VSL sklep in sodba II Cp 1243/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-05-11

skupno premoženje zakoncev - pravni interes za vložitev tožbe

Na odprodani stvari iz skupnega premoženja ni mogoče ugotavljati

lastninske pravice. Predmet lastninske pravice je lahko le

individualno določena stvar. Če te ni več, imata zakona ustrezne

Kupnina za odprodano skupno stvar je skupna, vendar od gole

ugotovitve, da v skupno premoženje pravdnih strank sodi kupnina za

prodano stanovanje, tožnica nima nobene pravne koristi.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v 2., 3. in

4. točki izreka razveljavi ter tožba v tem delu zavrže.

V preostalem delu se pritožba zavrne in se sodba sodišča prve stopnje

Tožnica sama krije svoje stroške za odgovor na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je z izpdbijano sodbo odločalo o razdelitvi

skupnega premoženja pravdnih strank, ki sta razvezana zakonca.

Ugotovilo je, da v njuno skupno premoženje spada stanovanjska hiša s

pritiklinami in pripadajočim zemljiščem (parc. št. 228/90 vl. št. 692

k.o. Gozd) in tožencu naložilo izstavitev zemljiškoknjižne listine,

da se bo tožnica pri navedeni nepremičnini lahko vpisala kot

solastnica do 1/2 (1. točka izreka). Nadalje je ugotovilo, da so

skupni tudi enosobno stanovanje z vrtom v počitniško stanovanjskem

naselju Barbariga pri Puli oziroma njegova tolarska protivrednost

200.000 HRK na dan 17.1.2001 (2. točka izreka), denarna sredstva v

višini 80.000 DEM v protivrednosti EUR na dan 31.12.2001 v višini

41.026 EUR (4. točka izreka) in osebni avtomobil znamke Audi 100

(letnik 1996) oziroma njegova vrednost na dan pravnomočnosti razveze

med pravdnima strankama; tožencu je v zvezi s tem naložilo, da mora

tožnici izročiti polovico vrednosti tega avtomobila na dan 15.8.1997

(3. točka izreka). Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo in odločilo, da

pravdni stranki nosita vsaka svoje pravdne stroške.

Toženec se je proti navedeni sodbi pravočasno pritožil. Sodišču prve

stopnje očita, da je razsodilo v nasprotju z 59. členom ZZZDR, ker ni

upoštevalo dejanskega prispevka zakoncev k skupnemu premoženju in

predvsem njunih dolgov v zvezi z gradnjo sporne hiše. Sodišče prve

stopnje tudi ni obravnavalo vsega premoženja, ki sta ga pravdni

stranki pridobili v zakonski zvezi. Tožnica je namreč prodala družbo

Kami, d.o.o., vredno 20.000 DEM, osebni avtomobil znamke Yugo, vreden

6.000 DEM, in odtujila denarna sredstva s toženčevega računa v višini

5.000 DEM. Sporna stanovanjska hiša ni skupno premoženje, saj stoji

na zemljišču, ki je bilo podarjeno tožencu. Nobenega dokaza ni, da

Velimir Radman karkoli dolguje tožencu. Izrek sodbe ni jasen, saj se

sodišče ni opredelilo do delitve premoženja od prodanega stanovanja v

Barbarigi in o nakupu tožničinega stanovanja v Puli. Nedopustno je,

da je sodišče tožnici prisodilo večji del skupnega premoženja kot

tožencu, čeprav mu v obrazložitvi sodbe priznava, da je prispeval k

skupnemu premoženju največji del svojega dela in sredstev. Toženec

zato predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in ponovno obravnavanje

še preostalega skupnega premoženja. V izogib nadaljnjemu pravdanju pa

ponuja pobotanje medsebojnih terjatev pravdnih strank.

Tožnica v odgovoru na pritožbo vrača pritožbene trditve kot

brezpredmetne. Meni, da so namenjene le zavlačevanju postopka, saj je

bilo dejansko stanje pravilno ugotovljeno, toženec pa med pravdo tudi

ni postavil nasprotnega tožbenega zahtevka.

Sodišče prve stopnje je v obsežnem dokaznem postopku pravilno

ugotovilo vsa odločilna dejstva, od katerih je po 59. členu Zakona o

zakonski zvezi in družinskih razmerjih (ZZZDR, Ur. l. SRS, št. 15/76

do 14/89 in Ur. l. RS, št. 13/94 do 42/03) odvisen delež vsakega

zakonca na skupnem premoženju. Posplošen pritožbeni očitek, da je

bila sodba izdana v nasprotju z navedenim zakonskim določilom, ne

zadošča. Iz razlogov izpodbijane sodbe je mogoče povzeti, da je bil

toženčev denarni prispevek k skupnemu premoženju zaradi njegovih

višjih zaslužkov res večji od tožničinega, vendar je tožnica za

razliko od toženca pri pridobitvi skupnega premoženja v večji meri

sodelovala s svojim osebnim delom. Tako je varovala in vzgajala dvoje

otrok (skupnega in toženčevega), skrbela je za toženčeve sorodnike in

določen čas tudi za številne begunce, ki so se zatekli k pravdnima

strankama, opravljala gospodinjska in druga domača dela. Tudi gradnjo

sporne hiše je dejansko vodila tožnica, ker je bil toženec zaradi

svojega dela odsoten. Poleg tega je pomagala tudi pri

administrativnih poslih iz toženčeve dejavnosti. Glede na navedeno je

pravilna ocena sodišča prve stopnje, da tožencu ni uspelo izpodbiti

domneve iz 1. odstavka 59. člena ZZZDR, po katerem se pri delitvi

skupnega premoženja šteje, da sta deleža zakoncev na skupnem

Tožničin delež po sodbi znaša 1/2, zato je protispisna pritožbena

trditev, da je bilo tožnici prisojeno več kot tožencu. Res je sicer,

da v skupno premoženje zakoncev sodijo tudi skupni dolgovi, vendar

sodišče skladno s 1. odstavkom 2. člena Zakona o pravdnem postopku

(ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/02 in 2/04) lahko odloča le v mejah

postavljenih zahtevkov. Toženec ustreznega zahtevka, na podlagi

katerega bi sodišče prve stopnje lahko obravnavalo tudi zatrjevane

skupne dolgove, med pravdo ni uveljavljal. Potemtakem se je sodišče

prve stopnje pri odločanju upravičeno omejilo le na tisto skupno

premoženje, ki je bilo zajeto v tožničinem tožbenem zahtevku. Sicer

pa tudi za skupne dolgove zakoncev velja, da se delijo med zakonca v

enakem deležu kot ostalo skupno premoženje. Če si je torej tožnica

res prilastila skupna sredstva s toženčevega računa ter kupnino za

prodano podjetje in osebni avtomobil, bo lahko toženec zahteval od

nje, da mu izroči njegov delež. Toženčev predlog, naj se že v tej

pravdi pobotajo medsebojne terjatve zakoncev, pa nima pravne podlage.

Sodišče v pravdnem postopku namreč odloči le o tem, kaj predstavlja

skupno premoženje pravdnih strank, in kolikšni so njuni deleži na

njem, konkretna razdelitev skupnega premoženja oziroma posameznih

stvari, ki ga sestavljajo, pa je stvar dogovora zakoncev oziroma

nepravdnega postopka za razdružitev skupnega premoženja.

Sodišče prve stopnje je nadalje pravilno ugotovilo, da je sporna

stanovanjska hiša z zemljiščem vred skupna. Toženec ni dokazal, da bi

mu prejšnja lastnica zemljišče podarila. Dejstvo, da je samo njemu

izstavila odpisno dovoljenje, na podlagi katerega se je toženec

vknjižil kot edini lastnik, ne more biti odločilno. Darilna pogodba

bi morala biti sestavljena v pisni obliki, ker gre za nepremičnino.

Takšne pogodbe pa toženec nima. Očitno je bilo odpisno dovoljenje z

dne 20.3.1993 izdano že po končani gradnji. Ker sta pravdni stranki

sporno stanovanjsko hišo zgradili v času zakonske zveze, gre po 2.

odstavku 51. člena ZZZDR za njuno skupno premoženje. Enako velja tudi

za pripadajoče zemljišče. Pravdni stranki sta sicer začeli z gradnjo

na tujem zemljišču, vendar ob soglasju takratne lastnice, zato sta po

pravilih o gradnji na tujem svetu iz 25. člena tedaj veljavnega

Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (Ur. l. SFRJ, št. 6/80

in 36/90) pridobili lastninsko pravico tudi na zemljišču. Njun delež

na njem pa je enak kot na hiši in ostalem skupnem premoženju, torej

za vsakega 1/2. Tako se pokaže, da je odločitev sodišča prve stopnje

glede tega premoženja, ki jo vsebuje 1. točka izreka izpodbijane

sodbe, v dejanskem in materialnopravnem pogledu pravilna. Sodišče

druge stopnje je zato toženčevo pritožbo v tem delu kot neutemeljeno

zavrnilo in na podlagi 353. člena ZPP ta del sodbe potrdilo.

Iz izpodbijane sodbe nadalje izhaja, da sta pravdni stranki v času

skupnega življenja pridobili tudi enosobno stanovanje v počitniško

stanovanjskem naselju Barbariga in osebni avtomobil znamke Audi 100;

prvega je prodala tožnica dne 17.1.2001, torej med pravdo, drugega pa

toženec neugotovljenega dne. Sodišče prve stopnje je tudi to

premoženje vključilo v sodbo, pri tem pa je spregledalo, da na

potrošnih, odprodanih ali neobstoječih stvareh ni mogoče ugotavljati

lastninske pravice. Predmet lastninske pravice je namreč lahko le

individualno določena stvar. Če te ni več, imata pravdni stranki

ustrezne obligacijske zahtevke. Res je sicer, da je kupnina za

odprodane skupne stvari tudi skupna, vendar tožnica temu ni ustrezno

prilagodila svojega tožbenega zahtevka. Tožnica namreč od gole

ugotovitve, da v skupno premoženje pravdnih strank sodi kupnina za

prodano stanovanje, nima nobene pravne koristi. Če je namreč celotno

kupnino obdržala, bi lahko le toženec z dajatvenim zahtevkom terjal

Pravni interes je procesna predpostavka vsake tožbe oziroma zahtevka.

Če ta ni podan, tožba ni dopustna. To pomeni, da bi moralo sodišče

prve stopnje tožničino tožbo v zvezi s spornim stanovanjem na podlagi

1. odstavka 274. člena ZPP zavreči. Sodišče druge stopnje je zato na

podlagi 4. točke 358. člena ZPP ob reševanju pritožbe izpodbijano

sodbo v 2. točki izreka razveljavilo in tožbo v tem delu zavrglo.

Enako je ravnalo glede odločitve, ki jo vsebujeta 3. in 4. točka

izreka izpodbijane sodbe. Tožnica bi sicer smela zahtevati od toženca

izročitev polovice kupnine za prodani osebni avtomobil, vendar bi

morala v svojem zahtevku določno navesti znesek, ki ga uveljavlja iz

tega naslova. Ker je bil avtomobil prodan, ne more biti več predmet

ugotovitvenega zahtevka. Od gole ugotovitve, da je pravdnima

strankama skupna vrednost tega avtomobila v nedoločeni višini, pa

tožnica tudi nima nobene pravne koristi, kot je že bilo obrazloženo.

Tudi skupna denarna sredstva v višini 41.026 EUR bi lahko bila

predmet obravnave in odločanja le, če bi tožnica v zvezi s temi

sredstvi postavila ustrezen dajatveni zahtevek, torej zahtevek za

plačilo svoje polovice teh sredstev. Takega zahtevka tožnica ni

uveljavljala, samo ugotovitveni zahtevek pa ne zadošča, ker gre za

generično stvar, zato tožnica tudi za ta svoj zahtevek nima pravnega

interesa. Ker je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo v 2., 3. in 4.

točki izreka razveljavilo po uradni dolžnosti in tožbo v tem delu

zavrglo, na toženčeve pritožbene trditve v zvezi s tem premoženjem ni

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilu 1. in 2.

odstavka 165. člena ZPP v zvezi s 155. členom istega zakona. Toženec,

ki je s pritožbo delno uspel, stroškov zanjo ni priglasil, tožnica pa

mora svoje stroške za odgovor na pritožbo kriti sama, ker njen

odgovor ni prispeval k odločitvi o pritožbi.

ZZZDR člen 51,  51/2,  51,  51/2.  ZPP člen 181,  181/2,  181,  181/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.