VSL sodba II Cp 1224/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-04-13

Uprava za notranje zadeve, ki po svoji uradni osebi vrne oz. izroči

zaseženi avto na podlagi pomanjkljive identifikacije domnevnemu,

namesto pravemu lastniku, ravna protipravno.

Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se izpodbijana sodba v

izreku pod točko 1. spremeni tako, da zamudne obresti tečejo od

V ostalem se pritožba tožene stranke ter v celoti pritožba tožnika

zavrneta in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Pritožbene stroške nosita stranki vsaka svoje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje odločilo, da mora tožena

stranka tožniku plačati 3.513.100,00 SIT z zakonitimi zamudnimi

obrestmi od 17.7.1995 dalje do plačila in mu povrniti 732.512,00 SIT

pravdnih stroškov s prav takimi obrestmi od dneva izdaje sodbe dalje

Proti sodbi se iz vseh dovoljenih pritožbenih razlogov pritožujeta

Tožnik izpodbija le odločitev o zamudnih obrestih. Meni, da je

upravičen do obresti od dne zasega avtomobila dalje, saj je od

tistega dne oškodovan. Predlaga, da se zato v tem delu izrek spremeni

tako, da se mu obresti priznajo od 6.6.1995 dalje, kot je s tožbo

Tožena stranka pa predlaga spremembo sodbe z zavrnitvijo zahtevka,

oz. podrejeno razveljavitev in vrnitev zadeve v novo sojenje. Tožniku

oz. kupcu avtomobila A.G. je bilo vozilo zaseženo zato, ker je

obstajal utemeljen sum, da izvira iz kaznivega dejanja. Glede na to

ne policija ne sodišče pri zasegu nista ravnala protipravno. Sicer pa

tožnik takega ravnanja ni zatrjeval, niti sodišče protipravnosti ni

ugotavljalo v svoji sodbi. Jasno pa iz nje tudi ni, ali je tožniku

priznalo aktivno legitimacijo kot lastniku spornega avtomobila ali

kot prevzemniku odstopljene terjatve. Sodišče nadalje ni obrazložilo

obstoja konkretnih predpostavk za nastanek odškodninske odgovornosti

RS. Po izvedenih dokazih je šlo pri zasegu za drug avto od tistega,

za katerega je tožnik pridobil strokovno mnenje za registracijo. Ne

drži torej njegova izpoved niti njegove navedbe o možnosti zamenjave

motorja v že registriranem avtu. Delovanje tožnika je bilo

protizakonito, saj bi smel uvoziti dele le za popravilo svojega avta,

ne pa za sestavljanje avtomobilov za prodajo. Izvedeni dokazi so

pokazali, da je bil v A.-ju vrnjenem vozilu motor, ki je bil v njemu

ukradenem avtu, spremenjena je bila številka šasije. Nepravilen je

zato zaključek, da je bil avto predan osebi, ki ni bila njegov

lastnik. Napačni so tudi zaključki sodišča glede višine zahtevka. Ne

drži, kar je zapisalo, da je namreč v tej smeri sledilo tožnikovim

navedbam, saj je ta v primeru spora o višini predlagal angažiranje

sodnega izvedenca. Ni rečeno, da je konkretna opredelitev višine

vrednosti avta tolikšna kot bi znašala kupnina. Pri tem ne gre

prezreti, da zaseženi avto zaradi zamenjave motorja po že sklenjeni

pogodbi z G. ni bil sproščen v promet in kot tak zato ni imel tržne

vrednosti. pritožba končno opozarja na nasprotje med izrekom in

obrazložitvijo sodbe glede časa začetka teka zamudnih obresti.

Pritožba tožnika ni utemeljena, pritožba tožene stranke pa je delno

Z razlogi, ki jih je prvo sodišče navedlo glede dneva nastanka

tožnikove škode in posledičnega začetka teka zamudnih obresti (str. 5

sodbe), pritožbeno sodišče soglaša in se nanje sklicuje, da jih ne bi

ponavljalo. Tožnikovo pritožbo je zato zavrnilo.

Ker pa se ne glede na povedano odločitev glasi tako, da obresti

tečejo od 17.7.1995 dalje, je bilo treba v tem obsegu ugoditi

toženkini pritožbi in sodbo v skladu s pravilnim prvostopenjskim

materialnopravnim gledanjem, da je tožniku škoda nastala šele z dnem

predaje avta tretji osebi, to je po izvedenih dokazih dne 17.7.1996,

ustrezno spremeniti kot izhaja iz izreka te odločbe (čl. 358, tč. 3

Ostalim pritožbenim izvajanjem tožene stranke ni mogoče slediti.

Protipravnosti ravnanja toženkinih organov pri samem zasegu spornega

avtomobila tožnik res ni zatrjeval, pač pa je tako ravnanje kot

temelj svojega zahtevka uveljavljal v zvezi s predajo vozila tretji

osebi po tem, ko so razlogi za zaseg prenehali. Prav to je podlaga

tej pravdi, prvo sodišče pa je po izvedenih dokazih kot nepravilno

oz. ne dovolj skrbno delovanje organov UNZ K. povsem utemeljeno štelo

opustitev zadostne in strokovne preveritve identitete zaseženega in

A.-ju vrnjenega avtomobila. Razlogi izpodbijane sodbe v tej smeri so

izčrpni, jasni in prepričljivi, zato jim ni potrebno ničesar dodati.

Enako velja glede tožnikove aktivne legitimacije, ki po

prvostopenjski očitno pravilni presoji temelji na od Geca prevzeti

terjatvi (A3), kakor tudi glede zakonitosti tožnikove dejavnosti -

uvoza in sestave avtomobila ter toženkine pasivne legitimacije. Tudi

v zvezi z višino ugotovljene tožniku nastale škode pritožbeno sodišče

nima nobenih pomislekov o pravilnosti prvostopenjskih zaključkov, ki

sledijo iz podatkov v spisu in izvedenih dokazov. Argumenti za

sprejeto oceno so tehtni in zanesljivi, pritožbene trditve v tej

smeri pa zgolj pavšalne in že glede na prvostopenjske razloge

Po obrazloženem in ko tudi ni našlo kršitev, na katere pazi po uradni

dolžnosti, je sodišče druge stopnje izpodbijano sodbo v

Tožnik s pritožbo ni uspel, pritožbeni uspeh tožene stranke pa je

sorazmerno majhen in se nanaša le na stransko terjatev. Pritožbene

stroške zato stranki v celoti krijeta vsaka svoje (čl. 165/1 in 2,

ZOR člen 172,  172/1,  172,  172/1.  URS člen 26,  26.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.