VSL sklep I Kp 1250/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-06-02

Pritožbeno sodišče je ugodilo utemeljeni pritožbi okrožne državne

tožilke in obema obdolžencema namesto pogojnih zapornih kazni izreklo

denarni kazni za storitev kaznivega dejanja tatvine po členu 211/I KZ

v zvezi s členom 25 KZ, saj je delilo mnenje s pritožnico, da je

glede na redne dohodke obeh obdolžencev, od katerih je bil eden že

kaznovan, izrek denarnih kazni primernejši za dosego namena kazensko

Pritožbi okrožne državne tožilke se ugodi in se izpodbijana sodba v

odločbi o kazenskih sankcijah spremeni tako, da se obtožencema izreče

po členu 211/1 KZ v zvezi s 4. tč. 43. člena KZ vsakemu 200.000,00

Ti kazni sta dolžna plačati v roku 3 (treh) mesecev. Če se ne bosta

dali niti prisilno izterjati, ju bo sodišče izvršilo tako, da bo za

vsakih začetih 10.000,00 tolarjev določilo 1 (en) dan zapora.

Obtoženca sta dolžna plačati stroške pritožbenega postopka in sicer

vsak na 100.000,00 SIT odmerjeno povprečnino.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obtoženca spoznalo

za kriva storitve kaznivega dejanja tatvine po členu 211/I KZ v zvezi

s členom 25 KZ ter jima izreklo pogojni obsodbi, v kateri je

prvoobdolženemu L. določilo kazen 5 mesecev zapora in preizkusno dobo

dve leti, drugoobdolženemu V. pa kazen 4 mesece zapora in preizkusno

dobo eno leto. Sodišče jima je tudi odvzelo predmete, ki so bili

uporabljeni za storitev kaznivega dejanja ter jima v plačilo naložilo

stroške kazenskega postopka in povprečnino.

Zoper takšno sodbo se je zaradi odločbe o kazenskih sankcijah

pritožila okrožna državna tožilka in predlagala, naj sodišče druge

stopnje izpodbijano sodbo spremeni tako, da obema obdolžencema

namesto pogojnih obsodb izreče denarni kazni.

Višja državna tožilka S. J. P. iz Vrhovnega državnega tožilstva

Republike Slovenije je v pisnem mnenju podprla takšen pritožbeni

Sodišče druge stopnje se v celoti strinja s pritožbenim razlogovanjem

okrožne državne tožilke, da je sodišče prve stopnje v premajhni meri

upoštevalo številne obteževalne okoliščine, ki ob pravilnem

vrednotenju ne utemeljujejo uporabe določil o izreku pogojne obsodbe

kot kazenske sankcije opominjevalne narave. Neutemeljena je sicer

ocena pritožnice, da bi moralo sodišče zanikanje storitve kaznivih

dejanj šteti obema obdolžencema kot obteževalni okoliščini, saj vsa

veljavna zakonodaja omogoča in dovoljuje storilcem kaznivih dejanj,

da se branijo tako, kot to želijo sami, pravilno pa pritožnica

poudarja, da sta obdolženca odvzela v sostorilstvu z mladoletnikom

oškodovancu predmete, ki so bili leta 2000 vredni okoli 200.000,00

SIT ter je bil eden od njiju že pravnomočno obsojen. Čeprav bi bili

prav za slednjega nedvomno podani pogoji za izrek zaporne kazni, pa

pritožbeno sodišče ni moglo preko predloga okrožne državne tožilke v

pritožbi in je tako obema obdolžencema izreklo le denarne kazni,

katerih višino je določilo ob upoštevanju znanih premoženjskih razmer

obeh ter višine njunih osebnih dohodkov, skladno s pooblastilom iz V.

odstavka 38. člena KZ pa je glede obeh določilo, da morata denarni

kazni plačati v roku treh mesecev, ker bo sodišče v nasprotnem

primeru lahko izrečeni denarni kazni spremenilo v zaporni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.