VSL sodba II Cp 1754/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-05-06

konkretnem primeru je bilo treba ugotoviti ne le

obseg tožnikovih vlaganj, temveč tudi kakšen alikvotni del

zapustnikovega premoženja predstavljajo tožnikova vlaganja. Za

ugotovitev alikvotnega dela pa je tudi po ugotovitvi obsega vseh

vlaganj treba izvesti dokaz z izvedencem, saj je za ugotovitev teh

dejstev potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek

na ugotovitev, da tožniku v zapuščinskem postopku po pokojnem očetu

B.S., umrlem 23.5.2001, opr. št. IV D 520/2001 Okrajnega sodišča v

L., kot zapustnikovemu potomcu, ki je živel skupaj z zapustnikom in

mu s svojim delom, zaslužkom ter drugače pomagal, sam in s člani

svoje ožje družine, pri ohranjanju in povečanju vrednosti

zapustnikovega premoženja, pripada pravica do izločitve dela, ki

ustreza njegovemu prispevku, tj. 31,9 % zapuščine, sestoječe iz

nepremičnin pod vl.št. 647, k.o. L.. Odločilo je še, da je tožeča

stranka dolžna toženi stranki povrniti stroške tega pravdnega

postopka v višini 303.056,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od

dneva izdaje te odločbe dalje do plačila.

Zoper sodbo se je tožeča stranka pravočasno pritožila zaradi zmotne

ugotovitve dejanskega stanja in nepravilne uporabe materialnega

prava. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi

in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je

tožnikov zahtevek sui generis: temelj za stvarnopravni zahtevek je

vsakršna pomoč potomca zapustniku, ki pomeni prispevek k povečanju

ali ohranjanju zapustnikovega premoženja, v nasprotju s siceršnjimi

stvarnopravnimi zahtevki, za katere se zahteva znatnejše vlaganje. Po

določilu 32. člena Zakona o dedovanju (v nadaljevanju ZD) je torej

vsaka pomoč potomca, ki je živel skupaj z zapustnikom in ki je

prispeval k povečanju ali ohranitvi zapustnikovega premoženja, osnova

za stvarnopravni zahtevek, in ne obligacijskopravni zahtevek. Ker med

pravdnimi strankami ni bilo spora, da je tožnik živel z zapustnikom,

in da so bila določena dela opravljena, je tožnikov tožbeni zahtevek

po temelju utemeljen. Dokazi, predvideni v Zakonu o pravdnem postopku

(v nadaljevanju ZPP), so enakovredni, zato bi bilo sodišče za

razjasnitev dejanskega stanja dolžno izvesti predlagana zaslišanja,

tako strank kot prič, in sicer glede dejstva, da je tožnik pomagal

zapustniku pri ohranjanju in povečanju njegovega premoženja. Ker

sodišče teh dokazov ni izvedlo, vsebinsko ni moglo sklepati o

tožnikovih navedbah o obsegu njegovih vlaganj. Dokaz z izvedencem

gradbene stroke bi sodišču poenostavil le sklepanje o višini

utemeljenosti tožbenega zahtevka, v nobeni meri pa ne o temelju.

Slednjega bi sodišče lahko ugotavljalo le z izvajanjem dokazov z

zaslišanjem strank in prič ter iz nespornih ugotovitev pravdnih

strank o bivanju tožnika z zapustnikom in o nespornem obsegu

tožnikovih vlaganj. Ker je sodišče torej zavrnilo tožnikove dokaze,

je dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno, v posledici tega pa

je sodišče tudi nepravilno uporabilo materialno pravo.

Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo predlagala, da pritožbeno

sodišče pritožbo tožeče stranke zavrne in potrdi sodbo sodišča prve

stopnje, tožeči stranki pa naloži plačilo pritožbenih stroškov.

Pravno podlago tožnikovega zahtevka predstavlja prvi odstavek 32.

člena ZD, ki določa, da imajo zapustnikovi potomci in posvojenci ter

njihovi potomci, ki so živeli skupaj z zapustnikom in mu s svojim

delom, zaslužkom ali kako drugače pomagali pri pridobivanju, pravico

zahtevati, da se jim iz zapustnikovega premoženja izloči del, ki

ustreza njihovemu prispevku k povečanju ali ohranitvi vrednosti

zapustnikovega premoženja. V pravni teoriji in sodni praksi obstajajo

različna stališča glede narave zahtevka po 32. členu ZD. Prevladujoče

je stališče, na katerega opozorja pritožba, in sicer da gre v

konkretnem primeru za zahtevek sui generis, ki vsebuje tako

dednopravne kot tudi stvarnopravne elemente, in ne zgolj za klasičen

stvarnopravni zahtevek. Po tem stališču lahko upravičenci po določilu

32. člena ZD izločijo del, ki ustreza njihovemu prispevku k povečanju

ali ohranitvi vrednosti zapustnikovega premoženja, ne glede na

vrednost njihovega prispevka k povečanju ali ohranitvi zapustnikovega

premoženja. Upravičenec namreč ne nastopa kot lastnik, ki uveljavlja

lastninsko pravico, temveč kot upravičenec, ki sme prav zaradi uvedbe

dedovanja uveljavljati svoj prispevek k povečanju ali ohranitvi

zapustnikovega premoženja z izločitvijo dela premoženja, ne glede na

to, ali bi imel po splošnih pravilih civilnega prava stvarnopravno

ali pa samo obligacijsko upravičenje (tako dr. Vesna Rijavec,

Dedovanje, procesna ureditev, GV, Ljubljana 1999, stran 194). Proti

stvarnopravnemu zahtevku govori tudi stališče dr. Nikole Gavelle

(primerjaj dr. Nikola Gavella, Nasljedno pravo, Zagreb 1986, stran

333), medtem ko so v pravni teoriji zastopana tudi nasprotna stališča

(primerjaj Tone Frantar, 32. člen Zakona o dedovanju, Podjetje in

delo, št. 5/1996). Vendar pa to vprašanje v konkretnem primeru niti

ni bistvenega pomena, kot bo razvidno v nadaljevanju.

Pritrditi je pritožbi, da bi sodišče prve stopnje lahko ugotavljalo

obseg tožnikovih vlaganj v nepremičnino tudi z zaslišanjem prič in

pravdnih strank. Vendar pa je treba v konkretnem primeru ugotoviti ne

le obseg tožnikovih vlaganj, temveč tudi kakšen alikvotni del

zapustnikovega premoženja predstavlja prispevek tožnika k povečanju

ali ohranitvi vrednosti zapustnikovega premoženja. Le-ta pa je

odvisen od vrednosti zapustnikovega premoženja, kakršna bi bila brez

povečanja, in vrednosti, kakršna je v času zapustnikove smrti, ter od

upravičenčevega prispevanja k temu povečanju (primerjaj dr. Nikola

Gavella, Nasljedno pravo, Zagreb 1986, stran 338). Za ugotovitev teh

vrednosti pa je tudi po ugotovitvi obsega vseh vlaganj treba izvesti

dokaz z izvedencem, saj je za ugotovitev teh dejstev potrebno

strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga (243. člen ZPP).

Izvedenec je potreben za ugotovitev teh dejstev, ne pa le za

poenostavitev sklepanja o višini tožbenega zahtevka, kot zmotno meni

pritožba. Izvedenec bi moral namreč ugotoviti, kakšna bi bila

vrednost zapustnikovega premoženja brez tožnikovega vlaganja, kakšna

je vrednost tožnikovih vlaganj in kolikšen del predstavljajo

tožnikova vlaganja glede na vrednost celotnega zapustnikovega

premoženja (alikvotni del). Sodišče prve stopnje pravilno ni sledilo

izvedenskemu mnenju, ki je bil pridobljen pred pravdo in kateremu je

tožena stranka izrecno nasprotovala. Naravo izvedenskega mnenja ima

namreč samo tisto izvedensko delo, ki ga opravi izvedenec, določen s

strani pravdnega sodišča (prvi odstavek 244. člena ZPP). Novega

izvedenca pa tožeča stranka ni predlagala. Ker sodišče prve stopnje

tudi po ugotovitvi obsega vlaganj v zapuščino brez izvedenca ne bi

moglo izračunati alikvotnega dela, ki bi se izločil iz zapuščine, je

sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo dokaz z zaslišanjem prič in

pravdnih strank. Tako sodišče prve stopnje tudi ni moglo upoštevati

nesporno vrednost vlaganj v višini 474.389,00 SIT. Tudi v tem primeru

bi bilo treba z izvedencem nadalje ugotoviti, kolikšen alikvotni del

zapustnikovega premoženja predstavlja to vlaganje. Zato v konkretnem

primeru niti ni pomembno, ali bi tožnik na podlagi teh vlaganj imel

stvarnopravni ali zgolj obligacijskopravni zahtevek. Slednjega pa

Glede na obrazloženo se izkaže, da je pritožba neutemeljena. Ker

pritožbeno sodišče tudi ni ugotovilo kršitev, na katere pazi po

uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je bilo treba pritožbo

zavrniti in izpodbijano sodbo potrditi (353. člen ZPP).

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega

odstavka 165. člena ZPP. Pritožnik s pritožbo ni uspel, zato sam

krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena

ZPP). Svoje stroške pritožbenega postopka pa je dolžna kriti tudi

tožena stranka, saj stroškov odgovora na pritožbo glede na njegovo

vsebino ni mogoče šteti med potrebne stroške (prvi odstavek 155.

ZD člen 32,  32/1,  32,  32/1.  ZPP člen 243,  243.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.