VSK sklep I Cpg 57/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-09-01

začasna odredba - verjetnost obstoja nedenarne terjatve

Terjatev je verjetno izkazana, kar pomeni, da je za izdajo

začasne odredbe izpolnjen pogoj po 1. odst. 272. čl. Zakona

Pritožba tožene stranke se zavrne in se p o t r d i

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje kot

neutemeljen zavrnilo ugovor tožene stranke zoper sklep o

začasni odredbi z dne 22.1.2003, s katerim je bila v

zavarovanje nedenarne terjatve tožeče stranke do tožene

stranke, do pravnomočne rešitve predmetnega spora pod

opr.št. Pg, pri Okrajnem sodišču v P., v vložku št. 1072,

pri parc. št. 2730/7, 2730/8, 2730/9 in 2730/10, k.o. I.,

ter pri vložku št. 1073, pri parc. št. 2752, 2753, 2769/2,

2769/3, 2769/7, 2769/8 in 2769/9, zaznamovana prepoved

Proti navedenemu sklepu je tožena stranka po svojem

pooblaščencu vložila pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov

in predlagala njegovo spremembo tako, da se ugovoru tožene

stranke ugodi in se predlog za izdajo začasne odredbe

zavrne, podrejeno pa, da se izpodbijani sklep razveljavi in

zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Trdi,

da je odločitev sodišča napačna, ker za razmerja med

pravdnima strankama ni možno neposredno uporabiti določila

OZ o ponudbi in sprejemu ponudbe. Sodišče je zanemarilo

dejstvo, da je tožena stranka oseba javnega prava, ki

razpolaga s svojim premoženjem pod posebnimi pogoji, kot so

določeni tudi za razpolaganje z državnim premoženjem. V

upravnem sporu z opr.št. U 21/2003 pri Upravnem sodišču v

N.G. tožeča stranka vztrajno trdi in ponavlja, da so sporni

sklepi občinskega sveta upravni akti oblastnega organa,

izdani v upravnem postopku in da nimajo civilnih učinkov. Že

zaradi tega se tožeča stranka ne more sedaj uspešno

sklicevati na domnevno civilistično obligacijske učinke teh

sklepov. Pa tudi če se šteje, da sklepa z dne 6.6. in

27.6.2002 nista upravna akta, izdana v upravnem postopku, da

pri tožeči stranki ne gre za stranko, ki bi pri toženi

stranki uveljavljala določene pravice in pravne koristi, in

tudi če se ne upošteva, da sta bila sklepa zakonito

razveljavljena s sklepom občinskega sveta z dne 19.12.2002,

ostane neizpodbitno dejstvo, da sta sporna sklepa občinskega

sveta le zavezovala občinsko upravo k določenemu ravnanju za

izvršitev sklepov, nista pa ustvarila pri tožeči stranki

nobenih neposrednih učinkov, kot jih ugotavlja sodišče.

Sodišče tudi ni upoštevalo, da je v času sprejetja spornih

sklepov za oddajanje stavbnih zemljišč veljal Zakon o

stavbnih zemljiščih iz leta 1984 (ZSZ/84), glede na določbo

II. odst. 52. čl. ZSZ/97, da se začnejo določbe 46. in 47.

čl., ki urejajo oddajanje stavbnih zemljišč, uporabljati po

uveljavitvi zakona, ki bo urejal lastninsko pravico in

stvarne pravice, to je SPZ, ki pa je začel veljati s

1.1.2003, to je po sprejemu spornih sklepov občinskega

sveta. ZSZ/84 je v I. odst. 52. čl. (ki je sicer vsebinsko

enak III. odst. 47. čl. ZSZ/97) določal, da načine, pogoje

in postopek prodaje stavbnega zemljišča predpiše občina. Ni

sporno, da so predmet pravde stavbna zemljišča in da je

potrebno za prodajo teh zemljišč uporabiti citirana določila

ZSZ/84. Sklep občinskega sveta z dne 27.6.2002 zato lahko

opredelimo kot ureditveni sklep, s katerim je občinski svet

predpisal način, pogoje in postopek prodaje zemljišča tožeči

stranki. V 1. točki sklepa je bilo določeno, da tožena

stranka začne s postopkom prodaje naslednjih gradbenih

parcel znanemu investitorju (tožeči stranki), ki se nahajajo

v območju obrtno stanovanjske cone v I.. V 2. točki je bila

določena cena za posamezni predmet prodaje. V 3. točki pa je

bil Urad za premoženjsko pravne in splošne zadeve zadolžen

za pripravo prodajnih pogodb, v roku 90 dni. Tak sklep s

tako vsebino zato ne more imeti naravo ponudbe po 22. čl.

OZ, saj je ponudba določeni osebi dan predlog za sklenitev

pogodbe, ki vsebuje vse bistvene sestavine pogodbe, tako, da

bi se z njegovim sprejetjem pogodba lahko sklenila. Sklep

občinskega sveta nima narave ponudbe že zaradi tega, ker bi

morala občinska uprava tožene stranke na podlagi tega sklepa

pripraviti prodajne pogodbe in šele predlog prodajne

pogodbe, ki bi ga tožena stranka poslala tožeči stranki, bi

lahko imel naravo ponudbe. Pritožnica še navaja, da je

"nepravilno tudi stališče sodišča, da je tožeča stranka

ponudbo tožene stranke ustrezno prejela, ker to ne izhaja iz

listin v spisu. Da bi tožena stranka ponudbo tožeče stranke

prejela tudi ni razvidno iz dejstva, da tožeča stranka s

tožbo zahteva sklenitev prodajne pogodbe pod istimi pogoji,

kot so določeni v spornih sklepih, s čimer naj bi po mnenju

sodišča tožeča stranka nadomestila sprejem ponudbe, kot je

predpisan v 28. čl. OZ". Nadalje meni, da vložene tožbe ni

možno šteti za sprejem ponudbe že zato, ker je tožena

stranka prejela tožbo 24.1.2003, občinski svet pa je

razveljavil sklepe z dne 6.6.2002 in 27.6.2002 že

19.12.2002. Če drži ugotovitev sodišča, da je imel sklep

občinskega sveta z dne 27.6.2002 določene civilnopravne in

obligacijske učinke, je potrebno upoštevati, da se tožeča

stranka sklicuje, da ima kot znani investitor pravico do

prednostnega odkupa spornih zemljišč. Ta pravica po ZSZ, ki

je veljal v času sprejema spornih sklepov, s civilističnega

vidika ustreza zakoniti predkupni pravici. Če je res

potrebno uporabiti neposredna določila OZ o ponudbi in

sprejemu ponudbe, potem je treba upoštevati tudi, da bi

morala tožeča stranka uveljavljati predkupno pravico v

skladu z določilom II. odst. 508. čl. OZ. To pomeni, da bi

morala hkrati z izjavo, da kupuje sporna zemljišča, tudi

plačati kupnino, določeno v obvestilu, to je v sklepu tožene

stranke z dne 27.6.2002, o nameravani prodaji, ali pa jo

položiti pri sodišču. Tožeča stranka ni pozvala tožene

stranke na prejem kupnine in tudi ni kupnine položila pri

sodišču, zaradi tega ne more več uveljavljati predkupne

pravice. Ni pa izkazan niti drugi pogoj za izdajo začasne

odredbe, da bi bila terjatev tožeče stranke onemogočena ali

precej otežena. Sodišče je spregledalo, da je v zemljiški

knjigi vpisana zaznamba, kar sicer ni ovira za prodajo in

nadaljnje vpise, če pa bi tožeča stranka uspela s tožbenim

zahtevkom, bi sodba učinkovala tudi proti morebitnim kupcem.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožena stranka v pritožbi

ne zanika ugotovitve sodišča prve stopnje v izpodbijanem

sklepu, da je sporni sklep z dne 6.6.2002 oz. z dne

27.6.2002, sprejel organ tožene stranke, ki je pristojen za

odločanje o razpolaganju z njenim premoženjem, torej tudi z

njenimi nepremičninami, kar pomeni, da gre pri njegovem

sprejemu za izjavo volje tožene stranke z vsebino, ki je iz

njega razvidna (da se tam navedene gradbene parcele prodajo

tožeči stranki - znanemu investitorju - za tam določeno

ceno), in posredovana tožeči stranki, pravno pomeni predlog

za sklenitev pogodbe, saj vsebuje vse sestavine, ki so za

njeno sklenitev potrebne (1. odst. 22. čl. Obligacijskega

zakonika, OZ). Že sklicevanje pritožnice na določbe Zakona o

stavbnih zemljiščih o oddajanju stavbnih zemljišč, potrjuje

zaključek, da pri sprejemu spornega sklepa ni šlo za upravno

stvar oz. za upravni akt, ampak za akt poslovanja tožene

stranke, saj napr. tudi 4. odst. 53. čl. Zakona o stavbnih

zemljiščih (ZSZ/84, Ur.l.SRS št. 18/84 s sprem.) določa, da

se odločitve o oddaji stavbnega zemljišča izpodbijajo pri

(rednem) sodišču (vsebinsko enako določilo vsebuje tudi 2.

odst. 47. čl. Zakona o stavbnih zemljiščih (ZSZ/97, Ur.l.RS

št. 44/97). Poleg tega pa tudi na podlagi vsebine spornega

sklepa ni mogoče zaključiti to, kar sedaj na novo zatrjuje

tožena stranka v pritožbi, češ da naj bi šlo le za

ureditveni sklep oz. zgolj za realizacijo določila 1. odst.

52. čl. ZSZ/84 (vsebinsko enak je 3. odst. 47. čl. ZSZ/97),

po katerem občina predpiše način, pogoje in postopek prodaje

ali oddaje (stavbnega) zemljišča. Značilnosti "ureditvenega"

sklepa pa izpodbijanemu sklepu ne daje niti določilo v tem

sklepu, da bo občinska uprava pripravila prodajne pogodbe,

saj iz njega izhaja le naložitev obveznosti organu, ki je v

sestavi tožene stranke same, da tehnično realizira sprejete

odločitve. Poleg tega pa tožeča stranka temelji tožbo tudi

na trditvi, da sta bila sporna sklepa sprejeta v povezavi z

Odlokom o prostorsko ureditvenih pogojih in zazidalnem

načrtu za območje obrtno-stanovanjske cone v I. z dne

29.1.1998 (Ur. objave št. 3/98), s katerim je tožena stranka

tožečo stranko določila za znanega izvajalca za območje 05/2

v obrtno-stanovanjski coni v I. in iz predloženega besedila

navedenega odloka to dejansko izhaja, poleg tega pa je v

njem navedeno tudi, da predstavlja ta okoliščina osnovo za

prodajo in oddajo zemljišča tožeči stranki kot določenemu

investitorju (36. čl. odloka). Glede na vsebino obveznosti

tožene stranke, sprejete z obema spornima sklepoma samima,

pa tudi v povezavi z omenjenim odlokom, je tudi po mnenju

pritožbenega sodišča v tej fazi postopka, ko se presoja

zgolj verjetnost obstoja (nedenarne) terjatve tožeče

stranke, ta verjetno izkazana, kot to ugotavlja sodišče prve

stopnje, kar pomeni, da je za izdajo začasne odredbe

izpolnjen pogoj po 1. odst. 272. čl. Zakona o izvršbi in

zavarovanju (ZIZ). Sicer v zvezi s tem pritožba pravilno

opozarja, da iz listin v spisu ne izhaja, da je tožeča

stranka ponudbo tožene stranke ustrezno sprejela oz. da je

od tožene stranke zahtevala sklenitev prodajne pogodbe za

sporne nepremičnine pod pogoji, ki so določeni v spornih

sklepih, vendar pa je tožeča stranka že v tožbi navajala (6.

točka), da je toženo stranko pozvala k podpisu prodajnih

pogodb, vendar pa da tožena stranka tega ni bila

pripravljena storiti, teh navedb pa ni tožena stranka niti

Nova pa je trditev tožene stranke v pritožbi, češ da

uveljavlja tožeča stranka pravico do prednostnega odkupa

spornih zemljišč in da bi zato morala hkrati z izjavo, da

kupuje sporna zemljišča tudi plačati kupnino; glede na 1.

odst. 337. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP) te trditve

Končno pa tožena stranka ne zanika ugotovitve sodišča prve

stopnje, da ima namen razpolagati s spornimi nepremičninami

oz. da jih namerava prodati na javni dražbi. To pomeni, da

je s takšnim ravnanjem tožene stranke izkazana kot verjetna

nevarnost, da bo uveljavitev (nedenarne) terjatve tožeče

stranke, kakršno uveljavlja v tej pravdi, onemogočena ali

precej otežena (1. alineja 2. odst. 272. čl. ZIZ). Glede

zaznambe, za katero tožena stranka v pritožbi opozarja, da

je vpisana v zemljiški knjigi, pa že sama ugotavlja, da ta

ni ovira za prodajo in nadaljnje vpise pri spornih

Upoštevaje gornjo obrazložitev je pritožbeno sodišče, na

podlagi 2. tč. 365. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v

zvezi s 15. čl. ZIZ, pritožbo tožene stranke zavrnilo kot

neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.