VSL sodba II Cp 620/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-04-07

Višina odškodnine za poškodovano stanovanjsko hišo (popolna

odškodnina za škodo zaradi prosledic rudarjenja) je po višini enaka

stroškom nadomestne gradnje z upoštevanjem amortizacije poškodovanega

objekta in ni enaka tržni vrednosti te nepremičnine.

Pritožba se zavrne in sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu

Tožeča stranka sama krije stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo

plačilo zneska 8.216.003,00 SIT vsakemu od tožnikov v roku 15 dni od

pravnomočnosti sodbe, v presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo, toženi

stranki pa v plačilo naložilo še stroške postopka tožeče stranke, ki

jih je odmerilo na 1.772.427,10 SIT, kar je tožena stranka dolžna

plačati v 15. dneh od dneva izdaje sodbe, v primeru zamude pa z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. dne dalje.

Proti sodbi se je tožena stranka pritožila za znesek 8.576.196,00

SIT. S tem izpodbija odločitev sodišča prve stopnje o tem, koliko

znaša odškodnina za hišo, ki je poškodovana zaradi dejavnosti tožene

stranke. Pritožnica meni, da je znesek odškodnine enak tržni

vrednosti objekta, ki jo je sodni cenilec ocenil v dopolnitvi

cenitvenega poročila z dne 31.3.2003 na 13.527.500,00 SIT, in ne

tisti vrednosti objekta (24.347.033,00 SIT), ki jo je cenilec določil

na podlagi v času izdaje sodbe že neveljavnega Pravilnika za

določanje prometne vrednosti. Pravilna vrednost objekta tožnikov in s

tem višina odškodnine je le tisti znesek, ki bi ga s prostovoljno

prodajo na trgu tožeča stranka lahko dobila - poštena tržna vrednost,

in ne matematično izračunana vrednost hiše, ki je tožniki v primeru

prodaje na trgu nikoli ne bi dosegli. Le v tržni vrednosti so

upoštevani vsi elementi cene, ne samo velikost in kvaliteta gradnje

ter starost objekta, pač pa tudi lokacijski faktor. Podzakonski akt,

na podlagi katerega je bila izračunana pometna vrednost objekta, pa

tako ali tako ne velja več, zato ne more biti podlaga odločitvi

sodišča. Poleg nestrinjanja z uporabljeno cenitvijo po prometni

vrednosti objekta pa pritožnica izpodbija še ugotovitev, da gre za

popolno škodo (ker prva tožnica še vedno biva v istem objektu, za

katerega sodišče sodi, da je neuporaben); ugotovitev, da nepopolno

izvedena sanacija iz odškodnine, izplačane v pravdni zadevi P 91/81

ni v vzročni zvezi s sedanjo (popolno) škodo in da je bila že v

prejšnjem postopku l. 1981 ugotovljena vzročna zveza med rudarjenjem

tožene stranke in škodo, nastalo na istem objektu do leta 1981, saj

kaj takega iz sodbe P 91/81 ne izhaja. Pritožnica uveljavlja deljeno

odgovornost tožečih strank za škodo. Pritožnica predlaga znižanje

dosojenega zneska odškodnine in priglaša pritožbene stroške.

Tožeča stranka je na pritožbo odgovorila. Ponavlja razloge sodbe, da

je za popolno neuporabnost hiše odgovorna tožena stranka, ker gre za

posledice rudarjenja, ki ga izvaja. Opozarja, da je dosojeni znesek

pravilen, saj gre za nadomestilo škode, ki mora biti enaka vrednosti

stanovanjske hiše, kakršna bi ta bila, če ne bi bilo škodnega

ravnanja tožene stranke, seveda ob upoštevanju amortizacije. Tožeča

stranka predlaga zavrnitev pritožbe in priglaša stroške sestave

Tožeča stranka svoj zahtevek utemeljuje na pravnem pravilu, da mora

tisti, ki škodo povzroči, slednjo oškodovancu povrniti, če ne dokaže,

da je škoda nastala brez njegove krivde (1. odst. 154. čl. Zakona o

obligacijskih razmerjih, nadalje ZOR), pri čemer se za škodo, ki

izvira iz dejavnosti, ki pomeni večjo škodno nevarnost za okolico,

odgovarja ne glede na krivdo (2. odst. 154. čl. ZOR). Če nastane

škoda pri opravljanju splošno koristne in dovoljene dejavnosti, je

mogoče zahtevati povrnitev škode, ki presega normalne meje (3. odst.

156. čl. ZOR). Škoda, ki jo zatrjujejo tožniki (uničenje stanovanjske

hiše) nedvomno in tudi neprerekano predstavlja nedopustno škodo, to

je škodo, ki presega normalne meje. V splošnih določbah zajeto

pravilo o objektivni odgovornosti subjektov, ki se ukvarjajo z

nevarno (pa čeprav dovoljeno) dejavnostjo, je podrobneje opredeljeno

v odseku o odgovornosti za škodo od nevarne stvari ali nevarne

dejavnosti. V teh primerih se odgovorna oseba - nosilec dejavnosti

(tožena stranka) lahko razbremeni odgovornosti le, če dokaže, da

nastala škoda ni posledica njene nevarne dejavnosti (173. čl. ZOR).

Glede na to, da pritožnica tudi v pritožbi še vedno izpodbija vzročno

zvezo med rudarjenjem (sicer dopustno dejavnostjo, ki pa povzroča

nedopustno škodo) - zaradi tega pa posedanjem tal - in nastalo škodo

na stanovajski hiši tožeče stranke, je treba odgovoriti, da ta

pritožbeni razlog ni utemeljen. Na podlagi strokovnega mnenja

izvedenca, ki je svoje mnenje na zahtevo tožene stranke dopolnil, je

sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da bi bila stanovanjska hiša

kljub pravilno izvedeni sanaciji po letu 1981, zaradi nadaljnjih

škodnih vplivov toženkine dejavnosti enako nevarna za bivanje in zato

popolnoma neuporabna, pri čemer morebitna razlika v širini razpok na

stabilnost hiše nima vpliva. Z ugovorom delne odgovornosti pritožnica

na podlagi povzetih sklepov o vzrokih za nastalo škodo ne more

uspeti. Kolikor se izpodbijana sodba sklicuje na razloge sodbe, s

katero je bilo razsojano o odškodninskem zahtevku za škodo, nastalo

do leta 1981, pa ne vpliva na pravilnost aktualne odločitve, čeprav

je bila prejšnja odškodnina prisojena na podlagi dveh vrst

odgovornosti - iz naslova napak zamenjane stvari in iz naslova

škodnih posledic rudarjenja, in ne le iz slednjega. Glede obsega

škode pritožnica navaja, da prvotožnica še vedno živi v hiši, ki jo

sodba razglaša za popolnoma neuporabno za bivanje, kar je očitno

zmotno ugotovljeno. Tudi glede vprašanja obsega nastale škode je

sodišče prve stopnje pravilno uporabilo izvedeniško mnenje, ki mu

pritožnica ni nasprotovala. Oba postavljena izvedenca (ZRMK in

dipl.ing. gr. B.) sta ugotovila, da bi bila sanacija objekta, ki

sicer še stoji, dražja od nadomestne gradnje. Prvotožnica namreč v

objektu stanuje na lasten riziko, saj hiša ni varna pred porušitvijo;

ker je tako zelo nestabilna, je tudi neuporabna.

Glavni pritožbeni očitek pa gre na račun ugotovljene višine škode in

posledično dosojene odškodnine. Odgovor na to vprašanje je potrebno

poiskati v splošnem načelu, da je odgovorna oseba dolžna prvenstveno

vzpostaviti stanje, ki je bilo, preden je škoda nastala (1. odst.

185. čl. ZOR), sodišče pa lahko odloči, da mora odgovorna oseba

oškodovancu (v konkretni pravdi solastnikom poškodovane hiše -

tožnikom) izplačati ustrezno vsoto kot odškodnino, če ugotovi, da ni

nujno, da odgovorna oseba vzpostavi prejšnje stanje in oškodovanec

denarno odškodnino zahteva (3. in 4. odst. 185. čl. ZOR). Zaradi

načela popolne odškodnine po 190. čl. ZOR oškodovancu pripada takšna

odškodnina, da postane njegov gmotni položaj takšen, kakršen bi bil,

če ne bi bilo škodnega dejanja. To pa konkretno pomeni, da mora biti

denarna odškodnina dosojena v tolikšni višini, da bo tožeča stranka

lahko sezidala nadomestni objekt, pri čemer je seveda treba

upoštevati tudi starost, obrabo in stanje objekta. Tega zneska pa,

kakor zmotno trdi pritožnica, poštena tržna vrednost objekta ne

pokriva. Relevantno dejstvo je, da škoda ni nastala zaradi

preprečitve nameravane prodaje/nakupa objekta take kvalitete, kot je

poškodovana hiša s strani tožnikov - le v takem primeru bi bila

odškodnina enaka pošteni tržni vrednosti. Nasprotno pa so tožniki

upravičeni do odškodnine v višini stroškov za zidavo nadomestnega

objekta, pri čemer lokacija nima vpliva (zemljišče ni predmet

zahtevka), saj gre za stroške gradbenega materiala in gradbenih del,

seveda z upoštevanjem amortizacije. Kakor je izpovedal izvedenec

(list. št. 208), stroške nadomestne gradnje oz. gradbene vrednosti

vsebinsko predstavlja prometna vrednost, ugotovljena v cenitvi iz

decembra 2002 v višini 22.203.697,00 SIT. Sodišče prve stopnje je

celo napravilo napako, ko je napačno seštelo vrednost individualne in

komunalne opremljenosti zemljišča (za 100.000,00 SIT previsoko), kar

je odštelo od skupne vrednosti hiše, garaže, notranjih oblog ter

komunalne opremljenosti (24.347.033,00 SIT) vendar se tožeča stranka

zoper sodbo ni pritožila, zato tudi pritožbeno sodišče v to odločitev

ne posega (359. čl. Zakona o pravdnem postopku, ZPP - UPB2, Ur.l. RS

Dosojena odškodnina (skupaj vsem trem tožnikom) je torej še celo za

100.000,00 SIT prenizka, nikakor pa z vidika pravilne uporabe

Ker razlogi, iz katerih je bila sodba izpodbijana, niso utemeljeni,

podani pa niso niti razlogi, na katere je treba paziti po uradni

dolžnosti (2. odst. 350. čl. ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo

zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

V zavrnitvi pritožbe je vsebovana tudi zavrnitev zahtevka za

povrnitev stroškov pritožbenega postopka, ki jih je priglasila tožena

Ker pritožbeno sodišče odgovora na pritožbo tožeče stranke ni moglo

ovrednotiti kot za pravdo potrebnega stroška po določbi 1. odst. 155.

čl. ZPP, je odločilo, da te stroške (sestave odgovora na pritožbo z

materialnimi stroški) nosi tožeča stranka sama (1. odst. 165. čl.

ZOR člen 185,  185/1,  185/3,  185/4,  190,  185,  185/1,  185/3,  185/4,  190.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.