. II Ips 367/2003 dne

10.6.2004 odločilo tudi Vrhovno sodišče Republike Slovenije, je

trditvena podlaga tožbe temeljila na sklenjeni "izvensodni

poravnavi", ki je omogočala vrnitev štipendije na podlagi posebnega

dogovora sklenjenega med strankama (primerjaj razloge iz navedene

revizijske odločbe). Takšnega posebnega pogodbenega razmerja v

konkretnem primeru ni in je zato pritožbeno sklicevanje na navedeno

sodbo Vrhovnega sodišča neutemeljeno. Vrhovno sodišče pa je sicer v

sklepu opr.štev. II Ips 161/2002, z dne 5.2.2003, ko je odločalo v

podobni zadevi, kot je sporna, poudarilo, da mora kakšna druga pravna

podlaga - na primer tudi splošna pravila obligacijskega prava,

obstajati. Takšnega dejanskega obstoja druge pravne podlage -

neupravičene pridobitve, ob pojasnjenem tožeča stranka s trditvami v

Pritožnica neutemeljeno smiselno zatrjuje tudi obstoj

kršitve ustavne pravice do enakega varstva pravic v sodnem

postopku v smislu 22. člena Ustave RS. Ob tem se pritožnica

zavzema, da bi se naj enako obravnavalo tiste štipendiste,

ki so navzlic razveljavitvi cit. odločbe pravilnika s tožečo

stranko sklenili izvensodno poravnavo, ki so se torej po

svoji volji na ustrezni drugi - pogodbeni (obligacijski)

podlagi zavezali vrniti štipendijo, ter tiste, ki tega niso

storili in so nato tako kot toženka tudi še v sodnem

postopku nasprotovali vračilu štipendije. Zavzema se torej

za enako obravnavanje dejansko in pravno neenakih

(različnih) situacij, torej za odločitev, ki bi celo

nasprotovala drugi ustavno zagotovljeni garanciji, to je

enakosti vsakega pred zakonom (člen 14 Ustave RS). Zgoraj

vsebinsko očitana kršitev ustave pa bi obstajala le v

primeru neenakega odločanja sodišča v smiselno enakih

Pritožbeno sodišče je ob povedanem zavrnilo pritožbo tožene

stranke in potrdilo materialnopravno pravilno sodbo sodišča

prve stopnje v izpodbijanem delu, saj tudi ni ugotovilo

obstoja kakšne od bistvenih kršitev določb pravdnega

postopka, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (člen

ZIZ člen 62,  62/2,  62,  62/2.  ZPP člen 436,  436/3,  436,  436/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.