VSL sklep I Kp 481/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-03-24

Neprepričljivo in v nasprotju s podatki kazenskega spisa je stališče

sodišča prve stopnje, da ni mogoče z gotovostjo trditi, da je

obdolženec storil napeljevanje k storitvi kaznivega dejanja

ponarejanja listin po III. odstavku 256. člena KZ v zvezi s 26.

členom KZ. Z dvema izvedencema grafološke stroke je bilo zanesljivo

dokazano, da zapustnik sporne oproke ni podpisal, da sestavljalca

lažne oporoke (ki sta bila oproščena) ne govorita resnice in da so

številne priče povsem izključile možnost, da bi lahko zapustnik

celotno premoženje prepustil bratu - obdolžencu, s katerim je bil

sprt in več let z njim sploh ni govoril. Sodišče druge stopnje je

zato ugodilo pritožbi okrožne državne tožilke in izpodbijano sodbo

razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje

Pritožbi okrožne državne tožilke se ugodi ter se izpodbijana sodba

razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje iz razloga po 3.

točki 358. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) oprostilo

obdolženega S. B. storitve napeljevanja h kaznivemu dejanju

ponarejanja listin po III. odstavku 256. člena KZ v zvezi s 26.

členom istega zakona ter v skladu s takšno odločitvijo s stroški

Zoper sodbo se je pritožila okrožna državna tožilka zaradi zmotne

ugotovitve dejanskega stanja in predlagala, naj sodišče druge stopnje

izpodbijano sodbo spremeni tako, da obdolženca spozna za krivega in

Višja državna tožilka S. P. iz Vrhovnega državnega tožilstva

Republike Slovenije je v pisnem mnenju predlagala ugoditev pritožbi.

V celoti je potrebno pritrditi pritožbenim navedbam okrožne državne

tožilke, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo dejansko stanje,

ko je zaradi domnevnega pomanjkanja dokazov obdolženega S. B.

oprostilo obtožbe za storitev napeljevanja h kaznivemu dejanju

ponarejanja listin. Izvedlo je sicer vse potrebne dokaze, ki v celoti

in brez dvoma potrjujejo, da priči R. S. in F. V. nista govorili

resnice in je tako jasno, da sta aktivno sodelovala pri storitvi

temeljnega kaznivega dejanja dobro vedoč, da pokojni F. B. oporoke ni

podpisal. Takšna ugotovitev je bila med kazenskim postopkom potrjena

tudi z izpovedbami drugih prič, npr. D. in I. B. Zaradi dokazane

neverodostojnosti izpovedb V. in S. je presenetljiv dokazni sklep v

izpodbijani sodbi, da ni mogoče z gotovostjo trditi, da je prav

obdolženi S. B. bil tisti, ki je S. in V. napeljal k sestavi krive

oporoke. Izključno obdolženi B. je namreč imel motiv za sestavo

takšne oporoke, izpovedbe preostalih zaslišanih prič pa v celoti

izključujejo možnost, da bi bila zapustnikova volja lahko takšna, kot

je bila izražena v ponarejeni oporoki, pri čemer je povsem

irelevantno, kdo je takšno oporoko poslal na sodišče. Sodišče druge

stopnje glede na povedano ni bilo v dilemi glede usode izpodbijane

sodbe. Zmotno pa je stališče pritožnice, da bi lahko sodišče druge

stopnje samo spremenilo oprostilno sodbo v obsodilno, saj bi to lahko

storilo le v primeru, ko bi bila za pravilno ugotovitev potrebna samo

drugačna presoja že ugotovljenih dejstev, med katerimi pa v

izpodbijani sodbi ni nobenih razlogov o subjektivni plati obdolžencu

očitane storitve napeljevanja h kaznivemu dejanju.

Glede na povedano je sodišče druge stopnje izpodbijano sodbo

razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje

drugemu sodniku, saj je sodnica, ki je zadevo obravnavala v prvem

sojenju, že zavzela stališče tako glede dejanskih kot tudi pravnih

vprašanj, povezanih ne le z ravnanjem obdolženega S. B., pač pa tudi

KZ člen 26,  256,  256/3,  26,  256,  256/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.