VSL sodba I Cpg 638/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-03-04

ODŠKODNINSKO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - NELOJALNA KONKURENCA

Tudi izjava, ki je izražena s stopnjo verjetnosti in ima negativno

konotacijo o drugem, sporoča pa se tretjemu, lahko škodi ugledu

tistega, glede katerega se sumi izrazijo, če temelji na nepreverjenih

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

Pritožnici sami nosita svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z uvodoma citirano sodbo naložilo toženima strankama, da v roku 8 dni prekličeta izjavo iz dopisa, ki sta ga poslali E. d.d., Ljubljana dne 8.4.1999: - Podjetje X. posluje, vsaj v njihovih predstavitvah v posameznih elektrodistribucijskih podjetjih v Sloveniji, v njihovih predstavitvenih materialih in v njihovi predstavitvi na internetu, s popolnoma enakim programom kot I.. Proizvodi, ki jih nudijo, nosijo celo oznake proizvodov I., čeprav med pravnima subjektoma ne obstaja nikakršno sodelovanje. - S tem pismom nikakor ne bi želeli povzročati nelojalne konkurence, vendar se čutimo odgovorne, da vas obvestimo o našem sumu, da podjetje X. poleg enakih imen proizvodov, uporablja tudi rezultate znanja, pridobljene v I. ali celotne tehnološke sklope, ki so v lasti I. in kot takšni zaščiteni z vsemi potrebnimi patenti ter shranjeni na ustreznih ustanovah v državi in izven nje, ki se ukvarjajo z zaščito industrijske lastnine. - V izogib kakršnikoli nevšečnosti pri nakupu proizvodov podjetja X., ki lahko rezultirajo tudi v zaplembi opreme in uveljavljanju pravic I. do njegove industrijske lastnine, si vas dovoljujemo opozoriti na skrajno previdnost. Toženima strankama je še naložilo, da tožeči stranki povrneta pravdne stroške v višini 183.591,00 SIT z zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe sodišča prve stopnje. Toženi stranki sta zoper sodbo vložili pravočasno pritožbo in uveljavljali vse pritožbene razloge iz 338. člena ZPP ter predlagali, da višje sodišče sodbo sodišča prve stopnje razveljavi in dodeli v novo sojenje. Priglasili sta pritožbene stroške. Tožeča stranka, ki je pritožbo prejela 19.4.2001, nanjo ni odgovorila. Pritožba ni utemeljena. Pritožbeno sodišče iz informatizirane baze podatkov sodnega registra ugotavlja, da je bila prvotožena stranka zaradi pripojitve dne 7.10.2002 izbrisana iz sodnega registra in da je njen pravni naslednik družba I.S. Avtomatizacija procesov d.d., Ljubljana. Ker so bila v postopku pred sodiščem prve stopnje pred izbrisom prvotožene stranke iz sodnega registra opravljena vsa pravdna dejanja, je pritožbeno sodišče, kljub prekinitvi postopka (tretja točka 1. odstavka 205. člena ZPP), izdalo odločbo o pritožbi (kar je v skladu s sodno prakso, ki jo je Vrhovno sodišče uveljavilo s sodbo z dne 4.12.1998, opr. št. III Ips 41/97). S pritožbenim razlogom zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pritožba napada tisti del odločitve sodišča prve stopnje, ki se nanaša na ugotovitev, da podane izjave v dopisu toženih strank z dne 8.4.1999 (A 2) in ki so predmet preklica po zahtevku tožeče stranke, niso resnične. Pritožnika menita, da je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo dokazni predlog z zaslišanjem priče I.T., ki bi kot dolgoletni član nadzornega sveta in dober poznavalec tehnologije prvotožene stranke lahko sodišču tudi izčrpno pojasnil časovne normative za razvoj software-a prvotožene stranke, za katerega toženi stranki sumita, da ga je verjetno bistveno nespremenjenega ponujala tožeča stranka v svojih predstavitvah. Svojih utemeljenih sumov pa toženi stranki pred sodiščem prve stopnje niti nista mogli dokazovati, ker toženima strankama ni bilo znano, da naj bi tožeča stranka svoje komunikacijske protokole že komurkoli prodala, kar bi šele lahko omogočilo dokazovanje resničnosti kršitev avtorskopravne zaščite software-a komunikacijskih protokolov. Sodišče prve stopnje je po mnenju toženih strank neutemeljeno zavrnilo tudi predlog za postavitev izvedenca za avtorskopravno zaščito, ki bi lahko podal oceno o avtentičnosti programskih rešitev komunikacijskih protokolov prvotožene in tožeče stranke. Zmotno pa naj bi tudi sodišče prve stopnje izražene sume toženih strank štelo že kot de facto trditev, saj sta toženi stranki o tožeči stranki v pismu navajali podatke le s stopnjo verjetnosti, zaradi česar izražen sum v ničemer ne zatrjuje neresničnih dejstev o tožeči stranki. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da sta tožeča in prvotožena stranka v okviru svoje dejavnosti razvoja, projektiranja in trženja sekundarne opreme v energetiki, konkurenta. Toženi stranki tega dejstva v pritožbi ne izpodbijata, pač pa potrjujeta. Ne izpodbijata tudi ugotovitve, da sta 8.4.1999 distribucijskemu podjetju E. d.d. poslali pismo s sporno izjavo. Prav tako ne izpodbijata zaključka sodišča prve stopnje, da je izjava naslovljena distribucijskemu podjetju povzročila kršitev pravice tožeče stranke do časti in ugleda v poslovanju in da kršitev te pravice predstavlja kršitev osebnostne pravice. Zapis v izjavi, da je dana z rezervacijo, ki temelji le na sumu toženih strank pa štejeta za odločilnega za pravilno presojo sporne zadeve. Ne glede na dostavek v dopisu, da ne gre za dejanje nelojalne konkurence, je po oceni pritožbenega sodišča dejanje nelojalne konkurence v skladu z določilom 13. člena Zakona o varstvu konkurence (Ur. list št. 18/93) vsako dejanje podjetja pri nastopanju na trgu, ki je v nasprotju z dobrimi poslovnimi običaji in s katerim se povzroči ali utegne povzročiti škoda drugim udeležencem na trgu, med drugim tudi dajanje podatkov o drugem podjetju, če ti podatki škodijo ali utegnejo škoditi ugledu in poslovanju drugega podjetja. Zato se tisti, ki o drugem subjektu na trgu sporoča podatke, tudi če so ti izraženi le s stopnjo verjetnosti, ki škodijo ali bi utegnili škoditi ugledu in poslovanju drugega podjetja, ne more eskulpirati posledicam protipravnosti dejanja nelojalne konkurence, ki je po zakonu prepovedana in odgovornosti za povzročeno škodo. ZOR v 199. členu omogoča, da sodišče v primeru kršitve osebnostnih pravic odredi, da mora oškodovalec preklicati izjavo, s katero je storil kršitev. Za primer posegov v čast in ugled je torej predvidena odškodnina v obliki nedenarnega zadoščenja, ki naj oškodovanca privede v stanje, v kakršnem bi bil, če ne bi bilo kršitve osebnostne pravice. V zvezi z zakonskim besedilom je sodna praksa zavzela stališče, da je mogoče preklic izjave zahtevati le tedaj, če je ta neresnična (Višje sodišče v Ljubljani v zadevi I Cp 2054/99). Sodišče prve stopnje je v sodbi natančno in podkrepljeno z dokazi tožeče stranke utemeljilo neresničnost trditve toženih strank v izjavi, da tožeča stranka v svojih predstavitvenih materialih nastopa s popolnoma enakim programom kot prvotožena stranka (tožeča stranka je izdelala in zaščitila svoj program A.V.), da proizvodi, ki jih nudijo, nosijo oznake I. (označba protokola AG NEOS in AG NEOM za povezavo programa A.V. s sistemom prvotožene stranke NEO) in da tožena stranka uporablja posamezne elemente ali tehnološke sklope v lasti I. (tožeča stranka je sama izdelala komunikacijske protokole oz. je v predstavitvi na internetu - B1 navedla, da so v pripravi). O tem, kateri predlagani dokazi so relevantni in katere dokaze sodišče lahko izvede glede na dokazne predloge pravdnih strank, odloči sodišče prve stopnje (drugi odstavek 287. člena ZPP). Sodišče prve stopnje je pravilno odločilo, da izvedba dokaza s postavitvijo izvedenca za avtorskopravno zaščito ni potrebna, ker sta toženca ta dokazni predlog podala sodišču "le po potrebi" in ker nista konkretizirala za ugotovitev ali razjasnitev katerega dejstva bi bilo potrebno strokovno znanje izvedenca (243. člen ZPP). Pritožnika pa šele v pritožbi konkretizirata dokazni predlog, s tem, da naj bi izvedenec ocenil avtentičnost programskih rešitev komunikacijskih protokolov prvotožene in tožeče stranke, s čimer pa sta na pritožbeni stopnji prekludirana (prvi odstavek 337. člena ZPP). Dokazni predlog pa je tudi v nasprotju s pritožbeno trditvijo, da v času, ko je bila sporna izjava podana, toženi stranki sploh še nista imeli možnosti dokazati resničnosti kršitve avtorskopravne zaščite, ker tožeča stranka komunikacijskih protokolov še ni prodajala. Ta pritožbena navedba pa potrjuje pravilnost odločitve prvostopenjskega sodišča, ki je dokazni predlog za postavitev izvedenca zavrnilo, saj z izvedbo tega dokaza toženi stranki ne bi mogli dokazati upravičenosti suma v času, ko sta izjavo podali, ki pa je relevanten za presojo izjave. Izvedbo dokaza z zaslišanjem priče I.T. pa je sodišče prve stopnje zavrnilo iz razloga, ker sta toženi stranki izvedbo dokaza z zaslišanjem priče predlagali v zvezi s trditvami, da sta toženi stranki utemeljeno domnevali, da tožeča stranka, ki so jo organizirali vodilni uslužbenci prvotožene stranke s področja razvoja in trženja sekundarnih sistemov v elektroenergetiki, širi govorice, da prvotožena stranka zaradi kadrovskega osipa ne bo zmožna nadaljnega uspešnega delovanja; pri tem je pravilno ocenilo, da bi toženi stranki lahko z odločbo častnega razsodišča GZS, na katero sta se sklicevali in iz katere naj bi izhajalo, da je bila tožeča stranka spoznano za krivo zaradi širjenja govoric, da je prvotožena stranka nezmožna nadaljnjega delovanja in razvoja, te trditve dokazali primerneje z listino kot s pričo. Dejstva da odločba Častnega razsodišča GZS, nima neposredne zveze s predmetno tožbo, kar sta toženi stranki navedli v pritožbi, sodišče prve stopnje ni moglo ugotoviti, ker mu toženi stranki odločbe nista predložili, zato sodišču prve stopnje tudi ni mogoče očitati zmotne presoje potrebnosti izvedbe dokaza še z zaslišanjem priče I.T.. Te priče pa toženi stranki v postopku na prvi stopnji nista predlagali v dokaz drugih trditev toženih strank (primerjaj točko I odgovora na tožbo). Pritožbeno sodišče je zavrnilo kot neutemeljeno trditev toženih strank v pritožbi, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da sta toženi stranki v sporni izjavi izražali sum o dejstvih, ne pa trditve. Sodišče prve stopnje je pravilno kot nedokazane štelo smiselne trditve toženih strank, da je bil njun namen glede na vsebino pisma dobronameren in storjen v obrambo svojih interesov pred ravnanjem tožeče stranke. Tudi izjava, ki je izražena s stopnjo verjetnosti in ima negativno konotacijo o drugem, sporoča pa se tretjemu, lahko škodi ugledu tistega, glede katerega se sumi izražajo, če temelji na nepreverjenih dejstvih in neutemeljenih sumih. Pri dokazovanju resničnosti trditev v zvezi z izraženim sumom pa je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo, da glede na način zapisa izjave zadostuje, da tožeča stranka dokaže, da tožena stranka ni imela utemeljenega razloga, da nepreverjene podatke o njej sporoča drugim in da toženi stranki dokažeta, da sta imeli utemeljen in opravičljiv razlog, da podvomita v to, da se tožeča stranka v svojih predstavitvenih materialih in na internetu predstavlja "s popolnoma enakim programom kot I.", da njeni proizvodi nosijo oznake I. in da uporablja posamezne elemente ali celotne tehnološke sklope, ki so v lasti in ustrezno zaščiteni v državi in izven nje na ime I.. Zato je sodbo, s katero je ugodilo zahtevku, utemeljilo z zaključkom, da zgolj dejstvo, da je v letu 1998 prvotoženo stranko zapustilo preko 10 vodilnih delavcev s področja razvoja, suma tožene stranke ne potrjuje niti opravičuje. Utemeljenosti domnev o tem, da so ti delavci s seboj odnesli specifične računalniške programe, ki so jih razvili pri prvotoženi stranki in da se tožeča stranka predstavlja s temi istimi programi in z enakimi imeni proizvodov, pa toženi stranki nista dokazali. Tako iz obrazložitve sodbe ne izhaja, da je sodišče prve stopnje izjavo toženih strank presojalo kot de facto trditve o tožeči stranki. Zato je pritožbeno sodišče pritožbene trditve zavrnilo kot neutemeljene. Pritožbeno sodišče zaključuje, da je sodišče prve stopnje popolno in pravilno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo (199. člen ZOR). Pri tem tudi ni storilo nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka (drugi odstavek 350. člena ZPP). Zato je neutemeljeno pritožbo zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo (353. člen ZPP). Izrek o pritožbenih stroških temelji na določilu prvega odstavka 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Ker toženi stranki s pritožbo nista uspeli, sta dolžni sami nositi svoje pritožbene stroške.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.