VSK sodba I Cp 548/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2006-12-05

simulirani pravni posel - hoteno in sporazumno neskladje med voljo in izjavo pogodbenikov - disimulirani pravni posel

Pri navidezni pogodbi (66. člen Zakona o obligacijskih razmerjih – ZOR) gre za hoteno in sporazumno neskladnost med voljo pogodbenikov na eni strani in na drugi strani izjavo te volje navzven, namenjeno drugim, da bi pri teh nastala zmotna predstava. Obe stranki torej hočeta, da (navidezni – simulirani) posel nastane le navidez, na zunaj, zanju pa ne velja. Običajno taki stranki želita pri tem prikriti posel, ki sta ga dejansko hoteli (disimulirani posel).

Pravdni stranki nosita sami svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je tožena stranka dolžna vrniti tožečima strankama M. S., znesek 7.500.000,00 SIT glavnice, R.S., pa znesek 2.500.000,00 SIT glavnice, vse z obrestmi po obrestni meri R + 10% letno, ki se plačujejo od 5.8.1996 do 12.5.2001, od tedaj dalje pa zakonske zamudne obresti od celotnega obračunanega zneska in vse  do plačila, v 15 dneh. Odločilo je tudi, da je tožena stranka dolžna tožečima strankama povrniti pravdne stroške v višini 1.149.962,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 21.1.2005 dalje do plačila, v 15 dneh.

Proti navedeni sodbi se pritožuje tožena stranka po pooblaščencu. Navaja, da je iz kazenskega spisa v zadevi Okrožnega sodišča v Novi Gorici razvidno, da je bila tožena stranka žrtev spretne goljufije, v kateri vloga R.S., kot je zmotno ugotovilo sodišče prve stopnje, ni tako stranska, kot jo skuša prikazati tožnik. Po oceni pritožnice bi sodišče prve stopnje moralo dokazni postopek omejiti na ugotavljanje utemeljenosti tožbenega zahtevka in ne bi smelo zaiti v »ustvarjanje konstrukcije«, ki je nelogična. Res je, da se je sodišče prve stopnje znašlo pred težko nalogo, saj se očitno v zadevi prekriva več poslov, od katerih je zgolj en posel resničen, to je kupoprodaja po kupni pogodbi R.S./H.T. z dne 26.6.1996, pri vseh ostalih pa gre fiktivne posle. V kolikor bi sodišče strogo sledilo izvedenim dokazom v konkretni zadevi, bi do zgornjega zaključka prišlo tudi samo. Logično je, da fiktivni pravni posli ne morejo povzročati pravnih posledic in na njih ni možno opreti sodne odločbe. V kolikor niso realizirani, jih ni potrebno niti izpodbijati. Nobene pogodbe, v konkretnem primeru posojilne pogodbe S.R. d.o.o. oz. pogodb S.M./S.R./I. d.d. oz. S.K/.S. R./I. d.d. ni možno razlagati drugače kot so bile sklenjene – razlaga pogodbe ne more pripeljati do tega, da iz posla A, nastane posel B. Tudi pravila, v skladu s katerim je potrebno pogodbo razlagati v korist sestavljalcu pogodbe nasprotni stranki, ne morejo pripeljati do tega, da namesto sklenjenega pravnega posla »nastane« drug pravni posel. Sodišče prve stopnje se je obširno ukvarjalo z »nakupom opreme«, ki ga ni bilo, ob tem pa je spregledalo, da je edina resnična terjatev R.S. nastala po kupni pogodbi, ki jo je R.S. dne 26.6.1996 sklenil s T.H. in to iz naslova kupnine. R.S. ni nikoli prodajal nič drugega, kot svoje nepremičnine v okviru parcele št. 2579/3 k.o. B. z opremo. Samostojno R.S. ni prodajal nikakršne opreme za farme za kokošje rejo. Slednje izhaja tako iz izpovedi R.S., kakor tudi iz izpovedi drugih zaslišanih prič. Sicer pa opreme za kokošje rejo dejansko ni nihče prodajal. Sodišče prve stopnje je imelo pred seboj kupno pogodbo, v skladu s katero se je T.H. zavezal R.S. plačati kupnino v znesku 32.000.000,00 SIT. Zakaj se je v konkretni posel vpletel I.F. je za zadevo nebistveno. Pomembno je, da iz izvedenih dokazov izhaja, da je bila kupnina v znesku 32.000.000,00 SIT po pogodbi R.S./T.H. v celoti plačana. Jasna je izpoved I.F., da je šlo pri konkretni prodaji za samostojen posel, da je znašala kupnina za farmo, ki jo je skupaj s H. odkupil od S. 32.000.000,00 SIT ter da je bila v celoti plačana. To je potrdil tudi sam R.S., ki je izpovedal (na obravnavi 7.4.2004), da je dobil celotno kupnino po pogodbi z dne 26.6.1996 plačano. Kupnina je bila določena na 32.000.000,00 SIT in nihče drug razen R.S. o kupnini v drugačnem znesku ni izpovedoval. Seveda je v zvezi s tem nebistveno, od katere vrednosti je bil odmerjen davek, saj je očitno, da je takrat pristojna izpostava Republiške uprave za javne prihodke ocenila vrednost predmeta na višji znesek. Kupna pogodba, na katere je R.S. notarsko overil svoj podpis, in katera ni bila nikoli izpodbijana, je nujno v celoti upoštevna listina v sodnem postopku. Do teh dejstev se sodišče prve stopnje ni opredeljevalo, čeprav gre za bistveno okoliščino, ki naj bi določala višino terjatev R.S. Z leasing pogodbo št. 397, ki sta jo sklenili tožena stranka in Skupnost za vzrejo malih živali dne 1.6.1996 tožnik oz. tožnika nimata nič. Konkretna pogodba je bila, kar se je izkazalo tako v kazenskem kot tudi v konkretnem postopku, sklenjena zgolj zaradi tega, da bi si I.F. zagotovil denar, s katerim bi skupaj s T.H. poravnal kupnino po kupni pogodbi R.S./T.H. z dne 26.6.1996. V tem kontekstu je jasno, da je tožena stranka »nasedla« računu št. 1 izdanem s strani G. d.o.o. 23.5.1996. Da je temu tako izhaja tudi iz naročilnice št. 1, izdane s strani tožene stranke dne 23.5.1996 lažnemu dobavitelju opreme G. d.o.o. Pri prikazovanju zadeve s strani I.F., pri čemer je posredno sodeloval tudi tožnik, so angažirali še tujega dobavitelja opreme. Ni sporno, da je tožena stranka po konkretni leasing pogodbi nakazala delni znesek to je 12.715.769,00 SIT. Še dobro je, da je tožena stranka nakazala zgolj toliko in da ni nakazali celotni znesek, saj bi bila ogoljufana za znesek 22.715.769,00 SIT. Prav zaradi tega je tožena stranka v kazenskem postopku pred Okrožnim sodiščem v Novi Gorici K 1 uveljavljala odškodninski zahtevek zgolj v obsegu dejansko plačanega zneska, kar je bilo tudi dosojeno. V kolikor bi bila shema, ki jo je ugotavljalo sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi, točna, potem bi tožena stranka kot oškodovanec nedvomno uveljavlja odškodninski zahtevek v znesku 22.715.769,00 SIT. Dejansko pa je zadeva v zvezi z leasing podobo neupoštevna, saj je bil denar dan za predmet, ki ga nikoli ni bilo in katerega ni toženi stranki nihče nameraval dobaviti. Predmet leasinga neobstoječa oprema ni mogla biti. Vendar pa je očitno za sodišče prve stopnje prav ta neresnični (fiktivni) posel bistven. Tu je prišlo do vrste razhajanj med izvedenimi dokazi in ugotovitvami sodišča prve stopnje. Že zgoraj je jasno navedeno, da je R.S. kupnino po pogodbi za farmo sklenjeno s T.H. v celoti prejel. Po leasing pogodbi tožena stranka do R.S. ni imela nikakršne obveznosti. Po kupni pogodbi R.S./H.T. tožena stranka do tožnika obveznosti ni mogla imeti, saj ni bila stranka pogodbe, niti ni prevzela kakršnekoli obveznosti T.H. Obstajale so obveznosti tožene stranke do G. d.o.o., ki pa niso bile resnične, saj G. d.o.o ni nikomur ničesar dobavljal. Očitno je I.F. leasing pogodbo zlorabil zato, da si je zagotovil, kolikor se je pač dalo, sredstva v breme tožene stranke za plačilo kupnine za farmo tožniku. V okviru tega je prišlo tudi do položnice iz katere izhaja, da je R.S. družbi G. d.o.o. 5.6.1996 nakazal 10.000.000,00 SIT. Sodišče prve stopnje je konkretno nakazilo štelo kot izpolnitev R.S. po pogodbi o signaciji. Izvedeni dokazi pa kažejo na nekaj popolnoma drugega. Gre za večkratni obrat istega zneska 10.000.000,00 SIT, ki ga je R.S. dejansko angažiral iz svojih sredstev, I.F. pa večkrat prenakazal, nato pa R.S. vrnil. V igri je namreč zgolj en znesek 10.000.000,00 SIT in je tisti, ki ga je R.S. (verjetno res) dvignil iz svojega računa, ga prepustil v obračanje I.F., ki pa mu ga je vrnil. Zelo pomembno je, da je R.S. v kazenskem postopku potrdil, da mu je I.F. znesek 10.000.000,00 SIT vrnil. Ta del svoje izpovedi v kazenskem postopku R.S. ni preklical. Na ta del izpovedi se tudi ne nanaša obrazložitev o slabem počutju R.S. med zaslišanjem v kazenskem postopku. Sicer pa je za teh 10.000.000,00 SIT R.S. tudi v tem postopku izpovedal, da jih je dobil vrnjene. Za kakšno neplačano kupnino v zvezi s pogodbo R.S./T.H. naj bi še šlo ni jasno, saj je bila kupnina jasna – 32.000.000,00 SIT, kar je dobil R.S. plačano. To pomeni, da položnica z dne 5.6.1996 R.S./G. d.o.o. za znesek 10.000.000,00 SIT ne dokazuje ničesar. Dokazuje morda, da je I.F. spretno z denarjem R.S. »zaključil« posel po leasing pogodbi. Ni šlo za realizacijo niti posojilne, niti asignacijske pogodbe, temveč je šlo zgolj za obrat 10.000.000,00 SIT od R.S. do I.F. in nazaj. S tem obratom tožena stranka nima nič. V izpodbijani sodbi sodišče prve stopnje očita toženi stranki, da je sklenila leasing pogodbo, ne da bi zagotovila, da bo sredstva iz te pogodbe dejansko nabavljena nova oprema, katere lastnik bo. Očitek na toženo stranko ni niti logičen, niti v skladu s konkretnim (sicer fiktivnim) razmerjem po leasing pogodbi. I. . je namreč bil skozi G. d.o.o. ponudnik in dobavitelj opreme, ki jo v okviru goljufije seveda nikoli ni bilo. I.F. je za leasingojemalca podpisal leasing pogodbo iz katere tožnik ni imel nikakršne terjatve. Tožnik tako ne bi mogel v zvezi z delom terjatve, ki jo nikoli ni imel, sklepati kakršnekoli posojilne pogodbe. Takega posla enostavno ni bilo in je zgolj posledica konstrukta, ki ga skuša prikazati R.S.. R.S. ni bil dobavitelj nikakršne opreme in niti leasingodajalec, niti leasingojemalec, niti I.F., niti T.H. iz tega naslova R.S. niso ničesar dolgovali. Očitek sodišča prve stopnje je morda utemeljen le toliko, da tožena stranka ni preverila, ali je oprema dejansko prišla ali ne, kar pa je posledica očitno takratnega vodenja posameznih poslov pri toženi stranki, kar je I.F. očitno izkoristil. Res je, da je v spisu posojilna pogodba in res je, da so v spisu pogodbe o nakazilu (asignacij), ki sta jih sklenili M.S. in K.S. Toda nobenega dokaza ni, da je do posojila dejansko prišlo, razen zmotno obračunanih obresti. Morda je bil namen vseh sodelujočih, vključno s tožnikom takrat širši, to je, da bi se pridobila še kakšna sredstva. Ko je I.F. videl, da to ni možno, je pač izvedel obrat z 10.000.000,00 SIT 5.6.1996. Karkoli je bilo s strani tožene stranke po leasing pogodbi plačevano, ni bilo plačevano za kupnino za farmo po pogodbi R.S./T.H., temveč je bilo plačevano za »opremo«. Nelogično je obrazlaganje v prvem odstavku na četrti strani izpodbijane  sodbe, kjer sodišče sledi že zgoraj navedenemu to je, da je tožnik dvignil 10.000.000,00 SIT in jih dal F., nato naj bi sledilo več obratov, na koncu pa naj bi S. nakazal 10.000.000,00 SIT G. d.o.o. in, da je s tem prišlo do realizacije asignacije. Če bi bilo točno, R.S. zneska 10.000.000,00 SIT ne bi dobil vrnjenega, temveč bi bil ta znesek pri G. d.o.o.. Toda R.S. je sam potrdil, da je ta znesek dobil vrnjen. Sam vrstni red trasakcije je iz kazenskega spisa lepo razviden. Razen izpovedi R.S. ni v spisu niti enega dokaza, da naj bi R.S. »fizično dobil« 10.000.000,00 SIT manj kupnine za farmo, kot je bilo dogovorjeno. Pa celo v primeru, da bi ga tam T.H. (morda tudi ob sodelovanju I.F.) »želel prenesti naokoli«, to še vedno nima nikakršne zveze 10.000.000,00 SIT manj nakazanim zneskom na G. d.o.o. po leasing pogodbi. Celo, če bi bila konstrukcija R.S., kateri je žal sledilo sodišče prve stopnje, točna, je očitno, da je R.S. prejel celo več kot 32.000.000,00 SIT, kar je izpovedal I.F. Temu delu njegove izpovedi tožnik ni nasprotoval. Zakaj je prejel več pa bi moral obrazložiti R.S. sam. Sodišče prve stopnje je očitno brez kakršnegakoli dvoma R.S. verjelo. Ugotovilo je tudi, da naj bi R.S. svoje obveznosti po vseh pogodbah izpolnil. Postavlja se vprašanje po katerih pogodbah. Po kupni pogodbi ni imel nikakršnih obveznosti, po posojilni pogodbi sklenjeni s toženo stranko bi moral zagotoviti posojilo (v kolikor bi bila pogodba tudi dejansko resnična), pa tega ni, ker očitno ni bilo potrebno. Znesek 10.000.000,00 SIT obrnjen 5.6.1996 s strani I.F. nima s konkretno posojilno pogodbo nikakršne zveze. Celo za teh 10.000.000,00 SIT je sodišče prve stopnje ugotovilo, da jih je R.S. dobil vrnjene. Ni jasno, na čem temelji ugotovitev sodišča prve stopnje, da je ostalo 10.000.000,00 SIT iz naslova kupnine, ki jih R.S. ni dobil plačanih. Kdo pa mu je bil, če mu je bil, kupnino dolžan? To bi bil lahko zgolj T.H. oz. njegov »kompanjon« I.F., ki pa je povedal, da je bila kupnina v celoti plačana. Njegova izpoved in izpoved R.S. (glede zneska prejete kupnine) sta skladni s tekstom kupne pogodbe. Terjatve po leasing pogodbi do tožene stranke, za katere bi bila lahko sklenjena posojilna pogodba je imel zgolj sicer fiktivni dobavitelj opreme G. d.o.o. Glede na vse zgoraj navedeno je očitno, da je sodišče prve stopnje odločilo v nasprotju z izvedenimi dokazi v spisu, dejansko stanje je zmotno ugotovilo, v posledici česar je tudi materialno pravno obveznost posameznih strank napačno razlago. Vrnitev posojila (in zgolj zato gre v konkretnem postopku) se lahko zahteva le v primeru, če je posojilo prejeti, sicer pa ne. Iz nobenega naslova, niti dejanskega, niti fiktivnega tožena stranka od R.S. ni mogla prejeti zneska 10.000.000,00 SIT. Nelogično pa tudi bi bilo, da bi, kot obrazlaga sodišče prve stopnje, R.S. imel terjatev iz naslova kupnine, hkrati pa terjatev do tožene stranke. Zadevi nimata nikakršne medsebojne zveze. Terjatev po leasing pogodbi tožnik ni mogel imeti, torej na katero »odpuščanje« plačila naj bi se posojilna pogodba nanašala? Tožena stranka seveda dopušča, da so bili nameni akterijev drugačni in je I.F. ob vednosti ali celo sodelovanju R.S. skušal »zajeti« še 10.000.000,00 SIT. Toda zgolj nameni niso dovolj za kakršnokoli obveznost tožene stranke do tožnikov. Nasprotno – namene je potrebno spregledati in realizacijo preprečiti. Pri celotni zadevi bi naj bila, v kolikor izpodbijana sodba obstane Inka leasing d.o.o. oškodovana kar dvakrat. I.F. jo je v okviru goljufije oškodoval za dobrih 12.000.000,00 SIT, sedaj pa naj bi bila oškodovana še za nadaljnjih 10.000.000,00 SIT s pp, ob konstruktu, ki ga je postavil tožnik. Tožena stranka se ne more znebiti občutka, da celotno nastalo situacijo tožnik (oz. tožnika) skušata spretno izrabiti, da bi izterjala od tožene stranke nekaj, kar jima ta ni nikoli dolgovala. Njuno »igro« bi moralo spregledati tudi sodišče prve stopnje, a jo v izpodbijani sodbi žal ni.

Na pritožbo tožene stranke je odgovorila tožeča stranka po pooblaščenki. V njej prereka pritožbene navedbe.

V nasprotju s pritožbenimi navedbami pritožbeno sodišče ocenjuje, da je sodišče prve stopnje, na podlagi navedb v tožbi in na podlagi izvedenih dokazov ter njihove ocene, pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter je na tej podlagi, ob pravilni uporabi materialnega prava, sprejelo pravilno odločitev. Tožena stranka s svojo pritožbo, v kateri ponuja svojo dokazno oceno, ni uspela omajati dokazne ocene sodišča prve stopnje in v sodbi ugotovljenega dejanskega stanja. Pritožnica izpostavlja, da se v obravnavani zadevi prekriva več poslov, od katerih je le eden resničen, to je kupoprodaja po kupni pogodbi R.S./H.T. z dne 26.6.1996, vsi ostali posli pa so fiktivni. Pritožnica torej trdi, da sta posojilna pogodba – pogodba FO 1, ki se glasi na znesek 10.000.000,00 SIT ter pogodba o nakazilu z dne 5.6.1996, navidezni (fiktivni) pogodbi, vendar tega v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zatrjevala, trdila je le, da posojilna pogodba ni bila realizirana. Trditve pritožnice, da gre v obravnavani zadevi za navidezni pogodbi zato predstavlja novoto, ki je pritožbeno sodišče ne more upoštevati, saj gre za zatrjevanje novega dejstva, kar v pritožbi ni dopustno (1. odstavek 337. člena ZPP). Ne glede na to pa pritožničino sklicevanje na navideznost obravnavanih pogodb ni utemeljeno. Pri navidezni pogodbi (66. člen Zakona o obligacijskih razmerjih – ZOR, ki se v obravnavani zadevi uporablja na podlagi 1060. člena Obligacijskega zakonika – OZ) gre za hoteno in sporazumno neskladnost med voljo pogodbenikov na eni strani in na drugi strani izjavo te volje navzven, namenjeno drugim, da bi pri teh nastala zmotna predstava. Obe stranki torej hočeta, da (navidezni – simulirani) posel nastane le navidez, na zunaj, zanju pa ne velja. Običajno taki stranki želita pri tem prikriti posel, ki sta ga dejansko hoteli (disimulirani posel). Tožena stranka tekom obravnavanega postopka ni nikoli zatrjevala takšnih dejanskih okoliščin, da sta stranki posojilne pogodbe oz. stranke pogodbe o nakazilu (asignaciji) hotele skleniti eno, zapisati pa drugo, da bi bilo mogoče pravno sklepati, da je šlo za navidezno pogodbo. Dejanska podlaga, kot jo je, tudi po oceni pritožbenega sodišča, ugotovilo sodišče prve stopnje, kot tudi dejanska podlaga, ki jo zatrjuje pritožnica v pritožbi, ne omogoča zaključka, da sta predmetni pogodbi navidezni. Pritožnica nadalje trdi, da je navidezna tudi leasing pogodba št. 1, ki sta jo sklenili tožena stranka in Skupnost za vzrejo malih živali dne 1.6.1996, vendar je na podlagi zgoraj navedenega jasno, da ne more iti za navidezno pogodbo oz. takih okoliščin pritožnica ni zatrjevala. Tudi sicer navideznosti pogodbe ni mogoče uveljavljati proti tretji pošteni osebi (3. odstavek 66. člena ZOR). Sodišče prve stopnje je namreč potem, ko je analiziralo izvedene dokaze in opravilo dokazne ocene v skladu z 8. členom ZPP, pravilno zaključilo, da R.S. ni mogoče očitati, da je sodeloval v F. goljufiji, s katero je F. na koncu ogoljufal toženo stranko. Kot je povedalo že sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi, med strankami ni bilo sporno, da sta R.S. in pravni prednik tožene stranke dne 5.6.1996 sklenila posojilno pogodbo št. FO 1 za znesek 10.000.000,00 SIT. V pogodbi je zapisano, da se nakazilo izvede na žiro račun posojilojemalca (asignacija G.), rok vračila je odpoklic, obrestna mera R + 10%. Med strankami je bilo dejansko sporno, ali je bila ta pogodba realizirana. Ni dvoma, da neposredne finančne transakcije med R.S. in toženo stranko za znesek naveden v posojilni pogodbi ni bilo, vendar to še ne pomeni, kot pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje, da posojilna pogodba ni bila realizirana. Istega dne, ko je bila sklenjena posojilna pogodba, to je 5.6.1996, je bila namreč sklenjena pogodba o nakazilu (asignaciji) med toženo stranko, R.S. in G. d.o.o.. S to pogodbo je tožena stranka pooblastila R.S., da izvrši nakazilo G. d.o.o. in s tem nakazilom ugasnejo terjatve, ki jo ima I. do S. (plačilo zneska posojila) po pogodbi FO 1 z dne 5.6.1996 ter delno terjatev, ki jo ima G. d.o.o. do tožene stranke na podlagi računa št. 1, to je računa, izstavljenega v zvezi z leasing pogodbo št. 1. To so torej tiste bistvene okoliščine, ki nenazadnje izhajajo iz obeh pogodb, saj so v obeh pogodbah te jasno zapisane. Pritožnica ima prav, da nobene pogodbe ni možno razlagati drugače, kot so bile sklenjene, vendar je sodišče prve stopnje to upoštevalo, pogodbi je razlagalo tako, kot sta bili sklenjeni, v nadaljevanju pa je analiziralo tudi druge okoliščine, ki še potrjujejo, da je bila posojilna pogodba št. FO 1 v celoti realizirana in sicer preko pogodbe o asignaciji. Nenazadnje, kot ugotavlja sodišče prve stopnje, realizacijo posojilne pogodbe  dokazuje tudi dejstvo, da je tožena stranka sprva (dokler je bil P. še direktor z vsemi pooblastili) nakazovala obresti iz posojilne pogodbe, česar prav gotovo ne bi storila, če pogodbe ne bi bilo oziroma ne bi bila realizirana. Tudi po oceni pritožbenega sodišča je sklenitev take posojilne pogodbe z vidika R.S. logična, saj, kot je ugotovilo sodišče prve stopnje in tega pritožnica ne izpodbija, S. denarja od kupnine ni neposredno potreboval, tožena stranka pa je na ta način prišla do ugodnih finančnih sredstev. Dejstvo je, da so v zvezi z leasing pogodbo št. 1 nastali zapleti, na katere opozarja pritožnica v pritožbi, vendar je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da ti na ugotovitve sodišča prve stopnje ne vplivajo. Terjatve, ki jih je imela tožena stranka iz navedene leasing pogodbe ne more uveljavljati proti tožeči stranki, saj sama navaja, da ona ni bila pogodbena stranka. Dejstvo pa je, da je bila tožena stranka na podlagi leasing pogodbe, v zvezi z izstavljenim računom dobavitelja opreme G. d.o.o. št. 1, dolžna slednjemu plačati znesek 22.715.764,00 SIT. Tožena stranka je G. d.o.o. z več nakazili skupaj nakazala oz. izplačala 12.715.769,00 SIT, razlika med tem zneskom in zneskom po leasing pogodbi pa je 10.000.000,00 SIT, kar predstavlja znesek iz pogodbe o asignaciji med S., toženo stranko in G. d.o.o. ter znesek po posojilni pogodbi. Do takih ugotovitev je sodišče prišlo po skrbni analizi vseh izvedenih dokazov, pri tem je sodišče pravilno ocenilo katera dejstva in okoliščine so pravno relevantna in katera ne, zaključki sodišča so prepričljivi in logični ter jim ni mogoče odreči razumne presoje. Sodišče prve stopnje je tudi že odgovorilo na trditve pritožnice, da je R.S. ves denar že dobil plačan, ko je, tudi po oceni pritožbenega sodišča pravilno ugotovilo, da je tožnik dobil nazaj denar iz drugega naslova (njegov denar), še vedno pa je ostalo 10.000.000,00 SIT iz naslova kupnine, ki jih ni dobil plačanih oz. 10.000.000,00 SIT iz naslova posojila, za katere je s toženo stranko sklenil posojilno pogodbo. Pritožnica opozarja, da bi bila pri celotni zadevi, v kolikor izpodbijana sodba obstane, dvakrat oškodovana, pri čemer naj bi jo I.F. v okviru goljufije oškodoval za »dobrih 12.000.000,00 SIT«, sedaj pa naj bi bila oškodovana še za »nadaljnjih 10.000.000,00 SIT«, vendar nima prav oz. to v obravnavani zadevi ni pravno relevantno, saj tožeča stranka ne more nositi posledic, ki so morebiti nastale toženi stranki na podlagi zapletov v zvezi z leasing pogodbo, glede na to, kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, da R.S. pri teh zapletih ni ravnal nepošteno. On je svoje obveznosti po posojilni pogodbi izpolnil (s pogodbo o asignaciji), če druge pogodbene stranke iz drugih pogodb niso izpolnile svojih obveznosti do tožene stranke, pa tega ni mogoče naprtiti R.S. oz. sedaj tožeči stranki.

Ker pritožbeni razlogi niso podani, pritožbeno sodišče tudi ni ugotovilo kršitev, na katere mora po 2. odstavku 350. člena ZPP paziti po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP). Ker tožena stranka ni uspela s pritožbo, nosi sama svoje stroške pritožbenega postopka (1. odstavek 165. člena ZPP). Tožeča stranka mora sama trpeti stroške odgovora na pritožbo, saj z navedbami v odgovoru ni pripomogla k razjasnitvi zadeve in zato ne gre za potrebne stroške (155. in 165. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.