VSL sklep in sodba I Cp 2162/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-01-05

vrednost spornega predmeta - stvarna pristojnost sodišča

Vrednost spornega predmeta, od katere je odvisna stvarna pristojnost,

predstavlja le vrednost glavnega zahtevka, ne pa tudi vrednost

obresti, četudi so te zahtevane zneskovno opredeljena.

Pritožba zoper sodbo se zavrne in se v izpodbijanem

ugoditvenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano odločbo v sklepu

dovolilo objektivno spremembo tožbe in v sodbi naložilo

toženi stranki, da je dolžna plačati tožeči stranki znesek

2.876.412,50 SIT, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od

15.4.1999 do plačila, ter ji povrniti pravdne stroške v

znesku 89.200,00 SIT, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od

dneva izdaje sodbe do plačila, medtem ko je višji tožbeni

Zoper odločbo sodišča prve stopnje, tako v odločitvi s

sklepom, kot v ugoditvi tožbenemu zahtevku s sodbo, se je v

roku pritožila tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov,

ki predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo in

sklep razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo

odločanje. V pritožbi zoper odločitev s sklepom navaja, da

niso podani pogoji iz Zakona o pravdnem postopku (ZPP) glede

spremembe tožbe. Tožeča stranka je namreč spremenila svoj

zahtevek tako, da zahteva zamudne obresti za čas od

zapadlosti terjatve in ne več za čas od izdaje sodbe dalje.

V pritožbi zoper sodbo pa navaja, da čeki, na podlagi

katerih tožnica utemeljuje svojo terjatev, vsebujejo

glavnico, kot tudi obresti, pri čemer obrestna mera ni bila

dogovorjena v taki višini, kot jo vtožuje tožnica. Iz

zaslišanja tožeče stranke je razvidno, da pravdni stranki

nista med seboj v nobenem sorodstvenem, niti prijateljskem

odnosu in je torej šlo za komercialno posojilo. Zato je

nelogično, da bi v pogojih visoke inflacije tožnica tožencu

izročila denar brez obresti, čeprav tako trdi. Ob stanju, da

je nedvomno šteti, da vtoževana glavnica sestavlja obresti

in glavnico, je dokazno breme na tožeči stranki, da pove,

koliko je glavnica in kakšne so bile obresti. Ker tega ni

storila, ni dokazala obstoja svoje terjatve in tudi ne

vsebine poslovnega razmerja. Torej je napačna ugotovitev

sodišča, da je tožnica tožencu brezobrestno posodila denar.

Vključitev obresti v glavnice je bilo povsem običajno in

splošno znano dejstvo glede posojil na sivem trgu denarja.

Ni res, da bi šlo za poslovno razmerje med tožnico in

tožencem, ker je bilo obrestovano posojilo namenjeno za

potrebe družbe U. d.o.o., toženčevi čeki pa so služili zgolj za

zavarovanje terjatve. Okrajno sodišče je bilo v tej zadevi stvarno

nepristojno, saj terjatev po tožbenem zahtevku znaša 2.876.412,50

SIT, kar pa je v pristojnosti okrožnih sodišč.

v kolikor se pritožba nanaša na odločitev prvega sodišča s

sklepom (dovolitev spremembe tožbe), je ta nedovoljena, ker

tožena stranka nima pravnega interesa zanjo (3. odstavek

343. člena v zvezi s 366. členom ZPP). Tožeča stranka je

tožbo spremenila v svojem pripravljalnem spisu z dne

12.4.1999, katerega je toženec sprejel 27.5.1999. Toženec se

je s pripravljalnim spisom z dne 17.6.1999, katerega je

sodišče prejelo 21.6.1999, spustil v obravnavanje o glavni

stvari po spremenjeni tožbi, ne da bi pred tem nasprotoval

spremembi, s čimer se skladno 2. odstavku 185. člena ZPP

šteje, da je v spremembo tožbe privolil. Po 1. odstavku 184.

člena ZPP lahko tožeča stranka do konca glavne obravnave

spremeni tožbo; če je tožba že vročena toženi stranki, je za

spremembo potrebna njena privolitev, vendar pa sodišče v

določenih primerih dovoli spremembo, če tudi se tožena

stranka temu upira (1. odstavek 185. člena ZPP). Navedeno

pomeni, da sodišče o spremembi tožbe odloča le, če se tožena

stranka temu upira, sicer se upošteva in obravnava

spremenjeno tožbo. Ker je, kot je zgoraj navedeno, tožena

stranka v spremembo tožbe privolila, sodišču spremembe ni

bilo potrebno dovoljevati s sklepom. Ker je sklep kljub temu

izdalo, je tak sklep brezpredmeten in zato je brezpredmetna

in neupoštevna tudi pritožba zoper njega, kar pomeni, da

tožeča stranka nima pravnega interesa za takšno pritožbo in

jo je kot tako bilo potrebno zavreči (1. točka 365. člena

Skladno določilu 39. člena ZPP se vzame kot vrednost

spornega predmeta samo vrednost glavnega zahtevka (1.

odstavek), obresti, pravdni stroški, pogodbenaa kazen in

druge postranske terjatve pa se ne upoštevajo, če se ne

uveljavljajo kot glavni zahtevek (2. odstavek). Po

spremenjeni tožbi je vrednost glavnega zahtevka 1.397.298,00

SIT (vročilo posojila), ostalo pa so zakonske zamudne

obresti in stroški pravdnega postopka, torej postranski

terjatvi, kar pomeni, da je vrednost spornega predmeta

1.397.298,00 SIT. Obresti so postranska terjatev, četudi so

te v tožbenem zahtevku že izračunane, torej kapitalizirane.

Vseeno namreč je, ali tožeča stranka postavi obrestni del

zahtevka tako, da te zahteva le opisno (npr. z zakonskimi

zamudnimi obrestmi od dne ... do dne ...), ali pa jih že

izračuna in jih zahteva zneskovno opredeljeno, torej jih

kapitalizira. Da se obresti uveljavljajo kot glavna

terjatev, bi bilo podano takrat, kadar terjatev, od katere

se obresti obračunavajo, ne bi bila sporna in ne bi bila

predmet zahtevka, sporno pa bi bilo le plačilo obresti in bi

se vtoževale le te. Torej je glede na vrednost spornega

predmeta za odločanje v tej pravdi kot stvarno pristojno

okrajno sodišče (1. odstavek 30. člena ZPP).

V pritožbenem ugovoru pasivne legitimacije pritožnik

ponavlja svoje navedbe v tej smeri iz postopka pred sodiščem

prve stopnje in mu je prvo sodišče v razlogih izpodbijane

sodbe (glej zadnji odstavek na 2. strani in 1. odstavek na

3. strani) obširno in pravilno na vse te navedbe tudi

odgovorilo. Pritožbeno sodišče se nanje, v izogib

ponavljanju, sklicuje, saj ni potrebno ničesar več dodajati.

Zmotno je pritožbeno prepričanje o dokaznem bremenu na

strani tožeče stranke in je sodišče prve stopnje pravilno

postopalo in sprejelo v 8. členu ZPP skladno dokazno oceno.

Tožeča stranka je zlasti s potrdilom o predaji čekov

(prilogi A2 in A7) in z lastno izpovedbo dokazala obstoj

posojila v višini glavnice v protivrednosti 14.840,00 DEM,

medtem ko je bilo na toženi stranki, da z navedbami in z

njene strani predloženimi dokazi izpodbija trditve tožeče

stranke. Edina dokaza, ki jih v ta namen ponudi tožena

stranka, sta izpovedba priče M.V., ki dejansko ni izpovedala nič

oprijemljivega, in lastna izpovedba toženca, pri kateri pa ne gre

spregledati, da toženec ne ve niti tega, koliko zneskovno je dejansko

prejel denarja, v koliko obrokih in koliko naj bi znašale obresti. Na

takšno izpovedbo pa se prvo sodišče dejansko ni moglo opreti. Da se

je na sivem trgu posojanja denarja pogosto dogajalo, da so bile v

glavnice posojila vračunane tudi sicer enormne obresti za posojilo,

je znano tudi sodišču, vendar samo zaradi tega to še ne more biti

Pritožbeno sodišče je zato, ker ni ugotovilo niti kršitev,

na katere pazi v skladu z 2. odstavkom 350. člena ZPP po

uradni dolžnosti, kot neutemeljeno zavrnilo pritožbo tožene

stranke tudi v delu, v kolikor se ta nanaša na odločitev

prvega sodišča s sodbo, in je v izpodbijanem delu potrdilo

sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.