VSL sklep I Kp 1594/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-02-22

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

oškodovanec kot tožilec - prevzem pregona po oškodovancu

Oškodovanec kot tožilec je lahko samo tisti, ki je v opisu kaznivega

dejanja naveden, da mu je bila s kaznivim dejanjem prekršena ali

ogrožena kakršnakoli njegova osebna ali premoženjska pravica, ki pa

mora predstavljati tudi znake kaznivega dejanja ali objektivni pogoj

kaznivosti. Če je v prometni nesreči (kaznivo dejanje povzročitve

prometne nesreče iz malomarnosti po I. odst. 325. člena KZ) kdo od

udeležencev le lahko telesno poškodovan ali če je utrpel le

premoženjsko škodo, je lahko le oškodovanec, ki je upravičen v

odškodninskem postopku uveljavljati premoženjskopravni zahtevek, ni

pa upravičen prevzeti pregona po tistem, ko je državni tožilec

zavrgel njegovo kazensko ovadbo, ampak lahko vloži obtožni predlog le

tisti udeleženec, ki je bil v prometni nesreči hudo telesno

Pritožbi oškodovanke kot tožilke M. Š. se ugodi, izpodbijana sodba se

razveljavi in zadeva vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje.

Pritožba oškodovanca kot tožilca D. Š. se zavrže kot nedovoljena.

Z uvodoma navedeno sodbo je Okrajno sodišče v Škofji Loki iz razloga

po 3. točki 358. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) oprostilo

obdolženega M. D. kaznivega dejanja povzročitve prometne nesreče iz

malomarnosti po I. odst. 325. člena KZ. V odločbi o stroških je

odločilo, da morata oškodovanca kot tožilca M. Š. in D. Š. povrniti

tiste stroške kazenskega postopka, ki so opredeljeni iz 1. do 6.

točke II. odst. 92. člena ZKP, kakor tudi potrebne izdatke obdolženca

in potrebne izdatke in nagrado njegovega zagovornika.

Pritožbo sta vložila iz razloga nepopolne in zmotne ugotovitve

dejanskega stanja in bistvenih kršitev določb kazenskega postopka

M. in D. Š.. Predlagala sta, da se prvostopenjska sodba razveljavi in

se zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje.

Pritožba oškodovanke kot tožilke M. Š. je utemeljena, pritožba

oškodovanca kot tožilca D. Š. pa je nedovoljena.

K pritožbi oškodovanke kot tožilke M. Š.:

Pritožnica tudi po oceni pritožbenega sodišča utemeljeno opozarja, da

je sodišče prve stopnje nepopolno ugotovilo dejansko stanje, s tem ko

je zavrnilo dokazne predloge, ki jih je pritožnica predlagala v

dokaznem postopku in ki jih ponavlja v pritožbi. Predvsem je iz

obravnavane kazenske zadeve ugotoviti, da Okrajno sodišče v Škofji

Loki obravnava ločeno kazenski zadevi in sicer kazensko zadevo po

obtožnemu predlogu oškodovancev kot tožilcev D. in M. Š. zoper

obdolženega M. D. in kazensko zadevo po obtožnem predlogu okrožnega

državnega tožilca zoper obdolženega D. Š. in to v obeh primerih

zaradi iste prometne nesreče. Bistveno je, kar opozarja pritožnica,

da sodišče prve stopnje ni v dokaznem postopku ugotavljalo dejanskega

stanja s pribavo kazenskega spisa opr. št. K , ki se vodi zoper D.

Š. Ravno tako utemeljeno opozarja pritožnica še, da je v obeh

kazenskih zadevah izvedensko mnenje izdelal isti izvedenec inženir

J. P. in da se mnenji v obeh kazenskih zadevah tudi razlikujeta.

Obdolženemu M. D. se po obtožnem predlogu oškodovancev očita, med

drugim tudi kršitev I. odst. 27. člena Zakona o varnosti cestnega

prometa (ZVCP), da zaradi neprilagojene hitrosti ni mogel ustaviti

pred pričakovano oviro, ki je v izreku izpodbijane sodbe opisana kot

vozilo, s katerim se je skupaj z M. Š. D. Š. pripeljal vzvratno iz

kolovozne poti na vozišče, po katerem je vozil obdolženi. Zato, ker

se je potem Š. vozilo na vozišču nahajalo dalj časa in ker je imelo

prižgane utripajoče luči, bi po prepričanju pritožbe lahko obdolženi,

če ne bi občutno prekoračil hitrosti svoje vožnje, vozilo pravočasno

ustavil. Koliko časa se je Š. na vozišču zadrževal, pa bi lahko

pritožnica dokazovala s predlaganimi pričami.

Sodišče prve stopnje je v razlogih sodbe na str. 4 zaključilo, da je

nevarno situacijo z vzvratno vožnjo povzročil voznik D. Š., ker naj

bi na zanj neprednostno cesto zapeljal tik pred obdolžencem. Do

takšnih ugotovitev pa bi lahko prišlo sodišče prve stopnje šele po

tistem, ko bi bolj natančno ugotovilo dejansko stanje v nakazani

smeri in to z zaslišanjem prič, ki jih je predlagala pritožnica. Iz

izvedenskega mnenja izvedenca prometne stroke ing. J. P. (list. št.

38 in naslednje) sicer izhaja, da naj bi voznik D. Š. na cesto

pripeljal izredno hitro, vendar pa je istočasno za izvedenca tudi

neznanka, kako in kdaj ter posledično koliko časa se je Š. na cesti

pred trčenjem tudi zadrževal. Izvedenec je pri tem celo dopustil, da

če bi bilo Š. vozilo na vozišču tri sekunde, da bi lahko obdolženi

kljub hitrosti 111 km/uro, če bi vozil z dolgimi lučmi, svoje vozilo

tudi ustavil. Zato je čas zadrževanja voznika Š. na vozišču bistveno

vprašanje, do katerega pa se sodišče prve stopnje sploh ni

opredelilo, s tem pa tudi zagrešilo bistveno kršitev določb

kazenskega postopka. Ravno tako pa je tudi pomembna okoliščina, ali

se je D. Š. pripeljal na vozišče pravokotno ali poševno glede na

oškodovančevo zatrjevanje, da je imel prižgane vse štiri utripalke.

Glede tega vprašanja se je izvedenec sicer opredelil in izpovedal, da

tudi če bi bilo vozilo Š. osvetljeno, bi bila možnost zaznave

obdolženca zmanjšana zaradi Š. položaja na vozišču. Vendar pa se

lahko pokaže, da je v tem delu mnenje izvedenca samo s seboj v

nasprotju in sicer s tistim mnenjem, ko je isti izvedenec v zadevi,

ki pa se vodi zoper obdolženega D. Š. ugotovil, da naj bi se D.

Š. nahajal na vozišču pod kotom približno 55 stopinj. Zato je

vprašljiva ugotovitev in zaključek izvedenca v postopku zoper

obdolženega D., da obdolženi kljub prižganim utripalkam ne bi mogel

Čeprav pritožba ne izpostavlja zaslišanja policistov V. M. in R.

M., pa kljub temu pritožbeno sodišče vseeno opozarja na izpovedbo

priče V. M., ki je sodeloval kot policist ob ogledu. Iz njegove

izpovedbe celo izhaja (list. št. 36), da naj bi bili v tej prometni

nesreči udeležena celo tri vozila. Ker sodišče prve stopnje tudi ni

pribavilo zapisnika o ogledu, ravno tako tudi ne skice prometne

nesreče, predvsem pa ne kazenskega spisa K , pri čemer se obdolženi v

svojem zagovoru nenazadnje sklicuje na izpovedbo, ki jo je dal kot

priča v citirani kazenski zadevi, je zato potrebno izpodbijano sodbo

razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v ponovno

odločanje, da odpravi v ponovljenem postopku nakazane

pomanjkljivosti, na katere je opozorilo pritožbeno sodišče v tej

K pritožbi oškodovanca kot tožilca D. Š.:

Oškodovanec v kazenskem postopku je tisti, ki mu je s kaznivim

dejanjem kakršnakoli njegova osebna ali premoženjska pravica

prekršena ali je ogrožena (6. alinea 144. člena ZKP). Vendar pa

zakon, enako pa tudi sodna praksa ne enači oškodovanca kot tožilca v

smislu upravičenca prevzema pregona z oškodovancem, ki lahko

postavlja premoženjskopravne zahtevke v kazenskem postopku. Zato

tisti oškodovanec, ki je bil samo eden od udeležencev v prometni

nesreči in ki je bil samo lahko telesno poškodovan ali pa če je

utrpel samo premoženjsko škodo, ne more imeti zato tudi status

oškodovanca kot tožilca. Pri tem je nepomembno, ali so v isti nesreči

drugi udeleženci, pa čeprav kot sopotniki, v istem vozilu utrpeli

hudo telesno poškodbo. Podlaga za presojo lastnosti oškodovanca kot

tožilca je po prepričanju pritožbenega sodišča lahko samo dejstveni

V obtožnem predlogu D. Š. in M. Š. se zatrjuje, da naj bi

kazenskopravna posledica v smislu I. odst. 325. člena KZ (huda

telesna poškodba) nastala le pri M. Š., ne pa tudi, da je bil zaradi

prometne nesreče hudo telesno poškodovan D. Š. Ker se mora status

oškodovanca kot tožilca presojati na podlagi materialnopravne norme

in ker je potrebno ugotoviti, ali je bila določeni osebi s kaznivim

dejanjem prekršena kazenskopravna varovana dobrina in ker se je mora

kršitev rezultirati tudi v posledici, ki je predpisana v dispoziciji

kazenskopravne določbe kot znak kaznivega dejanja ali objektivni

pogoj kaznivosti (pri kaznivem dejanju prometne nesreče iz

malomarnosti po I. odst. 325. člena KZ je objektivni pogoj kaznivosti

nastanek hude telesne poškodbe pri udeležencu v prometu), je

evidentno, da ima v tem kazenskem postopku status oškodovanke kot

tožilke lahko le M. Š. Ker je okrožni državni tožilec zavrgel

kazensko ovadbo D. in M. Š., je zato na podlagi opisanih pogojev

upravičenka prevzema pregona le M. Š., pa čeprav je okrožni državni

tožilec v sklepu opr. št. Kt (0) z dne 31.7.2001 napačno poučil oba

oškodovanca o pravici do prevzema pregona, kakor tudi, ko je Okrajno

sodišče v Škofji Loki obema oškodovancema dopustilo, da nastopata kot

oškodovanca kot tožilca. Takšno nepravilno postopanje ne more

vplivati na odločitev, ki jo je sprejelo pritožbeno sodišče (člen 390

ZKP). Zato je bilo potrebno pritožbo D. Š. kot nedovoljeno zavreči

KZ člen 325,  325/1,  325,  325/1.  ZKP člen 60,  60/1,  60/2,  60,  60/1,  60/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.