VSL sodba II Cp 2956/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2006-02-15

Smučanje samo po sebi ni nevarna dejavnost, prav tako pa smučišče

samo po sebi ni nevarna stvar, zato je odgovornost upravljalcev

smučišč praviloma krivdna, objektivna pa le tedaj, kadar so podane

take posebne okoliščine (kot primeroma sodišče prve stopnje navaja

poledenelo smučišče, pri čemer je mišljena večja poledenela površina

ali celotno pobočje), zaradi katerih bi dopuščanje smučanja na njem

lahko predstavljalo nevarno dejavnost (čeprav gre tudi v takem

primeru praviloma za krivdno odgovornost, saj bi obratovanje smučišča

v takih razmerah nasprotovalo 1. odstavku 10. člena ZVJS). Nadalje pa

bi bila lahko podana objektivna odgovornost drugega toženca kot

upravljalca sedežnice, če bi prišlo do škodnega dogodka zaradi

delovanja sedežnice v njenem vplivnem območju. Dokazno breme o

obstoju ledene ploskve oziroma nevarnega mesta na progi je na strani

tožnika v okviru dokazovanja škodljivega dejstva (ne v okviru

dokazovanja krivde, saj se ta domneva - šele če bi tožeča stranka

dokazala to dejstvo, bi morala tožena stranka dokazovati, da je

ravnala kot je treba in da je škoda nastala brez njene krivde; 1.

odstavek 154. člena ZOR). Vsaka ledena ploskev na smučišču ni takšna,

da bi od upravljalca smučišča terjala ustrezno ravnanje, pač pa je to

le takšna ledena ploskev, ki zaradi svoje velikosti ali lege

predstavlja nevarno mesto na progi (3. odstavek 9. člena ZVJS) in

torej predstavlja takšen riziko za smučarja, ki ga ta v danih

časovnih in vremenskih razmerah na progi takšne težavnostne stopnje

ni mogel pričakovati in je zato izven sfere, za katero prevzema

odgovornost sam, ker se s tem športom ukvarja.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje. Tožeča

stranka nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo še preostali del tožbenega zahtevka,

s katerim je tožnik od tožencev zahteval solidarno plačilo odškodnine

v znesku 540.304,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje

sodbe do plačila. Tožeči stranki je naložilo, da toženi stranki

povrne 42.400,00 SIT pravdnih stroškov. Zoper sodbo se je pravočasno

pritožila tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku

338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). V sodbi

je nasprotje med izrekom in obrazložitvijo, razlogi o odločilnih

dejstvih pa so med seboj v nasprotju, zaradi česar sodbe ni mogoče

preizkusiti. To se kaže v tem, da sodišče navaja, da je do dogodka

dejansko prišlo, da je pri tem dogodku tožniku nastala škoda ter da

obstaja vzročna zveza. Kljub temu pa tožbeni zahtevek zavrne. Napačen

je zaključek sodišča, da tožnik ni dokazal obstoja ledene ploskve, ki

bi od tožene stranke zahtevala ustrezno ukrepanje oziroma zavarovanje

tega dela smučišča. Ob pravilni dokazni presoji in oceni izvedenih

dokazov je edini pravilen zaključek lahko le ta, da je bila na

izstopu žičnice ledena ploskev, na kateri je tožnik padel. To so

prepričljivo potrdile zaslišane priče. Tako je M.K. izpovedala, da je

bil na delu, kjer je peljal tožnik, leden pas oziroma da je bilo

"zdrsano ledeno", I.A. pa, da je uspel zaustaviti šele 10 metrov

stran od tožnika, ker je bilo poledenelo in ni uspel prej zaustaviti.

Da je bil izvoz s sedežnice poledenel, je potrdila tudi D.K.. Tožena

stranka ni predložila nobenih relevantnih dokazov, ki bi kazali, da

tam ledene plošče ni bilo. Res so v izpovedbah prič o stanju na

smučišču določene manjše razlike, vendar upoštevajoč oddaljenost

dogodka to ni pomembno. Ravno obratno, izpovedbe prič kažejo, da

priče niso naučene, pač pa so izpovedovale o objektivnih okoliščinah

na tem delu smučišča. Napačen je zaključek, da zaradi manjših razlik

v izpovedbah prič, ki so bile zaslišane štiri leta po dogodku, ni

dokazan obstoj ledene ploskve. Vse priče so izpovedale, da je bila

ledena ploskev na tistem delu. Tožnik je izpovedal, da je bila ledena

ploskev 10 x 20 m, priča M.K. pa, da je bil ledeni pas na desni

strani. Ta izpoved ne nasprotuje izpovedbi tožnika, saj je zaplata

ledu velikosti, kot je izpovedal tožnik, lahko tudi na desni strani.

Tožnik namreč ni izpovedoval, da je bilo smučišče čez in čez

poledenelo. Dejstvo, da je priča I.A. podal nekoliko drugačne mere

glede velikosti tega pasu, pa tudi ne more predstavljati tistega

bistvenega in odločilnega momenta, zaradi katerega bi bilo treba

zaključiti, da led tam sploh ni bil. Takšen zaključek ni logičen in

je napačen. Po drugi strani sodišče takšne argumente - faktor

pozabljanja navaja na 3. in 4. strani obrazložitve sodbe in razlaga,

da je zaradi časovne oddaljenosti dogodka razumljivo, da se priče

vseh podrobnosti ne spominjajo več. Ko pa razlaga svojo odločitev

glede obstoja ledene ploskve, pa je razlogovanje ravno obratno. V tem

smislu so si razlogi sodbe med seboj v nasprotju. Prav tako sodišče

ni upoštevalo dejstva, da se je tožnik tega dne prvič povzpel na vrh

smučišča s sedežnico in mu razmere niso bile znane. Protispisen je

zaključek sodišča, da M.K. govori o zdrsanem snegu. Tega priča ni

izjavila, pač pa, da je bilo zdrsano ledeno. Zaključki sodišča, ki

odločitev utemeljuje tudi z izpovedbami prič O.C. in R., so napačni.

Te priče (in na splošno dokazi tožene stranke) so le pavšalne navedbe

o tem, kako naj bi se smučišče pripravilo. Ni moč pričakovati od

žičničarjev, da bodo pritegnili tožniku in priznali, da so pustili na

smučišču ob izstopu z žičnice ledeno ploščo, ki je niso zavarovali,

niti drugače poskrbeli zanjo. Pa tudi sicer te priče niso trdile, da

plošče ni bilo, pač pa le, da je niso opazili. Priznali pa so, da tam

niso opravljali frezanja ali podobnih ukrepov za urejanje smučišča.

Sodišče nepopolno povzema dejstva o temperaturah na smučišču, saj je

bila temperatura še dva dni pred nesrečo nad lediščem, nakar je padla

pod ledišče. Podatkov za prejšnje dni toženka ni dostavila. Tudi na

podlagi te listine ni moč zaključiti, da na spornem mestu ne bi moglo

biti ledene ploskve. Navedb tožnika, ki so jih potrdile tri priče, s

temi dokazi ni moč ovreči. Obstoj ledene ploskve je dokazan, s čimer

so dokazani vsi elementi civilnega delikta. Krivda tožene stranke se

predpostavlja. Tožena stranka ni dokazala, da je ukrenila vse

potrebno in del smučišča označila oziroma zavarovala, kot ji je

nalagal takrat veljavni Zakon o varnosti na javnih smučiščih (v

nadaljevanju ZVJS). Razlogi sodbe so v delu, ki se tičejo objektivne

odgovornosti tožene stranke, nejasni, zaradi česar sodbe ni mogoče

preizkusiti. Odgovornost upravljalca smučišča je načeloma krivdna, če

pa se dogodek zgodi na t.i. vplivnem območju žičniških naprav, je

odgovornost objektivna. Splošno znano je, da se je treba na izstopu s

sedežnice čim hitreje umakniti, da se prostor sprosti za naslednje

prihajajoče. Ob upoštevanju tega in ledene ploskve je mogoče

ugotoviti tudi vse elemente objektivne odgovornosti tožene stranke.

Protispisna pa je navedba, da smučarji, ki so izstopili s sedežnice,

niso imeli problemov. Priča A. je izpovedal, da je imel težave z

vožnjo takoj po izstopu s sedežnice in je ustavil šele pozneje, čez

10 m. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni

tako, da tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno pa, da jo razveljavi in

zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pritožba je bila

vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila. Pritožba ni

utemeljena. Takoj uvodoma je treba pritrditi pravilnemu

materialnopravnemu izhodišču sodišča prve stopnje: Smučanje samo po

sebi ni nevarna dejavnost, prav tako pa smučišče samo po sebi ni

nevarna stvar. Zato je odgovornost upravljalcev smučišč praviloma

krivdna, objektivna pa le tedaj, kadar so podane take posebne

okoliščine (kot primeroma sodišče prve stopnje navaja poledenelo

smučišče, pri čemer je mišljena večja poledenela površina ali celotno

pobočje), zaradi katerih bi dopuščanje smučanja na njem lahko

predstavljalo nevarno dejavnost (čeprav gre tudi v takem primeru

praviloma za krivdno odgovornost, saj bi obratovanje smučišča v takih

razmerah nasprotovalo 1. odstavku 10. člena ZVJS). Vendar pa tega

sodišče prve stopnje ni ugotovilo in tudi pritožba tega ne zatrjuje.

Nadalje pa bi bila lahko podana objektivna odgovornost drugega

toženca kot upravljalca sedežnice, če bi prišlo do škodnega dogodka

zaradi delovanja sedežnice v njenem vplivnem območju. Sodišče prve

stopnje je v zvezi s tem ugotovilo, da tožnikovega padca nobena od

prič ni povezovala z delovanjem sedežnice, saj je imel tožnik možnost

normalno zapeljati na izstopni postaji. Prav tako pa so tudi

smučarji, ki so se na izstopno postajo pripeljali za tožnikom, lahko

izstopili normalno in brez padcev. Pritožba ta zaključek označuje za

protispisen glede na izpovedbo priče I.A., vendar pa ta priča ni

izpovedala, da bi imela kakršnekoli težave z izstopom s sedežnice ali

z vožnjo na tem delu smučišča, temveč, da je želela ustaviti pri

tožniku, ki je padel (priča je namreč šla k tožniku), da pa je lahko

ustavila šele približno 10 metrov stran od njega. Kakšnega nasprotja

med tem, kar o izpovedbi te priče navaja sodišče v razlogih sodbe, in

zapisnikom o izpovedbi te priče torej ni in zato ni podana zatrjevana

bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke 2. odstavka

339. člena ZPP. Res se je treba na izstopu s sedežnice čim hitreje

umakniti, da se prostor sprosti za naslednje prihajajoče, kot to

navaja pritožba, vendar pa tožnik ni zatrjeval, da je padel zaradi

tega, ker se je umikal z izstopa sedežnice drugim smučarjem. Glede na

to da so ostali smučarji normalno izstopili s sedežnice kljub temu,

da je tožnik padel in so se mu morali izogniti, pa je očitno, da

izvoz s sedežnice ni bil razlog tožnikovega padca. Vse to je pravilno

ugotovilo in zaključilo sodišče prve stopnje. Tudi tisti del sodbe

sodišča prve stopnje, ki se tiče krivdne odgovornosti tožene stranke,

ni obremenjen z očitano bistveno kršitvijo določb pravdnega postopka

iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je

namreč jasno obrazložilo, zakaj je zahtevek zavrnilo. Res je

ugotovilo, da je prišlo do dogodka (samega padca tožnika na smučišču

- tudi to je bilo namreč v postopku pred sodiščem prve stopnje

sporno) in da mu je zato nastala škoda ter da obstoji vzročna zveza

med padcem in škodo. Vendar je ugotovilo tudi, da padec tožnika na

smučišču ni bil posledica neurejenega smučišča, pač pa, da sodi ta

padec v sklop rizikov, ki jih prevzema smučar nase s tem, da se s to

rekreativno - športno dejavnostjo ukvarja. Nasprotja med ugotovitvami

sodišča in odločitvijo o zavrnitvi tožbenega zahtevka torej ni.

Razlogi sodbe med seboj tudi niso v nasprotju zato, ker je sodišče v

zvezi z ugotovitvijo dejstva, ali je tožnik zatrjevanega dne sploh

bil poškodovan na smučišču na V., drugačno izpovedbo prič, ki jih je

predlagala tožena stranka, ocenilo kot posledico človeškega faktorja

(pozabljanja), tega istega faktorja pa ni upoštevalo pri oceni

izpovedbe prič, ki jih je predlagal tožnik v zvezi z ugotovitvijo

obstoja ledene ploskve in ki se razlikujejo le malenkostno. Gre za

dokazno oceno, ki jo je sodišče prve stopnje jasno in logično

obrazložilo, zato ti razlogi ne morejo predstavljati bistvene kršitve

določb pravdnega postopka, temveč različno dokazno oceno izpovedb

prič. Izpodbijanje tega pa lahko predstavlja le pritožbeni razlog

zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Že ob prejšnjem odločanju je

pritožbeno sodišče poudarilo, da je dokazno breme o obstoju ledene

ploskve oziroma nevarnega mesta na progi na strani tožnika v okviru

dokazovanja škodljivega dejstva (ne v okviru dokazovanja krivde, saj

se ta domneva - šele če bi tožeča stranka dokazala to dejstvo, bi

morala tožena stranka dokazovati, da je ravnala kot je treba in da je

škoda nastala brez njene krivde; 1. odstavek 154. člena Zakona o

obligacijskih razmerjih). Prav tako je bilo pojasnjeno, da vsaka

ledena ploskev na smučišču ni takšna, da bi od upravljalca smučišča

terjala ustrezno ravnanje, pač pa je to le takšna ledena ploskev, ki

zaradi svoje velikosti ali lege predstavlja nevarno mesto na progi

(3. odstavek 9. člena ZVJS) in torej predstavlja takšen riziko za

smučarja, ki ga ta v danih časovnih in vremenskih razmerah na progi

takšne težavnostne stopnje ni mogel pričakovati in je zato izven

sfere, za katero prevzema odgovornost sam, ker se s tem športom

ukvarja. Že navedeno pritožbeno sodišče znova poudarja zato, ker iz

tega sledi, da je moralo sodišče prve stopnje kritično oceniti

izvedene dokaze, zlasti tudi izpovedbe prič o obstoju, velikosti in

legi ledene plošče, ki naj bi bila vzrok tožnikovega padca. Zato je

prav, da je v zvezi s tem ocenilo ne le izpovedbo prič, ki jih je

predlagal tožnik, temveč tudi izpovedbo prič, ki jih je predlagala

tožena stranka in določene objektivne dokaze (npr. podatke o

vremenu). Šele po vestni in skrbni oceni vsakega dokaza posebej in

vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka namreč

lahko sodišče odloči, katera dejstva se štejejo za dokazana in katera

ne (8. člen ZPP). Pritožba zato neutemeljeno vnaprej izključuje

izpovedbo prič, ki jih je predlagala tožena stranka, kot pristransko

in nerelevantno. Načeloma je mogoče pritrditi tožniku, da bi ledena

plošča na izvozu sedežnice lahko predstavljala nevarno mesto, zlasti

ker se je treba ob izstopu umakniti prihajajočim smučarjem. Vendar pa

sodišče prve stopnje pravilno zaključuje, da njegove trditve o

velikost ledene plošče in njeni taki legi, da je zaradi tega

predstavljala nevarno mesto na smučišču ali ob izstopu s sedežnice,

niso potrdile niti priče, ki jih je predlagal sam tožnik. Že je bila

omenjena izpovedba priče I.A.. Ta je izpovedoval, da je bilo ledeno,

da je tožnika obvozil, zaradi ledenega terena pa je lahko ustavil

šele približno 10 metrov stran od njega; ledeni pas je bil okoli dva

metra širok, dolg pa 10 metrov in več. Čeprav je nadalje izpovedoval

o gladki ledeni plošči, pa sam očitno z izstopom in vožnjo po tem

delu smučišča ni imel težav (razen z ustavljanjem pri tožniku). M.K.c

je izpovedala, da je bil desni del izvoza leden, natančneje, bil je

leden pas oziroma bilo je zdrsano, ledeno. Da je bil izvoz s

sedežnice poledenel, je nadaljeizpovedala tudi D.K.. Tudi če je bil

del smučišča na tem mestu res poledenel, pa iz izpovedbe teh prič ni

mogoče zaključiti, da bi to predstavljalo tako nevarno mesto na

smučišču, ki bi od upravljalca zahtevalo ustrezno reagiranje. Tožnik

sam je izpovedal, da je ledeno ploščo opazil že, ko je odpel prečko

na sedežnici, torej ni bila nepričakovana, glede na ravnanje drugih

smučarjev ob izstopu pa tudi ne na takem mestu, da se ji ni bilo

mogoče izogniti. Tudi če se izpovedbe prič tožene stranke

interpretira tako, kot prikazuje pritožba - da dejstvo, delavci

tožene stranke niso opazili ledene ploskve, ne pomeni, da plošče ni

bilo - pa to pomeni, da nikakor ni bila takšna in tolikšna, da bi

predstavljala nevarno mesto. Sicer pa vsi drugi dokazi kažejo, da v

času tožnikove poškodbe na mestu, kjer je padel, ledene plošče sploh

ni bilo. To izhaja ne le iz izpovedbe prič tožene stranke, katere

pritožba že zgolj zato, ker so zaposlene pri njej, odreka

verodostojnost (sicer pa je treba poudariti, da tožena stranka v

zvezi z neobstojem ledene plošče "relevantnih dokazov, ki bi kazali

na to, da ledene plošče tam ne bi bilo", kot to od nje pričakuje

pritožba, niti ne more predložiti, saj gre za negativno dejstvo),

temveč tudi iz podatkov o vremenskih in temperaturnih razmerah na

smučišču. Neutemeljene so trditve pritožbe, da sodišče prve stopnje

nepopolno povzema dejstva o temperaturah na smučišču. Sodišče je

pregledalo podatke o razmerah na dan nesreče in dva dni pred tem. Ni

res, da je bila še dva dni pred nesrečo temperatura nad lediščem, saj

je bila maksimalna temperatura dan pred nesrečo -0,2 stopinje C, dan

pred tem pa res 4 stopinje C, kar pa seveda ne pomeni, da so že

nastajale ledene ploskve. Po izpovedbi prič tožene stranke se namreč

to dogaja šele ob temperaturah okoli 10 stopinj C, kar je tudi

logično. Glede na povedano pa je ob upoštevanju dokaznega bremena

tožeče stranke in oceni izvedenih dokazov pravilen zaključek sodišča

prve stopnje, da tožnik obstoja ledene plošče, ki bi predstavljala

nevarno mesto na smučarski progi in zato neustrezno ravnanje tožene

stranke, ni dokazal. Dejstvo, da je do tožnikovega padca prišlo ob

njegovi prvi vožnji s sedežnico in da mu razmere na smučišču niso

bile znane, se ob tem izkaže za nepomembno. Sodišče prve stopnje je

torej dejansko stanje ugotovilo pravilno in popolno, pa tudi pravilno

uporabilo materialno pravo. Ker torej niso podani razlogi, s katerimi

tožeča stranka izpodbija sodbo sodišča prve stopnje, prav tako pa

tudi ne razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni

dolžnosti, pritožba ni utemeljena. Zato jo je na podlagi 353. člena

ZPP zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Prvi odstavek

165. člena ZPP določa, da v primeru, ko sodišče zavrne pravno

sredstvo, odloči tudi o stroških, ki so nastali med postopkom v zvezi

z njim. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato mora v skladu s

prvim odstavkom 154. člena ZPP sama kriti stroške pritožbenega

ZVJS člen 9,  9/3,  9,  9/3.  ZOR člen 154,  154/1,  154,  154/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.