VSK sodba I Cp 29/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-03-02

Za nacionalizacijo na podlagi 7.a čl. ZNZGP na območju bivše

cone B je odločilen datum 8.10.1972, za prehod lastnine pa

so pravno pomembne tudi odločbe upravnega organa, saj je bil

prehod lastnine izveden le, če so bile v upravnem postopku

ugotovljene predpostavke za nacionalizacijo po ZNZGP in le v

takem primeru je bila nepremičnina nacionalizirana z dnem

uveljavitve navedenega zakona. Ker je bila taka odločba

izdana v upravnem postopku, pa je bila njena pravilnost

lahko predmet preizkusa le v upravnem postopku s

predvidenimi pravnimi sredstvi. Tožnik v pritožbi zmotno

meni, da lahko sodišče sedaj znova v sodnem postopku kljub

obstoječi upravni odločbi presoja, ali so bili v njegovem

primeru pogoji za nacionalizacijo dejansko pravilno

Pritožba se zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Prvostopenjsko sodišče je z izpodbijano sodbo zavrnilo

tožbeni zahtevek na ugotovitev, da je tožnik lastnik parcel,

vpisanih v 1., 2., 3. in 7. zemljiško-knjižnem telesu,

vložka št. 472 k.o. B. Ugotovilo je, da so bile te

nepremičnine nacionalizirane v upravnem postopku in v sodbi

zavzelo stališče, da v sodnem postopku ne more ponovno

odločati o (ne)obstoju istih pogojev za nacionalizacijo. Kot

neutemeljene je zato ocenilo tožnikove navedbe v tožbi, da

naj sploh ne bi prišlo do nacionalizacije njegovega

premoženja, ker da v njegovem primeru niso bili izpolnjeni

formalni pogoji, ki jih je predpisoval Zakon o spremembah in

dopolnitvah zakona o nacionalizaciji zasebnih gospodarskih

podjetij iz leta 1948 (tožnik namreč ni izgubil

državljanstva FLRJ) in da naj bi bil zato še vedno lastnik

Zoper sodbo se pritožuje tožnik po pooblaščencu. V pritožbi

ponavlja navedbe iz tožbe, da lastnine na podlagi ZNZGP ni

izgubil in da upravna odločba, na katero se sklicuje

prvostopenjsko sodišče v obrazložitvi sodbe, pri tem nima

prav nikakršnega pomena. Sodišče bi zato moralo v sodnem

postopku ugotoviti kot predhodno vprašanje, ali je tožnik po

ustreznem zakonu izgubil državljanstvo FLRJ, ugotoviti, ali

gre morda v tožnikovem primeru za izjemo po 3. čl. ZNZGP in

šele nato o zadevi odločiti. Ne drži, da v sodnem postopku

sodišče ne bi smelo ugotavljati, ali je prišlo lahko do

spremembe lastništva na podlagi zakona. Sodišče bi moralo

presoditi obstoj tožnikovega državljanstva na dan 7.10.1972

že zato, ker je bilo vprašanje državljanstva razlog za

izgubo lastnine po ZNZGP. Tožnik ne izpodbija upravne

odločbe, ker to ni potrebno. Za prenehanje lastninske

pravice na nepremičninah je pogoje določil zakon. Pogoj je

bil, da je lastnik tuj državljan na dan 8.10.1972. Zakon

nikjer ni določal, da se z upravno odločbo ugotovi obstoj

pogojev za nacionalizacijo. Le izdano Navodilo je določilo

postopanje upravnega organa in izdajo odločbe. Pritožnik

vztraja, da kljub odhodu v Italijo ni izgubil državljanstva

FLRJ. Stališče prvostopenjskega sodišča bi bilo po mnenju

pritožbe pravilno le v kolikor bi šlo za nacionalizacijo po

Zakonu o nacionalizaciji najemnih zgradb in gradbenih

zemljišč, saj je ta zakon natančno določil postopek in

organe, pristojne za ugotavljanje predmeta nacionalizacije.

ZNZGP pa kaj takega ne določa. V obravnavani zadevi zato ne

gre za poseg v upravno odločbo, ali za spremembo te odločbe,

temveč se zgolj ugotavlja, ali je prišlo do prenehanja

lastnine tožnika po ZNZGP. Da mora sodišče takšno sodno

varstvo nuditi, jasno izhaja iz sodbe Vrhovnega sodišča RS,

opr. št. II Ips 634/2000 z dne 17.10.2001.

Res je bila po Zakonu o nacionalizaciji zasebnih

gospodarskih podjetij (Uradni list FLRJ št. 98/46, 35/48 - v

nadaljevanju ZNZGP) nacionalizacija izvedena le, če so bili

podani določeni pogoji, med njimi tudi tuje državljanstvo

lastnika nepremičnine, vendar je njihov obstoj ugotavljal

upravni organ v upravnem postopku (Navodilo za prenos

lastninske pravice na nacionaliziranih nepremičninah tujih

državljanov - Ur.l. FLRJ št. 53/48). Drži tudi, da je šlo le

za deklaratorno odločbo, vendar je bila šele z njeno izdajo

Iz odločbe Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 634/2000, na

katero se tožnik sklicuje, pa ne izhaja to, kar zatrjuje

pritožba, da naj bi se namreč v civilnem sodnem postopku

lahko kljub upravni odločbi ugotavljalo, ali je prišlo do

prenehanja lastnine po ZNZGP, temveč obratno, saj

obrazložitev navedene odločbe potrjuje pravilnost

prvostopenjske odločbe v obravnavani zadevi. Pravilno

pritožba opozarja le, da je do prehoda spornih nepremičnin v

državno lastnino prišlo že na podlagi samega zakona, zmotno

pa meni, da nacionalizacijska odločba, ki je bila tožniku

izdana, na odločitev v obravnavani zadevi nima nobenega

vpliva. Kot je bilo v podobnih zadevah že večkrat

poudarjeno, je za nacionalizacijo na podlagi 7.a čl. ZNZGP

na območju bivše cone B odločilen datum 8.10.1972, za prehod

lastnine pa so pravno pomembne tudi odločbe upravnega

organa, saj je bil prehod lastnine izveden le, če so bile v

upravnem postopku ugotovljene predpostavke za

nacionalizacijo po ZNZGP in le v takem primeru je bila

nepremičnina nacionalizirana z dnem uveljavitve navedenega

zakona. Stališče prvostopenjskega sodišča, da se je ZNZGP

konkretiziral z odločbo v upravni stvari je zato po oceni

pritožbenega sodišča pravilno. Ker je bila taka odločba

izdana v upravnem postopku, pa je bila njena pravilnost

lahko predmet preizkusa le v upravnem postopku s

predvidenimi pravnimi sredstvi. Tožnik v pritožbi zmotno

meni, da lahko sodišče sedaj znova v sodnem postopku kljub

obstoječi upravni odločbi presoja, ali so bili v njegovem

primeru pogoji za nacionalizacijo dejansko pravilno

ugotovljeni. Pritožba tožeče stranke je zato po oceni

pritožbenega sodišča neutemeljena in ker tudi pri uradnem

preizkusu izpodbijane odločbe v okviru razlogov, na katere

mora po 2. odst. 350. čl. ZPP paziti po uradni dolžnosti,

pomanjkljivosti ni našlo, je potrdilo sodbo sodišča prve

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.