VSL sklep in sodba I Cpg 1053/2002
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-11-10

izstop iz družbe - izključitev družbenika iz družbe

Pritožnik zmotno meni, da je imel podlago za izstop iz družbe že v 8. odstavku 416. člena ZGD, ker je preostalim družbenikom ponudil v odkup svoj poslovni delež, skladno z 11. členom družbene pogodbe, ki pa za nakup njegovega poslovnega deleža niso bili zainteresirani. Po 8. odstavku 416. člena ZGD ima res družbenik, ki želi prodati svoj poslovni delež, pa ga drugi družbeniki niso pripravljeni kupiti in tudi niso dali soglasja k prodaji tretji osebi (ki ni družbenik), možnost izstopiti iz družbene pogodbe. Vendar to ne pomeni, da je družbenik to lahko storil z enostransko izjavo o izstopu, posredovano družbi. Za tak primer ZGD v 2. odstavku 436. člena družbeniku (ki želi izstopiti iz družbe) omogoča, da s tožbo od družbe zahteva izstop. Da je izstop mogoč le s tožbo (če ni z družbeno pogodbo določena možnost izstopa družbenika - več o tem v nadaljevanju) izhaja tudi iz taksativno naštetih razlogov, ki opravičujejo tako tožbo. Eden od teh razlogov pa je tudi, če družba oziroma družbeniki ovirajo oziroma onemogočajo uresničitev družbenikove pravice do izstopa. Neposredna povezava tega razloga z določbo 8. odstavka 416. člena ZGD je torej očitna.

Lahko pa je v družbeni pogodbi dogovorjena možnost izstopa iz družbe (prim. 1. odstavek 436. člena ZGD). In prav na pogodbeni izstop se sklicuje toženec, ki tudi v pritožbi navaja, da se je držal pravil postopka iz 13. člena družbene pogodbe, ki omogoča in ureja izstop družbenika.

Po 1. odstavku 436. člena ZGD pa mora družbena pogodba, ki omogoča izstop družbenika, določiti pogoje, postopek in posledice izstopa. Družbena pogodba pa v 13. členu določa le pogoje za izstop (da mora biti odpoved dana v dveh mesecih pred iztekom gospodarskega leta in če bi članstvo v družbi družbenika pomenilo nesorazmerne težave), ne ureja pa postopka izstopa, saj ne opredeljuje, komu je družbenik dolžan dati odpoved, na kakšen način in kakšne so pristojnosti organa, ki sprejme takšno odpoved. Če pa družbena pogodba ne določa postopka izstopa, izstop z odpovedjo ni mogoč. In ker v 13. členu družbene pogodbe dopusten izstop po vsebini ne izpolnjuje vseh zahtev iz 1. odstavka 436. člena ZGD, ni mogoče sprejeti stališča, da je bil pogodbeni izstop z družbeno pogodbo urejen.

Pritožba zoper sodbo se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje v zvezi s popravnim sklepom.

Pritožnik sam nosi svoje pritožbene stroške.

Prvostopenjsko sodišče je s sodbo izključilo toženo stranko B.M., z dnem vložitve tožbe 5.11.2001 iz družbe I. d.o.o. Toženi stranki je še naložilo povračilo pravdnih stroškov tožečih strank v znesku 387.600,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5.7.2002 dalje do plačila. S popravnim sklepom z dne 27.9.2002 pa je 1. točko izreka sodbe popravilo tako, da pravilno glasi: "ugotovi se, da je toženec M.B., T. od pravnomočnosti te sodbe izključen iz družbe I. d.o.o." Zoper sodbo in popravni sklep se je pravočasno pritožila tožena stranka. V pritožbi zoper sodbo je uveljavljala vse pritožbene razloge iz 1. odstavka 338. člena ZPP in predlagala spremembo sodbe z zavrnitvijo tožbenega zahtevka, podrejeno pa razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje. V pritožbi zoper popravni sklep pa je uveljavljala pritožbena razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava in smiselno predlagala razveljavitev izpodbijanega sklepa. Pritožba zoper sodbo je bila vročna tožečim strankam, ki nanjo niso odgovorile. O pritožbi zoper popravni sklep z dne 27.9.2002: Pritožba ni utemeljena. Že iz razlogov izpodbijane sodbe izhaja, da je sodišče odločalo o tožbenem zahtevku in mu kot utemeljenemu ugodilo. Kot izhaja iz spisovnega gradiva, pa so tožeče stranke utesnile tožbeni zahtevek na naroku za glavno obravnavo dne 19.3.2002 (list. št. 57) tako, da naj sodišče ugotovi, da je toženec z dnem pravnomočnosti te sodbe (in ne z dnem vložitve tožbe 5.11.2001) izključen iz družbe I. d.o.o. Ob tako na novo oblikovanem tožbenem zahtevku je zato evidentno, da o prejšnjem zahtevku sodišče ni moglo odločati, ker so ga tožeče stranke smiselno umaknile. Ko je torej sodišče odločalo o tožbenem zahtevku, je lahko odločalo le o obstoječem uveljavljanem tožbenem zahtevku, iz česar sledi, da je prišlo pri izdelavi sodbe do očitne pisne napake, ki pa jo je prvostopenjsko sodišče smelo sanirati z izdajo izpodbijanega sklepa na podlagi 328. člena ZPP. Neutemeljeno pritožbo tožene stranke je zato pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo izpodbijani popravni sklep (2. točka 365. člena ZPP). O pritožbi zoper sodbo v zvezi s popravnim sklepom: Pritožba ni utemeljena. Glede na trditveno podlago spora je v tem postopku odločilno vprašanje ali je toženec kot družbenik še pred vložitvijo tožbe na njegovo izključitev veljavno sam izstopil iz družbe I. d.o.o. Če bi se namreč izkazalo, da je tožencu že pred vložitvijo tožbe prenehalo družbeništvo v družbi, tožeče stranke ne bi imele pravnega interesa za uveljavljanje zahtevka na izključitev toženca iz družbe, ki je po svoji pravni naravi oblikovalni, saj ima tudi sodba oblikovalni učinek, ker šele z njo pravno razmerje med družbeniki (vzpostavljeno na podlagi sklenjene družbene pogodbe) preneha. Pritožnik pa v pritožbi v pretežni meri izpodbija prav zaključek prvostopenjskega sodišča, da druženištvo tožencu v družbi I. d.o.o. zaradi njegovega izstopa ni prenehalo, saj je svojo izstopno izjavo poslal družbi, ne pa njenim družbenikom kot pogodbenikom sklenjene družbene pogodbe, poleg tega pa iz izjave toženca o izstopu iz družbe tudi ni razvidno, kakšne nesorazmerne težave bi pomenilo njegovo članstvo v družbi. Pritožnik zmotno meni, da je imel podlago za izstop iz družbe že v 8. odstavku 416. člena ZGD, ker je preostalim družbenikom ponudil v odkup svoj poslovni delež, skladno z 11. členom družbene pogodbe (priloga B 4), ki pa za nakup njegovega poslovnega deleža niso bili zainteresirani. Po 8. odstavku 416. člena ZGD ima res družbenik, ki želi prodati svoj poslovni delež, pa ga drugi družbeniki niso pripravljeni kupiti in tudi niso dali soglasja k prodaji tretji osebi (ki ni družbenik), možnost izstopiti iz družbene pogodbe. Vendar to ne pomeni, da je družbenik to lahko storil z enostransko izjavo o izstopu, posredovano družbi, kot to izhaja iz ugotovitev prvostopenjskega sodišča, dne 29.10.2001. Za tak primer ZGD v 2. odstavku 436. člena družbeniku (ki želi izstopiti iz družbe) omogoča, da s tožbo od družbe zahteva izstop. Da je izstop mogoč le s tožbo (če ni z družbeno pogodbo določena možnost izstopa družbenika - več o tem v nadaljevanju) izhaja tudi iz taksativno naštetih razlogov, ki opravičujejo tako tožbo. Eden od teh razlogov pa je tudi, če družba oziroma družbeniki ovirajo oziroma onemogočajo uresničitev družbenikove pravice do izstopa. Neposredna povezava tega razloga z določbo 8. odstavka 416. člena ZGD je torej očitna. Tako se pokaže, da je sodišče pravilno uporabilo materialno pravo, ko je zaključilo, da tožena stranka iz razlogov po 8. odstavku 416. člena ZGD ni mogla izstopiti iz družbe le z enostransko izjavo o izstopu, posredovano družbi, pač pa bi morala izstop uveljavljati s tožbo. Pravico družbenika do izstopa iz družbe mu daje torej že zakon v 2. odstavku 436. člena ZGD, ki določa tudi način uveljavljanja te pravice, torej le s tožbo. Lahko pa je v družbeni pogodbi dogovorjena možnost izstopa iz družbe (prim. 1. odstavek 436. člena ZGD). In prav na pogodbeni izstop se sklicuje toženec, ki tudi v pritožbi navaja, da se je držal pravil postopka iz 13. člena družbene pogodbe, ki omogoča in ureja izstop družbenika. Kot izhaja iz ugotovitev prvostopenjskega sodišča, je po 13. členu družbene pogodbe izstop iz družbe možen, če bi nadaljnje članstvo v družbi pomenilo za družbenika nesorazmerne težave, odpoved pa je mogoče dati v dveh mesecih pred iztekom gospodarskega leta tako, da je možno brez potrebnih stroškov pripraviti letni obračun in izločitveno bilanco. Po 1. odstavku 436. člena ZGD pa mora družbena pogodba, ki omogoča izstop družbenika, določiti pogoje, postopek in posledice izstopa. Družbena pogodba pa v 13. členu določa le pogoje za izstop (da mora biti odpoved dana v dveh mesecih pred iztekom gospodarskega leta in če bi članstvo v družbi družbenika pomenilo nesorazmerne težave), ne ureja pa postopka izstopa, saj ne opredeljuje, komu je družbenik dolžan dati odpoved, na kakšen način in kakšne so pristojnosti organa, ki sprejme takšno odpoved. Če pa družbena pogodba ne določa postopka izstopa, izstop z odpovedjo ni mogoč (glej Ivanjko in Kocbek, Korporacijsko pravo, GV založba, Ljubljana 2003, stran 780). In ker v 13. členu družbene pogodbe dopusten izstop po vsebini ne izpolnjuje vseh zahtev iz 1. odstavka 436. člena ZGD, ni mogoče sprejeti stališča, da je bil pogodbeni izstop z družbeno pogodbo urejen. Tako se pokaže, da tudi v družbeni pogodbi toženec ni imel podlage za izstop iz družbe. Ob povedanem se zato kot nerelevantne izkažejo pritožbene trditve, da je prvostopenjsko sodišče samovoljno določilo datum toženčevega izstopa iz družbe z dnem 1.1.2002. Sicer pa prvostopenjsko sodišče niti ni ugotovilo, kdaj je toženec izstopil iz družbe, pač pa je le povzelo izpovedbo toženca, kdaj naj bi po njegovem stališču njegovo članstvo v družbi prenehalo. Iz povedanega izhaja, da toženec ni mogel izstopiti iz družbe kot druženik, ker za pogodbeni izstop ni bilo zadostne podlage v družbeni pogodbi, toženec pa tudi ni vložil tožbe na izstop iz družbe. Ker iz zgoraj navedenih materialnopravnih razlogov do izstopa toženca iz družbe ni prišlo, je za presojo utemeljenosti tožbenega zahtevka relevatno vprašanje, ali so bili podani razlogi za izključitev toženca kot družbenika iz družbe po 3. odstavku 436. člena ZGD. Bistvo ugotovitev prvostopenjskega sodišča na podlagi izvedenih dokazov pa je, da je toženec kot direktor družbe I. d.o.o. odstopil z mesta direktorja in mu je delovno razmerje v družbi prenehalo z 31.12.2000, po njegovem odhodu iz družbe pa je družba prejela odpovedi pogodb več poslovnih partnerjev, zlasti družbe K. in A. ter G. in da se je toženec zavezal poslovnim partnerejem I. d.o.o., in sicer G., N. in A., da jih bo še naprej oskrboval s proizvodi K. in da je toženec kljub konkurenčni prepovedi dejansko delal za konkurenčno firmo P., ki je oglaševala enake proizvode kot družba I. d.o.o. z enako vizualno podobo kot družba I. d.o.o. Iz vseh navedenih dejstev je prvostopenjsko sodišče pravilno ugotovilo toženčevo škodljivo ravnanje in povzročitev škode družbi I. d.o.o. in posledično njenim družbenikom in materialnopravno pravilno odločilo. Neutemeljen je namreč pritožbeni očitek prvostopenjskemu sodišču, da v zvezi z obiski toženca v G. sodišče ni upoštevalo zatrjevanega dejstva, da sta v Krškem dva M. B., ki se oba ukvarjata s strojno stroko in da ni upoštevalo rezultatov dodatnih poizvedb z dne 6.6.2002 pri G., da je toženec v letu 2001 prihajal v G. zaradi opravljanja monitoringa nad tehnološkim procesom na željo strokovne službe G.. Vsa navedena zatrjevana dejstva in dokazi namreč, tudi če bi jih prvostopenjsko sodišče upoštevalo, ob zgoraj navedenih ugotovitvah prvostopenjskega sodišča, ki pa jih pritožnik v pritožbi ne izpodbija, ne bi mogla privesti do drugačne odločitve, zato se izkažejo kot nerelevantna. Ker so se izrecno uveljavljani pritožbeni razlogi izkazali za neutemeljene, pritožbeno sodišče pa tudi ni našlo kršitev, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je neutemeljeno pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v zvezi s popravnim sklepom (353. člen ZPP). Izrek o pritožbenih stroških tožene stranke temelji na 1. odstavku 165. člena v zvezi s 1. odstavkom 154. člena in 155. členom ZPP. Ker tožena stranka s pritožbama ni uspela, mora sama nositi svoje pritožbene stroške.

ZGD člen 416, 416/8, 436, 436/1, 436/2, 436/3, 416, 416/8, 436, 436/1, 436/2, 436/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.