VSL sodba II Cp 1593/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-06-01

glavna obravnava v odsotnosti toženca - stranka

Ni ovir za opravo glavne obravnave v odsotnosti tožene stranke, ki je

bila pravilno povabljena in ni opravičila svojega izostanka, podala

pa je odgovor na tožbo, kjer navaja dejstva, ki so nasprotna

tožnikovim navedbam in dokazom. Sklicevanje, da gre za prava neuko

stranko, ki da ni vedela, da ima neudeležba na glavni obravnavi lahko

zanjo neugodne posledice, ob tem, da je prejela tudi vabilo na

zaslišanje, pa se ga ni udeležila, ni utemeljeno. Zaradi oprave

glavne obravnave, na podlagi katere je sodišče o zadevi tudi

odločilo, toženi stranki ni bila odvzeta možnost obravnavanja pred

sodiščem, zato tudi ni podana bistvena kršitev določb postopka po 8.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Okrožno sodišče v Ljubljani je razsodilo, da je toženka dolžna

tožniku plačati 14.111,66 EUR v tolarski protivrednosti po srednjem

tečaju Banke Slovenije na dan plačila ter zamudne obresti po obrestni

meri, ki velja za hranilne devizne vloge v DEM oziroma EUR na vpogled

v kraju izpolnitve in sicer od posameznih zneskov in za določen čas,

kot je razvidno iz izreka sklepa. Toženki je naložilo, da mora

povrniti tožniku tudi njegove pravdne stroške v višini 278.266,00 SIT

Zoper sodbo se je pritožila toženka. Izpodbija jo iz vseh po zakonu

predvidenih pritožbenih razlogov. Bistvena kršitev določb postopka je

bila storjena, ker je sodišče prve stopnje odločilo o tožbenem

zahtevku brez prisotnosti tožene stranke, kar pa je glede na navedbe,

ki jih je ta podala v odgovoru na tožbo, nezakonito, saj bi se moralo

upoštevati, da ni imela pooblaščenca in je nastopala kot prava neuka

stranka. Na podlagi nasprotujočih si trditev strank sodišče že na

prvi obravnavi ne bi smelo razsoditi v korist tožeče stranke. Po

mnenju tožene stranke je zmotno in nepopolno ugotovljeno dejansko

stanje in posledično tudi zmotno uporabljeno materialno pravo. Sodbo

zato izpodbija po temelju in tudi po višini, neopravičene pa so tudi

zakonite zamudne obresti, ki so za toženo stranko oderuške. Zmotno je

tudi stališče sodišča, da s strani tožene stranke zatrjevano dejstvo

prisile, kot razlog za podpis sporne pogodbe, v tej pravdni zadevi ni

pravnorelevantno. Sodišče na podlagi le posrednih dokazov ne more

enostavno razsoditi v korist tožnika in pokloniti vero njegovim

navedbam, ko pravi, da je tožena stranka tožniku obljubila, da bo

zaposlila njegovo ženo M. B., ko ta sploh ni bila zaslišana.

Predlaga, da se njeni pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in

zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, podrejeno pa, da se

sodba spremeni, tako da se tožeči stranki naloži plačilo stroškov

tega postopka z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

Ob preizkusu izpodbijane sodbe pritožbeno sodišče ugotavlja, da

zaradi oprave glavne obravnave v odsotnosti tožene stranke ni bila

storjena bistvena kršitev določb postopka. Tožena stranka sama v

pritožbi priznava, da ji je bilo vabilo za glavno obravnavo vročeno

in da svojega izostanka ni opravičila. Za sodišče prve stopnje zato

ni bilo nobene ovire, da opravi glavno obravnavo in zasliši tudi

tožnika, saj se tožena stranka vabilu na glavno obravnavo niti ne

vabilu na zaslišanje ni odzvala. Za svoje ravnanje je imelo vso

podlago v 282. in 258. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Ob

sprejemu ustreznih vabil je zato tudi vsakršno sklicevanje, da zaradi

pravne neukosti tožena stranka ni vedela, da ima neudeležba zanjo

lahko neugodne posledice, neutemeljeno. Nasprotujoče trditve strank

ne morejo biti ovira, da bi sodišče ne moglo opraviti glavne

obravnave, če se ena od sicer povabljenih strank le-te ne udeleži.

Brez vsakršne podlage je tudi razmišljanje o tem, da bi zaradi

spornosti navedb strank in dokazov, ne moglo zadeve razsoditi že na

prvem naroku. V danem primeru pa sploh ni šlo za nasprotje med

dokazi, saj tožena stranka ni ponudila prav nobenega dokaza, v

nasprotju s tožnikom, ki je predložil pismene dokaze. Tako kot je bil

zaslišan tožnik, bi bila zaslišana tudi toženka, če bi se udeležila

glavne obravnave, zato je neutemeljena trditev, da ji je bilo

onemogočeno, da bi v postopku zavrnila navedbe tožene stranke.

Pritožbeno sodišče pa tudi ne dvomi v pravilnost ugotovitev

dejanskega stanja. Ob vseh odločilnih okoliščinah, to je o obstoju

posojilne pogodbe, s katero je tožnik kot posojilodajalec toženki

brezobrestno dal posojilo v znesku 27.600,00 DEM z dolžnostjo plačila

v treh obrokih, da ji je denar dejansko izročil, in da ji je dal

brezobrestno posojilo zaradi njene obljube, da bo zaposlila njegovo

izkazano tedaj brezposelno ženo, in ko toženka tudi ne trdi, da bi

bila posojilo vrnila, je tudi materialnopravno pravilna odločitev, ko

je ugodilo tožbenemu zahtevku v celoti. Pravilno je stališče

prvostopenjskega sodišča glede ugovora tožene stranke o razlogih za

podpis predmetne pogodbe, ki se tičejo prisile oziroma grožnje.

Obrazložitev o tem je izčrpna in ji pritožbeno sodišče nima kaj

dodajati. Neutemeljeno je tudi zavračanje dokazne ocene, ko

prvostopenjsko sodišče verjame tožniku, zaslišanemu kot stranki, tudi

kar se tiče prejema denarja in obljube zaposlitve tožnikove žene

M. B.. Sodišče odloča o tem, katera dejstva šteje za dokazana, po

svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza

posebej in vseh skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka. Ker

se toženka zaslišanja o spornih dejstvih ni udeležila, je sodišče

prve stopnje odločalo na podlagi dokazov, ki jih je imelo na

razpolago, in ker ti niso bili v nasprotju tudi z listinskimi dokazi,

ni imelo razloga, da izpovedbi tožnika ne bi verjelo. Tudi dejstvo,

da ni bila zaslišana tožnikova žena M. B., zaradi katere zaposlitve

naj bi bilo dano posojilo, verodostojnosti tožnikove izpovedi ne

omaje, saj je z listino dokazano, da je bila njegova žena M. takrat

res brezposelna. Sicer pa tudi tožena stranka ni predlagala njenega

zaslišanja, ampak le tožnik, ki pa je nato predlog za zaslišanje

Tožbeni zahtevek je tako utemeljen po temelju in tudi po višini, saj

tožena stranka ni dokazala, da bi od prejetega posojila že kaj

plačala. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno odločilo o zamudnih

obrestih od dolgovanega posojila. Glede na določbo 3. odstavka 399.

člena ZOR in sprejeto sodno prakso. Očitek, da gre za neopravičene

zakonite zamudne obresti, ki so za toženo stranko tudi oderuške, je

neutemeljen. Res so bile dogovorjene zamudne obresti v višini 5 %

mesečno, vendar pa kot pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje,

tožnik takih obresti ni zahteval. Prisojene pa so takšne, kot jih

dopušča sodna praksa po sprejetem načelnem pravnem mnenju. Pritožba

tožene stranke je tako neutemeljena, zato jo je pritožbeno sodišče

zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo na podlagi 353. člena ZPP.

Tožena stranka bo morala sama nositi svoje stroške pritožbenega

postopka, ker v njem ni bila uspešna. Odločitev o tem ima podlago v

določbi 165. in 154. člena ZPP, vsebovana pa je že v odločitvi o

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.