VSL sklep III Cp 2178/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-05-04

Z analogno uporabo 4. in 5. odstavka 226. člena ZIZ se omeji skupna

višina zagroženih sodnih penalov, pri odmeri dnevnega zneska pa se

upošteva pomen dejanja in druge okoliščine primera.

1. Pritožbi se delno ugodi in se sklep sodišča prve stopnje

spremeni tako, da se 1. in 2. odstavek izreka v celoti glasita:

Na podlagi sodbe Okrajnega sodišča v Kranju opr. št. P 467/95 z dne

19.1.2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani opr. št. I Cp

769/2000 z dne 21.11.2001 mora dolžnica Z. M... v 15

dneh po vročitvi sklepa izprazniti skupni prostor - deponijo premoga

v pritličju hiše na M. v Kranju, ter ga praznega oseb in stvari kot

skupni prostor hiše izročiti v soposest upniku S. R...."

"Če dolžnica ne bo v roku izpolnila svoje obveznosti, je dolžna za

vsak dan zamude upniku S. R. plačati 5.000,00 SIT, skupno pa ne več

V presežku se zahteva upnika S. R. zavrne.

Zahtevi upnikov A. K. in J. K. se zavrneta. Izrek o stroških se

spremeni tako, da je dolžnica dolžna stroške tega postopka v višini

2. V preostalem delu se pritožba dolžnice zavrne in se v

izodbijanem, a nespremenjenem delu sklep sodišča prve stopnje potrdi.

3. Dolžnica nosi sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugodilo zahtevi

upnikov za izdajo sklepa o določitvi sodnih penalov in sklenilo, da

mora dolžnica, na podlagi sodbe Okrajnega sodišča v Kranju opr. št. P

467/95 z dne 19.1.2000 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani

opr. št. I Cp 769/2000 z dne 21.11.2001, v 15 dneh po vročitvi sklepa

izprazniti skupni prostor - deponijo premoga v pritličju hiše na M...

v Kranju, ter ga praznega oseb in stvari kot skupni prostor hiše

izročiti v soposest upnikom S. R., A. K. in J. K., vsi ... Kranj, v

nasprotnem primeru je dolžna za vsak dan zamude upnikom nerazdelno

plačati 40.000,00 SIT. Dolžnici je tudi naložilo, da mora upnikom

povrniti stroške postopka v znesku 59.810,00 SIT z zakonskimi

zamudnimi obrestmi od izdaje sklepa do plačila.

Proti sklepu se je pritožila dolžnica, in sicer zaradi zmotne in

nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega

prava. Predlaga, da se sklep sodišča prve stopnje razveljavi in se

zadeva vrne prvostopenjskemu sodišču v ponovno odločanje. Sodišču

prve stopnje naj se naloži, da vpogleda v nepravdni spis Okrajnega

sodišča v Kranju opr. št. N 18/2002, razpiše narok in zasliši

dolžnico. Navaja, da je postala izpolnitev obveznosti, ugotovljene s

pravnomočno sodbo, naknadno nemogoča. Skupni prostor, iz katerega bi

se morala dolžnica izseliti, je praktično že v njeni izključni lasti,

saj je njegova večinska lastnica (z 61,83% deležem), dne 09.04.2002

je vložila tudi predlog za razdelitev solastnine, zato bo prostor

dobila v svojo izključno last. Sodišče pa je v nasprotju s tem

dejstvom navedlo, da naj bi dolžnica zatrjevala, da še ni bil sprožen

postopek delitve stvari. Poleg tega so ji upniki uporabo skupnega

prostora dovolili, saj so soglašali z adaptacijo. Upnika A.K.

in J. K. za vložitev zahteve nista več legitimirana, ker je njuna

družba stanovanje s pripadajočim deležem na skupnem prostoru prodala

družbi AB ... Sama višina določenih sodnih penalov je arbitrarno

določena in nesorazmerna z obveznostjo, upoštevajoč dejstvo, da je

dolžnica že sedaj večinska lastnica in da prostor uporablja v

soglasju z vsemi lastniki, določeni sodni penali pa že v enem mesecu

presežejo desetkratnik najemnine za poslovni prostor.

Utemeljen je pritožbeni ugovor pomanjkanja aktivne legitimacije

upnikov J. K. in A. K.. Aktivno legitimirana za vložitev zahteve za

določitev sodnih penalov je oseba, katere nedenarna terjatev je

ugotovljena s pravnomočno odločbo (primerjaj 269. člen Obligacijskega

zakonika, Ur. list RS št. 83/01, v nadalj. OZ). Iz pravnomočne sodbe,

ki je podlaga zahteve za določitev sodnih penalov (sodba Okrajnega

sodišča v Kranju opr. št. P 467/1995 v zvezi s sodbo Višjega sodišča

v Ljubljani opr. št. I Cp 769/2000, A3 in A4), izhaja, da sta tožnika

J. K. in A. K. (sedaj upnika) med pravdo o izpraznitivi in izročitvi

skupnega prostora solastnikom prodala vsak svojo nepremičnino

(stanovanji številka 7 in 4), skupaj s solastninskima deležema na

skupnih prostorih, kupcu K. d.o.o. Kranj. Ker dolžnica (takrat

toženka) v vstop pridobitelja v pravdo ni privolila, sta se tožnika

Kern od odsvojitve svojih deležev na skupnem prostoru dalje pravdala

v korist tretjega - pridobiteljice K . d.o.o. Kranj (190. člen

Zakona o pravdnem postopku, Ur. list RS št. 26/99 in spremembe, v

nadalj. ZPP). Po pravnomočnosti sodbe in pred vložitvijo zahteve za

določitev sodnih penalov pa je pridobiteljica K .d.o.o. Kranj

stanovanje številka 7 prodala kupcu AB ... d.o.o. Kranj (prodajna

pogodba B1). Sodba se v uvodu sicer glasi na prvotne pravdne stranke

(torej tudi na tožnika J. K. in A. K.), v izreku, ki je postal

pravnomočen, pa na solastnike". Subjektivne meje pravnomočnosti sodbe

se tako raztezajo na oba singularna pravna naslednika tožnikov J.

K. in A. K.: K . d.o.o. Kranj (glede deleža na skupnem prostoru

pripadajočega stanovanju št. 4) in AB ... d.o.o. Kranj (glede deleža

na skupnem prostoru pripadajočega stanovanju št. 7). Ker upnika J. K.

in A. K. ob vložitvi zahteve nista bila več solastnika skupnega

prostora, po določbi 269. člena OZ tudi nista bila (več)

materialnopravno legitimirana za vložitev zahteve. Zato je sodišče

druge stopnje pritožbi dolžnice v tem delu ugodilo in sklep sodišča

prve stopnje spremenilo tako, da je zahtevi upnikov J. K. in A. K.

zavrnilo (3. točka 365. člena ZPP v zvezi z 358. členom ZPP in 15.

členom Zakona o izvršbi in zavarovanju, Ur. list RS št. 51/98 in

Materialnopravno podlago za institut sodnih penalov vsebuje 269. člen

OZ, ki daje upniku možnost, da v primeru, če dolžnik ne izpolni

pravočasno svoje nedenarne obveznosti, ugotovljene s pravnomočno

odločbo, zahteva, naj sodišče dolžniku določi primeren dodatni rok za

izpolnitev, ter izreče, da bo moral, če v tem roku obveznosti ne bo

izpolnil, od dneva, ko se rok izteče, dalje upniku plačati določeno

vsoto denarja za vsak dan (ali drugo časovno enoto) zamude. Sodišče

je pri odločanju o upnikovi zahtevi dolžno ugotoviti, ali obstajajo

vse zakonske predpostavke, pri tem pa mora poleg izrecno določenih

zakonskih pogojev (1. s pravnomočno odločbo ugotovljen obstoj

nedenarne terjatve, 2. dolžnikova zamuda z izpolnitvijo obveznosti,

3. primeren dodatni rok za izpolnitev, 4. grožnja s plačilom sodnih

penalov v višini, ki bo na dolžnika vplivala, da bo izpolnil

obveznost, 5. upnik še ni predlagal izvršbe na podlagi pravnomočne

odločbe) ugotoviti, ali stranka svoje pravice ne zlorablja (primerjaj

Stojan Cigoj: Komentar obligacijskih razmerij, ČZ, Ur. list SRS,

Ljubljana, 1984, 2. knjiga, stran 1011). Sodni penali so predvsem

instrument pritiska na dolžnika, da bi izvršil obveznost brez državne

intervencije, za upnika pa predstavljajo dodatno možnost, kako priti

do izvršitve s sodno odločbo ugotovljene nedenarne obveznosti (poleg

izvršilnega postopka, ki je prvenstveno namenjen uveljavitvi

pravnomočne odločbe). Pravno varovani interes upnika je v izvršitvi

osnovne, s sodno odločbo ugotovljene obveznosti. Upnik mora zato

svojo pravico(zahtevati določitev sodnih penalov) iz 269. člena OZ

izvrševati v skladu s temeljnimi pravnimi načeli in v skladu z njenim

namenom (prepoved zlorabe pravic - 7. člen OZ). Ker sodni penali niso

nadomestek izvršbe, bi bilo v nasprotju s pravnovarovanim interesom

upnika (doseči izpolnitev obveznosti), če bi z uporabo instituta

sodnih penalov prišlo do spremembe upnikovega nedenarnega zahtevka v

Sodnim penalom soroden institut je zakonodajalec uredil v 226. členu

ZIZ, kjer je kot sredstvo izvršbe za dosego nenadomestnega dejanja

določil denarno kazen in zanjo predpisal podobne predpostavke, kot za

določitev sodnih penalov v 269. členu OZ. Upnik lahko dolžnika (tudi)

v primeru nenadomestnih dejanj k izpolnitvi prisili samo posredno, z

denarno kaznijo (in zahteva odškodnino zaradi neizpolnitve po

splošnih pravilih). Vendar pa je zakonodajalec denarno kazen omejil

po višini, in sicer tako, da seštevek denarnih kazni iz posameznih

sklepov skupno za fizično osebo znaša največ 10.000.000,00 SIT (4. in

2. odstavek 226. člena ZIZ). Hkrati je kot kriterija pri odmerjanju

denarne kazni določil pomen dejanja, ki bi ga moral opraviti dolžnik

in druge okoliščine primera (5. odstavek 226. člena ZIZ). Oba

instituta imata enak interesni in vrednostni temelj - v obeh primerih

se zasleduje interes upnika, doseči izpolnitev nedenarne obveznosti

(pri denarni kazni gre za nenadomestne storitve, opustitve in

dopustitve, pri sodnih penalih pa za vse nedenarne obveznosti), pri

čemer je mogoče dolžnika k izpolnitvi prisiliti zgolj posredno, z

vplivanjem na njegovo voljo. Zato bi bilo v nasprotju z načelom

pravne enakosti (t.j. da se pravno enako obravnava tisto, kar je

enako v bistvenem) in prepovedjo zlorabe pravic, v kolikor ne bi

sodišče z analogno uporabo 4. in 5. odstavka 226. člena ZIZ omejilo

skupne višine zagroženih sodnih penalov, pri njihovi odmeri pa

upoštevalo pomena dejanja in drugih okoliščin primera. Pritožbeno

grajanje višine določenih sodnih penalov se tako pokaže kot

utemeljeno. V konkretnem primeru je treba upoštevati dejstvo, da je

glavni namen tega postopka, da se upniku omogoči izvrševanje njegovih

solastniških upravičenj na skupnem prostoru, pri čemer pa gre za

skupni prostor - deponijo premoga, ki je sedaj preurejen v poslovni

prostor, v skupni izmeri 18,10 m2. Upnik je kot vrednost spornega

predmeta določil znesek 1.200.000,00 SIT. Upoštevati je treba tudi,

da sama izpolnitev dolžničine obveznosti ni problematična, saj je

odvisna zgolj od njene volje. Sodišče druge stopnje, glede na

navedene okoliščine ocenjuje, da je bil prvotno določeni znesek

40.000,00 SIT dnevno, ob upoštevanju pomena dejanja in okoliščin

primera previsok, zato je sklep sodišča prve stopnje spremenilo tako,

da je znižalo dnevni znesek penalov na 5.000,00 SIT za vsak dan

zamude, analogno s 5. odst. 226. člena ZIZ. Znesek 5.000,00 SIT

dnevno namreč predstavlja ustrezen pritisk na dolžnico, saj

upoštevaje navedene kriterije, ni previsok, po drugi strani pa je

dovolj visok, torej je odmerjena višina penalov dovolj visoka, da

preprečuje, da bi se dolžnici - glede na vsebino njene obveznosti -

bolj splačalo plačevati sodne penale, kot pa izpolniti njeno

obveznost. V primeru, da dolžnica v celoti izpolni svojo obveznost pa

lahko sodišču predlaga znižanje sodnih penalov, v skladu z 2.

odstavkom 269. člena OZ. Poleg tega je sodišče druge stopnje sklep

sodšča prve stopnje spremenilo tako, da je omejilo skupno vsoto

sodnih penalov analogno s 4. odstavkom 226. člena ZIZ na

10.000.000,00 SIT, kot izhaja iz izreka sklepa, v presežku pa zahtevo

upnika S. R. zavrnilo (3. točka 365. člena ZPP v zvezi z

Pritožnica pa neutemeljeno ugovarja neizvršljivosti pravnomočne

odločbe, ker naj bi izpolnitev obveznosti postala naknadno nemogoča,

zaradi njenega večinskega solastniškega deleža in adaptacije

prostora. Glede nemožnosti izpolnitve obveznosti bi lahko dolžnica

uveljavljala samo spremembe, do katerih bi prišlo po pravnomočnosti

sodbe. Dolžnica je namreč še vedno solastnica spornega skupnega

prostora, višina njenega idealnega deleža pa ne vpliva na obstoj

pravice ostalih solastnikov imeti skupni prostor v posesti in ga

skupaj z drugimi solastniki uporabljati sorazmerno svojemu idealnemu

deležu, ne da bi s tem kršili pravice drugih solastnikov (1. odstavek

66. člena Stvarnopravnega zakonika, Ur. list RS št. 87/02). V

pritožbi dolžnica navaja nova dejstva, ko zatrjuje, da je kot

večinska lastnica z 61,83% deležem 09.04.2002 vložila predlog za

razdelitev solastnine ter da so ji upniki dovolili uporabo skupnega

prostora. Za dokazovanje teh dejstev predlaga tudi nove dokaze -

vpogled v nepravdni spis ter zaslišanje dolžnice. V pritožbenem

postopku lahko pritožnik navaja nova dejstva in predlaga nove dokaze

le, če izkaže, da jih brez svoje krivde ni mogel že prej (337. člen

ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ), česar pa pritožnica niti ni

zatrjevala, zato so navedene trditve dolžnice neupoštevne. Tudi ni

utemeljena pritožbena navedba dolžnice, da naj bi sodišče v nasprotju

z njeno seznanitvijo, da je predlagala razdelitev solastnine,

navedlo, da še ni sprožila delitve v naravi, saj je iz izjave

dolžnice z dne 27.09.2004 razvidno, da je dolžnica navedla le, da bo

potrebno navedeni poslovni prostor v nepravdnem postopku razdeliti,

ne pa da je delitev že predlagala. Tudi sicer sama vložitev predloga

za razdelitev solastnine ni ovira za izročitev skupnega prostora v

soposest solastnikom, saj ima vsak solastnik (dokler je stvar v

solastnini), kot že rečeno, pravico imeti skupni prostor v posesti in

ga skupaj z drugimi uporabljati sorazmerno svojemu idealnemu deležu.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko

stanje, pri čemer je (kot izhaja iz gornje obrazložitve) delno zmotno

uporabilo materialno pravo, zato je sodišče druge stopnje sklep delno

spremenilo, kot izhaja iz izreka sklepa in gornje obrazložitve.

Sodišče druge stopnje namreč ob preizkusu sklepa tudi ni ugotovilo

nobene izmed kršitev, na katere pazi v skladu z 2. odstavkom 350.

člena ZPP v zvezi z 366. členom ZPP in 15. členom ZIZ po uradni

dolžnosti. V preostalem delu je zato sodišče druge stopnje pritožbo

zavrnilo kot neutemeljeno ter potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2.

točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

Ker je sodišče druge stopnje delno spremenilo odločbo, zoper katero

je bilo vloženo pravno sredstvo (2. odstavek 165. člena ZPP v zvezi s

15. členom ZIZ), je odločilo o stroških vsega postopka. Kljub

zavrnitvi zahtev upnikov J. K. in A. K., se obveznost dolžnice

(izročiti skupni prostor v soposest) ni spremenila, čeprav je

upravičenec le še upnik S. R.. Dolžnica je v pritožbenem postopku

uspela v omejitvi skupne višine sodnih penalov in znižanju določenih

dnevnih zneskov, kar pa predstavlja le sorazmerno majhen del

zahtevka. Ker upnik v tem postopku ni uspel samo s sorazmerno majhnim

delom svojega zahtevka, zaradi katerega pa niso nastali posebni

stroški, mu mora dolžnica, v skladu s 3. odstavkom 154. člena ZPP v

zvezi s 15. členom ZIZ povrniti potrebne stroške, kot so bili že

pravilno odmerjeni s sklepom sodišča prve stopnje (l. št. 16).

Dolžnica pa v skladu z isto določbo sama nosi svoje pritožbene

ZIZ člen 212,  226,  226/2,  226/4,  226/5,  212,  226,  226/2,  226/4,  226/5.  OZ člen 269,  269.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.