VSK sodba I Cp 1215/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-05-10

Ker ni ugotovljeno, da tožena stranka pogodbe ni izpolnila, tudi pravne posledice razdrtja zaradi neizpolnitve ni.

Pritožba se zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Prvostopenjsko sodišče je tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrnilo. Le-ta je zahtevala, da sodišče odloči, da se prodajna pogodba, sklenjena v notarskem zapisu pri notarki Z.G. 1.6.1998 pod opr.št. Sv 269/98 med prodajalci A. in F. V., D. P. in A. O. ter kupcem, toženko, za stanovanjsko hišo, stoječo na parc.št. 309, vl.št. 1778 k.o. Š.r, šteje za razvezano, pogodba med toženko in N.V. napisana v notarskem zapisu pri isti notarki istega dne za solastninski delež do 1/2 na navedeni stanovanjski hiši pa je nična ter je toženka dolžna tožnicama D. O. in A.P. izstaviti listino, sposobno za vpis solastninske pravice na navedeni nepremičnini, na vsako do 1/4, v 15-tih dneh pod izvršbo. Tožnicam je naložilo, da povrnejo toženi stranki 384.788,00 SIT pravdnih stroškov v 15-tih dneh pod izvršbo.

Tožeča stranka se je zoper sodbo pritožila, uveljavlja vse pritožbene razloge ter pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Dokazni postopek je dokazal, da kupnina po pogodbah znaša 18.147.620,00 SIT. Na dlani je, da je bil predmet prodaje le del hiše, to je pritličje. To je bila soglasna volja tožnikov. Vendar pa je toženka kupnino poravnala le dvema, D. P. in A. O. do višine odobrenega kredita, kar sodišče tudi pravilno ugotavlja. Zakaj je bilo sploh potrebno vpletanje že pokojnega F.V. in A.V. v posel, o tem sodišče ne poda razlogov. Dejstvo je, da V. nista ne prodala in ne kupila ničesar. Njuna izjava z dne 10.6.1998 nima ne pravne in ne dejanske podlage in ni predmet izpodbijanja. Tožbene navedbe so šle v smer, da sta druga in tretja tožnica prodali svoj solastninski delež do 1/2 in je ta delež kupila N.V. V okviru tega posla, ki je bilo ocenjen na 18.147.620,00 SIT pa je toženka plačala prodajalkama D.P. in A.O. le po 4.239.496,50 SIT, skupno 8.478.993,00 SIT, torej bi morala plačati še preostanek, 9.668.627,00 SIT do pogodbene vrednosti, v osmih dneh, česar pa ni storila. Kupnina bi torej morala biti plačana D.P. in A.O., ne pa F.V. ali A.V. V tem kontekstu je potrebno presoditi potrdilo z dne 10.6.1998. Kupnina torej ni bila plačana, glede na pogoje pogodbe, pogodba se zato šteje za razvezano (pogodba pod št. SV 268/98) in v posledici tega bi moralo sodišče ugoditi nadaljnjim tožbenim zahtevkom.

Tožena stranka je na pritožbo odgovorila. Dejstvo je, da je tožeča stranka zamudila prekluzivni rok za izpodbijanje pogodbe zaradi napak volje. Po drugi strani pa je prvostopenjsko sodišče pravilno presodilo potrdilo z dne 16.2.2000, nenazadnje sta druga in tretja tožnica potrdili, da jima je tožeča stranka kupnino plačala in njun zahtevek in tega naslova ne more biti utemeljen. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe o domnevni ničnosti prodajne pogodbe s pridržkom lastninske pravice. Glede sklenitve posla je obstajala popolna skladnost pogodbenih volj. Pritožbeno sodišče naj zato pritožbo zavrne.

Prvostopenjsko sodišče je ugotovilo, kar sprejema tudi pritožba, da je bila v prodajni pogodbi kupnina določena v znesku 18.147.620,00 SIT, tožena stranka bi morala dogovorjeno kupnino plačati v roku osmih dni. Plačala je le drugi in tretji tožnici po 4.239.496,50 SIT. Pritožba prihaja s seboj v nasprotje, po eni strani trdi, enako kot zaključuje že prvostopenjsko sodišče, da glede na dejanski dogovor tožena stranka ni bila dolžna plačati V. ničesar, po drugi strani pa nadalje trdi, da bi morala celotno kupnino plačati drugi in tretji tožnici. To iz zapisa pogodbe ne izhaja, saj so bili prodajalci štirje, vsakemu gre torej lahko le 1/4, kaj drugega v pogodbi ni zapisano. Po drugi strani pa je sodišče ugotovilo, da je bil poslovni namen strank ta, da tožena stranka plača le slabo polovico navedenega zneska, drugi in tretji tožnici, saj je šlo za pripis obresti in dejansko za posojilo toženke kupcu, N.V., ki je s tem zneskom plačala (po toženki, posojilodajalcu) drugi in tretji tožnici kupnino. Prav zato sta se tudi, kot ugotavlja prvostopenjsko sodišče, odrekla A. in F.V. plačila po pogodbi dogovorjenega zneska kupnine. Nenazadnje sta druga in tretja tožnica izpovedali enako, da je bilo dogovorjeno, da jima toženka plača vsaki po približno 4.2 milijona SIT. Zato je, glede na ugotovljena dejstva, ki temeljijo na skrbni in analitični oceni izvedenih dokazov, in jih pritožba le z dokazno nepodprtimi trditvami, da bi morala biti celotna, v zapisu pogodbe navedena kupnina, plačana drugi in tretji tožnici, ne more ovreči, tudi materialno pravo pravilno uporabljeno: ker ni ugotovljeno, da tožena stranka pogodbe ni izpolnila, tudi pravne posledice, razdrtja zaradi neizpolnitve ni in zato tudi pritožba ni utemeljena, ko trdi, da bi moralo sodišče tudi nadaljnjim postavljenim zahtevkom v posledici razdrtja pogodbe, ugoditi. Pritožbeni razlogi niso podani in ker pritožbeno sodišče tudi uradoma upoštevnih kršitev ni zasledilo (2. odst. 350. čl. Zakona o pravdnem postopku - ZPP), je neutemeljeno pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.