VSL sodba II Cp 1711/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-05-04

Likvidacijski upravitelj odgovarja po načelih odškodninske

odgovornosti, vsebovanih v določbah ZOR in ob upoštevanju določbe

388. člena ZGD kot specialne določbe. Zato je likvidacijski

upravitelj odgovoren za škodo, ki jo povzroči upnikom, izogne pa se

odgovornosti, če dokaže, da je v likvidacijskem postopku glede na

okoliščine ravnal tako, kot je bilo treba, torej s skrbnostjo, ki se

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, da sta mu

toženca dolžna nerazdelno plačati 4.134.340,00 SIT, skupaj z

zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do

plačila ter mu povrniti njegove pravdne stroške s pripadajočimi

obrestmi. Tožniku je naložilo, da je dolžan povrniti prvotoženi

stranki stroške postopka v znesku 524.120,00 SIT, drugotoženi stranki

pa 511.579,00 SIT, obema s pripadajočimi obrestmi v primeru zamude,

tekočimi od dneva izdaje sodbe do plačila.

Tožnik se v pravočasni pritožbi sklicuje na vse pritožbene razloge iz

1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju

ZPP) ter predlaga pritožbenemu sodišču razveljavitev sodbe in novo

odločanje. Navaja, da je sodišče nepravilno uporabilo materialno

pravo, ko je štelo, da je bil zahtevek tožnika z dne 20.3.1998 zgolj

garancijski. Iz vsebine zahtevka izhaja, da ima tudi naravo

odškodninskega zahtevka. Sodišče je nepravilno enačilo ugasnitev

tožnikovih pravic iz naslova reklamacije z odškodninsko terjatvijo

tožnika, ki je predmet tega postopka. Tožnik namreč meni, da skladno

z določilom 507. člena tedaj veljavnega ZOR lahko ugasnejo le

reklamacijski zahtevki iz naslova popravila oziroma zamenjave, ne pa

morebitna odškodninska terjatev. Ko je sodišče prve stopnje v

razlogih sodbe opredeljevalo sporazum zgolj kot ponudbo, je

spregledalo, da je tožnik po svojem pooblaščencu z dopisom z dne

16.11.2000 nesporno soglašal z delom sporazuma in sicer tistim, ki je

opredeljaval zamenjavo poškodovanih opek, nasprotoval je le določilu,

da se s podpisom sporazuma odpove uveljavljanju zahtevka iz naslova

stroškov dela in vsem drugim zahtevkom do družbe Križevske opekarne.

V tem delu je dopis pooblaščenca tožnika z dne 16.11.2000 opredeliti

kot delni sprejem ponudbe. Tudi sicer se sodišče prve stopnje ni v

ničemer ukvarjalo s presojo oziroma dokazno oceno obsežne

korespondence med njim in K., ki je trajala skoraj tri leta. Iz te pa

izhaja, da je bil tožnik s K. glede reševanja reklamacije v stalnem

stiku in je priganjal k reševanju reklamacije, opozarjal na

zavlačevanje in na škodo, ki mu nastaja. Ponujeni sporazum je po

pravni plati nedvomno pomenil določeno zavezo družbe K.. Sodišče

predlaganih dokazov ni zavrnilo, niti jih ni dokazno ocenilo, saj

sodba o tem ne vsebuje razlogov. Iz uvoda citiranega sporazuma je

natančno razvidno, da je bila reklamacija tožnika pri družbi

K. zavedena pod št. BC-98063/42-A z dne 23.3.1998, kar je v nasprotju

z navedbami predvsem prvega toženca, ki je trdil, da s terjatvijo ni

bil seznanjen in da terjatev tožnika ni bila zavedena v poslovnih

knjigah. Že po domnevni s strani sodišča ugotovljeni "prekluziji

pravic" tožnika v marcu 1999 je bil s strani K. izdelan dne 20.9.1999

reklamacijski zapisnik, kar vse dokazuje, da je družba K. ves čas

štela, da ima neurejene obveznosti do tožnika. Tožnik meni, da je

družba K. s tako dolgo trajajočo korespondenco potrdila svojo voljo,

izraženo v predlaganem sporazumu, pri čemer je očitno in na jasen

način konkludentno sama izključila prekluzijo njegovih pravic iz

naslova garancije, to je do zamenjave sporne kritine. K. so nesporno

obravnavale domnevno "prepozne ugovore" tožnika o kvaliteti in

ponujale rešitev, s čemer so izključile učinkovanje prekluzije. Ob

navedenem je tožnik prepričan, da glede odškodninskega zahtevka in

glede pravic iz garancijskega zahtevka ne more biti prekludiran.

Očitek glede odsotnosti razlogov sodbe velja po mnenju pritožnika

tudi za ugotovitev sodišča prve stopnje, da njegov zahtevek ni

utemeljen, ker za svoje delo ni prejel nagrade. Sodba ne navaja, na

katere ugotovitve sodišče opira svojo odločitev, niti se ne opredeli

do navedb tožnika iz njegove tretje pripravljalne vloge, kjer

pojasnjuje pravne in dejanske temelje za odgovornost prvega in

drugega toženca. Popolno odsotnost razlogov, ki bi omogočali njen

preizkus, je po mnenju pritožnika končno mogoče očitati sodbi tudi v

delu, kjer izpeljuje pogojeno odgovornost drugotožene stranke glede

na odgovornost prvotožene stranke. O nespornem dejstvu, da je

drugotožena stranka izrecno prevzela pokritje primanjkljaja

likvidacijske mase družbe K. iz premoženja družbe T. in o jamčevanju

slednje družbe za obveznosti K., se sodišče sploh ni opredelilo.

Bistvene kršitve določb pravdnega postopka naj bi bile po trditvah

pritožbe v tem, da v sodbi niso navedeni razlogi o odločilnih

dejstvih, ki jih pritožnik v nadaljevanju tudi izpostavi, češ da

sodišče ni dokazno ocenilo ponujenega sporazuma kot zaveze družbe

K., da prvi toženec za svoje delo ni prejel nagrade ter da je

drugotoženka izrecno prevzela pokritje primanjkljaja likvidacijske

mase družbe K.. Kot bo razvidno iz razlogov v nadaljevanju, pa ne gre

za očitano bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke 2.

odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP),

ker se pritožbeni očitki o pomanjkljivi obrazložitvi nanašajo bodisi

na dejstva, ki niso odločilna, ali pa se povsem neutemeljeno očitajo

sodišču prve stopnje pomanjkljivosti, ki se dejansko tičejo le

Pritožba graja tudi zmotno uporabo materialnega prava, ker naj bi

bila toženca za sporno terjatev odškodninsko odgovorna tožniku in

sicer prvi toženec kot likvidacijski upravitelj družbe K. in pred tem

nesporno njen zadnji direktor, drugotožena stranka pa tudi zato, ker

je izrecno prevzela pokritje primanjkljaja likvidacijske mase družbe

Zmotna uporaba materialnega prava je podana, če sodišče na

ugotovljeno dejansko stanje ne uporabi določb materialnega prava, ki

bi jih moralo uporabiti ali pa uporabi take določbe, ki jih glede na

ugotovljeno dejansko stanje ne bi smelo. Take zmotne uporabe

pritožbeno sodišče ni ugotovilo, pač pa nasprotno, da je sodišče prve

stopnje materialno pravo pravilno uporabilo. V tej zadevi je pravna

podlaga za odločitev uporaba določbe 2. odstavka 388. člena Zakona o

gospodarskih družbah (v nadaljevanju ZGD), ki jo je potrebno

uporabiti v zvezi z določbo 456. člena ZGD. Po tej določbi

likvidacijski upravitelj odgovarja za škodo, ki jo je med

likvidacijskim postopkom povzročil upniku, do vrednosti 5-kratnega

plačila, ki ga je prejel za svoje delo. Če to ne zadošča za poplačilo

škode, so solidarno odgovorni vsi delničarji do višine izplačanih

deležev iz likvidacijske mase. Ne šteje se za škodo, če upnik ni

dobil poplačila svoje terjatve zato, ker je ni pravočasno prijavil,

likvidacijskemu upravitelju pa ni bila niti ni mogla biti znana.

Ugotovitve prvostopnega sodišča o dejanski podlagi zadeve so pravilne

in jih je mogoče strniti sledeče: tožniku je družba K. d.o.o. kot

izvajalec na podlagi pogodbe o adaptaciji z dne 10.4.1993 izvedla

zamenjavo strešne kritine s strešniki tipa bobrovec, ki jih je tedaj

proizvajala družba K.. Tožnik je čez nekaj let z dopisom z dne

20.3.1998, naslovljenim "garancijska reklamacija strešnika bobrovec",

reklamiral neustreznost strešnikov in predlagal zamenjavo. Družba

K. je tožencu v podpis ponudila sporazum, s katerim bi iz naslova

reklamacije dobavila strešnike, vendar se tožnik s sporazumom ni

strinjal, ker bi s tem moral odstopiti od vseh svojih nadaljnjih

zahtev iz naslova reklamacije. Dne 23.10.2000 je drugotoženka

sprejela sklep o likvidaciji družbe K. d.o.o., sledil je sklep o

izbrisu družbe iz sodnega registra. Tožnik v likvidacijskem postopku

ni priglasil svoje terjatve. Njegovega garancijskega zahtevka

likvidacijski upravitelj ni obravnaval, ker so tožnikove pravice iz

naslova garancije, glede na določbo 507. člena ZOR, ugasnile že pred

začetkom likvidacijskega postopka. Drugotožena stranka je bila edini

Iz podatkov sodnega registra ter listin v spisu (predvsem poročilo

likvidacijskega upravitelja o poteku likvidacije) je razvidno, da je

šlo pri družbi K. d.o.o. za postopek redne prostovoljne likvidacije

družbe, ki jo je predlagal njen edini družbenik oziroma lastnik,

torej drugotožena stranka. Ne glede na cilj, ki jo taka likvidacija

družbe zasleduje, morajo biti brez dvoma v postopku upoštevani in

realizirani interesi upnikov. Določba 2. odstavka 388. člena ZGD

ureja odškodninsko odgovornost likvidacijskega upravitelja v primeru

morebitnih nepravilnosti v likvidacijskem postopku nasproti upnikom.

Pravilno ugotavlja prvostopno sodišče, da odgovarja likvidacijski

upravitelj po načelih odškodninske odgovornosti, tedaj vsebovanih v

določbah ZOR in ob upoštevanju citirane določbe 388. člena ZGD kot

specialne določbe. Zato je likvidacijski upravitelj odgovoren za

škodo, ki jo povzroči upnikom, izogne pa se odgovornosti, če dokaže,

da je v likvidacijskem postopku glede na okoliščine ravnal tako, kot

je bilo treba, torej s skrbnostjo, ki se zahteva od likvidacijskega

upravitelja. Tudi po presoji pritožbenega sodišča je tožena stranka,

na kateri je dokazno breme, v tem postopku dokazala, da je ravnala

tako, kot je bilo treba glede na okoliščine primera in sicer glede na

ugotovljeno dejstvo, da likvidacijski upravitelj tožnika ni bil

dolžan obravnavati kot upnika niti njegove zahteve kot terjatve glede

na določbo 2. odstavka 388. člena ZGD. Pravilen je zaključek

prvostopnega sodišča, da tožnikovega dopisa z dne 20.3.1998 ni mogoče

obravnavati drugače, kot da gre za zahtevek iz garancije proizvajalca

izdelka, ki so ga urejale določbe členov 501. do 507. ZOR. Pritožnik

sicer trdi, da naj bi šlo po vsebini za odškodninski zahtevek in ne

garancijski zahtevek, za katerega ne velja rok po 507. členu ZOR, pač

pa le ugovor zastaranja. Kot pravilno razlaga sodba, pa jasno izhaja

ravno iz vsebine zahtevka, ne le iz naslova, da je tožnik uveljavljal

svoje pravice iz garancije. Sklicuje se na neustrezno kvaliteto

strešnikov in na petletni garancijski rok ter zahteva ogled in

zamenjavo neustreznih strešnikov. Kakšna je pravna narava ponujenega

sporazuma (priloga A 16) tožniku, je sodišče prve stopnje po presoji

pritožbenega sodišča tudi pravilno ocenilo, enako pa ravnanje

tožnika, ki ga ni moč enostavno opredeliti kot "delni sprejem

ponudbe", kot trdi pritožba. Sporazum namreč vsebuje tudi obveznosti

pritožnika, da predloži dokumentacijo (3. točka) ter da se s podpisom

zaveže k odstopu vseh nadaljnjih zahtev iz naslova reklamacije.

Nadaljnja "korespondenca" se nanaša le na urgence pooblaščenca

tožnika izbrisani družbi, v kateri je uveljavljal svoje zahteve

oziroma variante rešitve reklamacije. Dejstvo, da je navedena družba,

kljub poteku roka iz 507. člena ZOR, reševala reklamacijo tožnika, pa

seveda še ni dokaz, da je s tem družba sporazumno s tožnikom

izključila učinkovanje prekluzije, kot trdi pritožba. Glede na gornje

ugotovitve sledi, da torej prvi toženec v likvidacijskem postopku ni

bil dolžan pisno obveščati tožnika, da v danem roku prijavi svojo

terjatev. Zato se sodišču v nadaljevanju tudi ni bilo potrebno

ukvarjati z vprašanjem, ali je prvi toženec za svoje delo

likvidacijskega upravitelja prejel nagrado. Res pa je, da sodba tako

ugotovitev vsebuje. Pravilen je tudi zaključek prvostopnega sodišča,

da je odgovornost drugotožene stranke vezana na odgovornost

prvotožene stranke. Odgovornost likvidacijskega upravitelja in

delničarjev je po temelju enaka in ker je likvidacijskemu upravitelju

uspelo dokazati, da je ravnal tako, kot je bilo treba, je tudi

delničar - druga toženka, prosta odgovornosti za škodo upnikom. Le

kot dodaten argument k temu je sodišče prve stopnje ugotovilo, da ni

podana odgovornost drugotožene stranke tudi zato, ker iz

likvidacijske mase ni prejela nobenega premoženja. Da je izrecno

prevzela pokritje primanjkljaja likvidacijske mase družbe Križevske

opekarne, pa glede na gornje razloge za odločitev v zadevi ni več

Ker niso podani pritožbeni razlogi, ki jih uveljavlja tožeča stranka,

niti razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je

pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo

sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.