VSL sklep II Cp 2080/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-05-11

motenje posesti - tožbeni zahtevek - pravni interes - izrek sklepa

Ker je sklep o motenju posesti izvršilni naslov tudi pri ponovnem

motenju posesti (229. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju - ZIZ), če

je ponovno prišlo do motenja posesti na način, ki se v bistvu ni

razlikoval od prejšnjega motenja (v enoletnem roku), je ugotovitev

načina motenja posesti pravno relevantna in upoštevna, bodisi z

opisom opustitve (takega in podobnega motenja v bodoče) oziroma

opisom (konkretizacijo) prepovedi nadaljnjega motenja posesti (34.

člen SPZ), bodisi z opisom načina motenja posesti v posebnem

Pritožba se zavrne in p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugotovilo, da je

tožena stranka motila tožečo v soposesti parcele št. 788/4 k.o.

D., s tem da je 22., 28., 29 in 30. 5.2004 na navedenem zemljišču, v

naravi pot, parkirala svoj osebni avtomobil in tako onemogočila

tožnika pri izvrševanju soposesti na navedeni nepremičnini ter mu

preprečila nemoteno uživanje tega zemljišča in izvajanje voženj po

tem zemljišču. Zato je toženi stranki prepovedalo s takšnimi ali

podobnimi ravnanji in obnašanji v bodoče posegati v tožnikovo

soposest navedene nepremičnine, poleg tega pa toženi stranki naložilo

povrnitev pravdnih stroškov tožeče stranke v znesku 235.700,00

tolarjev, v primeru zamude tudi z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Iz vseh pritožbenih razlogov, naštetih v 1. odstavku 338. člena

Zakona o pravdnem postopku (ZPP), se zoper sklep pritožuje

tožena stranka s predlogom, da pritožbeno sodišče izpodbijani

sklep ustrezno spremeni, podrejeno pa ga razveljavi in zadevo

vrne sodišču prve stopnje v nov postopek. V pritožbi tožena

stranka primarno meni, da je tožbeni zahtevek nesklepčen, saj ne

vsebuje dajatvenega zahtevka, samo za ugotovitveni zahtevek pa

tožnik nima pravnega interesa. Ugotovitveni del tožbenega

zahtevka je namreč po mnenju pravne teorije nepotreben, po

večinskem stališču sodne prakse pa celo nedovoljen zaradi

pomanjkanja pravnega interesa (dajatveni zahtevek). Zato bi bilo

potrebno tožbo glede ugotovitvenega tožbenega zahtevka zavreči,

dajatveni zahtevek pa je nekonkretiziran in sam zase nesposoben

obravnavanja. Ker sodišče prve stopnje tožbenega zahtevka v

ugotovitvenem delu ni zavrglo, v dajatvenem delu pa zavrnilo, je

zagrešilo bistveno kršitev postopkovnih pravil iz 14. točke 2.

odstavka 339. člena ZPP. Zmotno pa je sodišče ugotovilo tudi

dejansko stanje, ker je v celoti spregledalo dejstvo, da je

toženec solastnik in tudi soposestnik sporne nepremičnine,

zaradi česar ima pravico, da na njem pušča svoje vozilo, kadar

se nahaja na vikendu, saj s tem svojim ravnanjem v ničemer ne

izključuje iz soposesti tožnika, kot je to zmotno ugotovilo

naslovno sodišče. Tožnik je namreč imel navedeno nepremičnino

vseskozi v soposesti, saj je imel na nepremičnino prost dostop,

za dostop do svoje hiše pa ima tožnik na voljo tudi drugo, javno

pot. Ne glede na navedeno pa je tožnik vseeno vedno lahko tudi

po sporni poti prišel do svoje nepremičnine, kajti toženec mu

je, kadar je ta to od njega zahteval, vozilo odstranil. Svoje

vozilo je puščal na spornem delu poti le takrat, ko je delal v

bližnjem vinogradu, pa še to občasno (med vikendi in v času

dopusta). Iz izpovedi tožnika in zaslišanih prič izhaja, da

toženec tožnika v obravnavanem obdobju ni popolnoma izključil iz

soposesti; celo sodišče je samo zapisalo, da je toženec vedno na

zahtevo bodisi tožnika bodisi sosedov umaknil avtomobil, ki je

bil v napoto, zaradi česar nikakor ni mogoče trditi, da je bil

zaradi njegovega ravnanja, to je parkiranja avtomobila na delu

poti, tožnik popolnoma izključen iz soposesti. Edina nevšečnost

je bila, da je moral tožnik nekaj trenutkov počakati, da je

toženec umaknil svoj na robu poti parkirani avtomobil, kar pa

nikakor ne more predstavljati motilnega ravnanja v smislu

motenja posesti, kot ga zmotno ugotavlja sodišče prve stopnje.

Držijo sicer pritožbene trditve, da je v praksi tožbeni zahtevek

zaradi motenja posesti pogosto tridelen (ugotovitveni,

restitucijski in opustitveni), z v sodni praksi in pravni

teoriji vprašljivim pravnim interesom za ugotovitveni del

zahtevka in vprašanjem njegove potrebnosti, glede na motenjsko

tožbo kot tožbo z dajatvenim tožbenim zahtevkom (34. člen

Stvarnopravnega zakonika - SPZ). Vendar dejstvo, da tožnik s

tožbo zaradi motenja posesti uveljavlja tako ugotovitev motenja

posesti (soposesti), z opisom načina motenja, kot tudi opustitev

takega in podobnega motenja v bodoče, po oceni pritožbenega

sodišča ne pomeni nesklepčnosti tožbenega zahtevka. Ker je sklep

o motenju posesti izvršilni naslov tudi pri ponovnem motenju

posesti (229. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju - ZIZ), če je

ponovno prišlo do motenja posesti na način, ki se v bistvu ni

razlikoval od prejšnjega motenja (v enoletnem roku), je

ugotovitev načina motenja posesti pravno relevantna in

upoštevna, bodisi z opisom opustitve (takega in podobnega

motenja v bodoče) oziroma opisom (konkretizacijo) prepovedi

nadaljnjega motenja posesti (34. člen SPZ), bodisi z opisom

načina motenja posesti v posebnem (ugotovitvenem) tožbenem

zahtevku. Če bi v obravnavanem primeru sodišče prve stopnje

tožbo v delu glede ugotovitvenega tožbenega zahtevka zavrglo, bi

moralo tožbeni zahtevek glede prepovedi takšnih in podobnih

ravnanj v bodoče dopolniti z opisom iz ugotovitvenega tožbenega

zahtevka (glede na v tožbenem zahtevku opisan način motenja

posesti in uveljavljeno prepoved nadaljnjega motenja iz 34.

člena SPZ), kar pomeni da ne držijo pritožbene trditve o

nesklepčnosti tožbenega zahtevka in posledično izreka

Neutemeljeni so tudi pritožbeni očitki, da je sodišče prve

stopnje v obravnavani zadevi spregledalo dejstvo, da je toženec

solastnik in soposestnik sporne nepremičnine ter da s svojim

ravnanjem toženec ni izključil iz soposesti tožnika. Gre za

sprenevedanje toženca ter protispisne pritožbene trditve. Ne le,

da je sodišče prve stopnje soposest (posest obeh pravdnih

strank) ugotovilo in upoštevalo, upoštevajoč pri tem tudi

določbe 35. člena SPZ o sodnem varstvu posesti med več

posestniki. Zanesljivo in prepričljivo je ugotovilo tudi, da je

toženec s parkiranjem avtomobila tožnika iz soposesti izključil,

jasno dokler toženec vozila ni odstranil; vendar do tega ni

prišlo, kot zatrjuje v pritožbi, kadar je tožnik od toženca to

zahteval, temveč po sporih toženca s tožnikom, saj je toženec

zatrjeval (in zatrjuje še v pritožbi), da ima tožnik na

razpolago drugo starejšo, javno pot, po kateri vedno lahko pride

do svoje nepremičnine. Povsem zanesljiva in prepričljiva je

ugotovitev sodišča prve stopnje, da so opisana ravnanja toženca

ovirala dotedanji način izvrševanja posesti tožnika.

Izpodbijani sklep je tako pravilen v dejanskem in pravnem

pogledu, pritožbeno sodišče pa kakšnih zatrjevanih ali uradoma

upoštevnih bistvenih kršitev postopkovnih določb iz 339. člena v

zvezi s 366. členom ZPP ni ugotovilo. Na podlagi 2. točke 365.

člena ZPP je zato pritožben sodišče pritožbo tožene stranke kot

neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.