VSL sodba II Cp 1858/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2006-02-01

nedopustnost izvršbe - prenehanje terjatve - varstvo posesti

Pravica do posestnega varstva ugasne, kadar se po prepovedanem

samovoljnem posestnem ravnanju izda pravnomočna sodba, s katero je

izkazana pravica motitelja na stvari, zaradi katere on lahko zahteva

njegovi posesti ustrezno ravnanje. Zato ni pomembno, ali je v

petitorni pravdi odločeno na podlagi tožbenega zahtevka motenega ali

motitelja - torej, ali je ugotovljen obstoj ali neobstoj pravice do

posesti. Pri sporu o motenju posesti je bistvena začasnost in

provizornost posestnega varstva in njegove odločitve v smislu

preprečitve nedovoljene samovolje tretjih. Pravnomočna odločba o

pravici do posesti pa imetniku pravice zagotavlja dolgotrajnejšo

varstvo, zato taka sodna odločba imetniku stvarne pravice v vsakem

trenutku (v času pravde o motenju posesti, pred njo in po njej, na

primer v času izvršbe) omogoča postavitev smiselnega ugovornega

razloga zaradi imetništva stvarne pravice. Uporaba pravila petitorum

absorbet possessorium zato tudi ni omejena samo na motenjsko pravdo,

ampak je ta ugovor treba upoštevati tudi v postopku prisilne izvršbe

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Toženca sta v pravdni zadevi pod opr. št. I P 2266/2000 od sodišča s

tožbo zahtevala, naj ugotovi, da sta ju tožnika motila v posesti

služnostne pravice poti, ki poteka preko parcele tožnikov s tem, da

sta na pot navozila lesene hlode. Od sodišča sta zahtevala, naj

tožnikoma naloži, da morata v osmih dneh odstraniti hlode in jima

omogočiti nemoteno uporabo utrjene poti. Sodišče je njunemu tožbenemu

zahtevku v celoti ugodilo in toženca sta na podlagi pravnomočne

odločbe v sporu o motenju posesti pravice služnosti predlagala

izvršbo pod opr. št. In 2001/01655. V izvršilnem postopku je sodišče

prve stopnje ugodilo predlogu tožencev in dovolilo predlagano

izvršbo. Tožnika sta zoper sklep o izvršbi ugovarjala in navedla, da

je terjatev tožencev prenehala, ker sta hlode že umaknila, poleg tega

pa so se razmere spremenile tako, da za normalen dostop do svojega

zemljišča toženca ne potrebujeta več poseganja v zemljišče tožnikov.

Sodišče prve stopnje je v izvršilnem postopku ocenilo, da je med

strankama spor o dejstvu, ki se nanaša na samo terjatev in je zato

tožnika napotilo na pravdo zaradi ugotovitve, da je izvršba

nedopustna. Tožnika sta tako s tožbo od sodišča zahtevala, naj

ugotovi, da je izvršba dovoljena s sklepom Okrajnega sodišča v

Ljubljani opr. št. In 2001/01655 z dne 15. 4. 2002 nedopustna.

Sodišče prve stopnje je njunemu zahtevku v celoti ugodilo. Zoper

sodbo sodišča prve stopnje se pritožujeta toženca zaradi zmotne

uporabe materialnega prava (3. točka I. odstavka 338. člena Zakona o

pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 36/04; v nadaljevanju ZPP). V

pritožbi navajata, da je izpodbijana sodba neutemeljena in

nezakonita, saj sklep Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št.

2266/2000 z dne 12. 6. 2001 še vedno velja. Poudarjata, da navedeni

sklep ni bil nikoli razveljavljen z morebitnimi izrednimi pravnimi

sredstvi, zato terjatev, ki je predmet izvršilnega postopka, še vedno

obstaja in ni prenehala na podlagi 8. točke I. odstavka 55. člena

Zakona o izvršbi in zavarovanju (Ur. l. RS, št. 51/98 do 132/2004; v

nadaljevanju ZIZ). Poleg tega toženca zatrjujeta, da pravnomočnosti

in izvršljivosti sodne odločbe ne more odpraviti komentar dr.

Frantarja: Stvarno pravo, Gospodarski vestnik, Ljubljana, 1993, saj

navedeni komentar na strani 309 navaja, da toženec lahko ugovarja

tožbenemu zahtevku zaradi motenja posesti, v kolikor med posestnim

sporom v drugem postopku, ki je tekel sočasno, pridobi pravico do

posesti. Toženca navajata, da sta res v zadevi I P 539/1997 od

sodišča zahtevala, naj ugotovi, da na zemljišču tožnikov obstaja v

korist vsakokratnega lastnika njunega zemljišča služnostna pravica

hoje in vožnje in naj tožnikoma naloži izstavitev ustrezne

zemljiškoknjižne listine in da je bil njun zahtevek pravnomočno

zavrnjen. Vendar menita, da je situacija v konkretnem primeru

drugačna od primera, ki ga navaja citirani avtor, saj tožnika nista

nikoli sprožila petitorne pravde, niti ni sklep v petitorni pravdi

postal pravnomočen v času, ko je tekla pravda o motenju posesti.

Opozarjata, da mora po komentarju Antona Frantarja odločba iz

petitorne pravde postati pravnomočna pred odločbo iz pravde o motenju

posesti. Tako toženca višjemu sodišču predlagata, da izpodbijano

sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek kot neutemeljen zavrne,

podrejeno pa izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne v novo

sojenje prvostopnemu sodišču. Pritožba ni utemeljena. Sodišče prve

stopnje ima prav, ko v izpodbijani odločbi navaja, da sta postopek in

odločitev v posestnem sporu le začasna ukrepa. V tem postopku se ne

ugotavlja pravica do posesti, niti ne kakšna druga pravica. Namen

postopka je v ureditvi že načetih odnosov med strankama, vendar le za

čas, dokler se v rednem postopku - petitorni pravdi ne odloči o

sporni pravici. Kljub pravnomočni in izvršljivi odločbi, izdani v

posestnem sporu, je zato posestnik varovan v posesti stvari ali

pravice le toliko časa, dokler nasprotnik v petitorni pravdi ne

dokaže, da ima on in ne toženec, kot dejanski posestnik, pravico do

posesti oziroma, da toženec nima pravice do posesti Takrat preneha

terjatev, ki jo ima posestnik na podlagi pravnomočne odločbe v

posestnem sporu in je podan razlog iz sedaj veljavne 8. točke I.

odstavka 55. člena ZIZ, ki preprečuje izvršbo. Pravica do posestnega

varstva torej ugasne, kadar se po prepovedanem samovoljnem posestnem

ravnanju izda pravnomočna sodba, s katero je izkazana pravica

motitelja na stvari, zaradi katere on lahko zahteva njegovi posesti

ustrezno ravnanje. Zato ni pomembno, ali je v petitorni pravdi

odločeno na podlagi tožbenega zahtevka motenega ali motitelja -

torej, ali je ugotovljen obstoj, ali neobstoj pravice do posesti.

Bistvenega pomena je, da je v petitorni pravdi pravnomočno

ugotovljeno, da posestnik, v korist katerega je bila izdana odločba v

motenjski pravdi, nima pravice do posesti. Pri sporu o motenju

posesti je bistvena začasnost in provizornost posestnega varstva in

njegove odločitve v smislu preprečitve nedovoljene samovolje tretjih.

Pravnomočna odločba o pravici do posesti pa imetniku pravice

zagotavlja dolgotrajnejšo varstvo, zato taka sodna odločba imetniku

stvarne pravice v vsakem trenutku (v času pravde o motenju posesti,

pred njo in po njej, na primer v času izvršbe) omogoča postavitev

smiselnega ugovornega razloga zaradi imetništva stvarne pravice.

Uporaba pravila petitorum absorbet possessorium zato tudi ni omejena

samo na motenjsko pravdo, ampak je ta ugovor treba upoštevati tudi v

postopku prisilne izvršbe na podlagi odločbe o motenju posesti. Kljub

temu, da to pravilo v naši pravni ureditvi ni izrecno uzakonjeno, pa

to izhaja iz začasnosti in provizornosti posestnega varstva. Če je

spor vsebinsko (petitorno), torej dokončno rešen, provizorna zaščita

ni več potrebna, saj pravni red ščiti posestnikov ekonomski položaj

samo tako dolgo, dokler se ne ugotovi, da ima nasprotna stranka

pravico do stvari oziroma do ekonomskega izkoriščanja stvari. Sodišče

prve stopnje je tako pravilno ocenilo, da sta tožnika s pravnomočno

sodbo, s katero je odločeno, da toženca nimata služnostne pravice,

izkazala razlog iz 8. točke I. odstavka 55. člena ZIZ, saj je

terjatev tožencev (oziroma upnikov) prenehala na podlagi dejstva, ki

je nastopilo po izvršljivosti odločbe, zaradi česar tožnika (oziroma

dolžnika) tega nista mogla uveljavljati v postopku, iz katerega

izhaja izvršilni naslov. Višje sodišče je tako ugotovilo, da niso

podani razlogi, s katerimi toženca izpodbijata sodbo sodišča prve

stopnje, prav tako pa tudi ne razlogi, na katere mora pritožbeno

sodišče paziti po uradni dolžnosti. Zato je na podlagi 353. člena ZPP

zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in je potrdilo sodbo sodišča prve

stopnje. Višje sodišče ni odločalo o stroških pritožbenega postopka,

ker jih toženca v pritožbi nista priglasila.

ZIZ člen 55,  55/1,  55/1-8,  55,  55/1,  55/1-8.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.