TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Cp 838/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-09-22

Po določbi 151. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP) pravdni stroški

obsegajo tudi nagrado za delo odvetnika in drugih oseb, ki jim zakon

priznava pravico do nagrade. To pomeni, da mora upravičenje drugih

oseb, ki niso odvetniki, do nagrade izhajati iz zakona. Ker noben

predpis ne določa temelja za priznanje nagrade subjektu, ki naj bi

toženi stranki nudil pravno svetovanje, teh stroškov toženi stranki

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zaradi umika tožbe

ustavilo postopek za plačilo preživnine za mladoletnega D. F. za čas

24.1.2003 do 28.10.2003. Tožeči stranki je naložilo, da mora toženi

stranki povrniti 7.600,00 SIT pravdnih stroškov.

Proti odločitvi o stroških postopka (2. točka izreka) se je brez

navedbe pritožbenih razlogov pritožil toženec, ki smiselno predlaga,

naj pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sklep v izpodbijanem delu

spremeni tako, da se mu priznajo celotni priglašeni stroški

(15.500,00 SIT). Sodišču prve stopnje očita, da ni pravilno ugotovilo

dejanskega stanja in prilaga dva računa za pravno svetovanje.

Po določbi 151. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP) pravdni stroški

obsegajo tudi nagrado za delo odvetnika in drugih oseb, ki jim zakon

priznava pravico do nagrade. To pomeni, da mora upravičenje drugih

oseb, ki niso odvetniki, do nagrade izhajati iz zakona. Takšne osebe

v smislu 2. odst. 151. čl. ZPP so na primer izvedenci in tolmači

(242. v zvezi z 2. odst. 249. čl. ZPP oziroma 242. v zvezi z 2. odst.

249. v zvezi z 256. čl. ZPP) ali državni pravobranilec, če se

postopka udeležuje kot zastopnik stranke. Temelj za priznanje nagrade

lahko vsebuje tudi drug zakon, ne ZPP, na primer Zakon o avtorskih in

sorodnih pravicah ali Zakon o industrijski lastnini (2. odst. 144.

čl. Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah, Uradni list RS, št.

21/95 - 30/01, in 4. odst. 131. čl. Zakona o industrijski lastnini,

Uradni list RS, št. 45/01 - 7/03). Ker noben predpis ne določa

temelja za priznanje nagrade subjektu, ki naj bi toženi stranki nudil

pravno svetovanje, teh stroškov toženi stranki ni mogoče priznati.

Pritožbeno sodišče je zato pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in

potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cpg 18/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-04-07

Institut pravnomočnosti izključuje nadaljnje razpravljanje o spornem

razmerju (izključuje nadaljnja pravna sredstva).

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z uvodoma citiranim sklepom zavrglo pritožbo

upnic zoper sklep stečajnega senata St 211/2002 z dne 9.10.2003 v

zvezi s popravnim sklepom z dne 13.10.2003.

Upnice so zoper sklep vložile pravočasno pritožbo iz pritožbenih

razlogov bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zaradi zmotne in

nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zaradi zmotne uporabe

materialnega prava in predlagale, da Višje sodišče v Ljubljani

pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni v skladu s pritožbenim

Pritožnice menijo, da pritožba zoper sklep o prodaji ni bila vložena

prepozno, ker k sklepu, ki je bil nabit na sodno desko, niso bile

priložene priloge, zaradi česar pritožbeni rok sploh še ni začel

teči. Dejstvo, da se priloge nahajajo v sodnem spisu, ne more

nadomestiti dejanja vročitve. Zato pritožniki glede na evidentno

nepravilno prakso sodišča prve stopnje predlagajo, da pritožbeno

sodišče zavzame v zvezi s tem ustrezno načelno stališče.

Glede ugotovitve sodišča prve stopnje, da pritožnice ne izkazujejo

pravnega interesa pa pritožnice pričakujejo, da bo pritožbeno sodišče

v zvezi s pravicami pritožnic zavzelo nedvoumno in dokončno stališče.

O pritožbi upnic zoper sklep stečajnega senata Okrožnega sodišča v

Ljubljani, opr. št. St 21/2002-191 z dne 9.10.2003 in popravni sklep

z dne 13.10.2003, je Višje sodišče v Ljubljani že odločilo tako, da

je s sklepom opr. št. III Cpg 73/2003 z dne 12.11.2003 pritožbo upnic

zoper sklep in popravni sklep zavrnilo in izpodbijana sklepa sodišča

prve stopnje potrdilo. S tem je postal sklep stečajnega senata o

prodaji dela podjetja pravnomočen (319. člen ZPP v zvezi s 15. členom

ZPPSL). V skladu z 2. odstavkom 319. člena ZPP v zvezi s 15. členom

ZPPSL mora sodišče med postopkom ves čas po uradni dolžnosti paziti,

ali je stvar že pravnomočno razsojena. Institut pravnomočnosti

izključuje nadaljnje razpravljanje o spornem razmerju (izključuje

nadaljnja pravna sredstva). To pa pomeni, da ponovno razpravljanje o

spornem vprašanju, ki je razrešen s sklepom stečajnega senata, ni več

mogoče. Stranke in sodišče pa so na pravnomočen sklep vezani. Zato

pritožba upnic, ki so jo vložile 3.12.2003 zoper sklep o prodaji z

dne 9.10.2003 v zvezi s popravnim sklepom z dne 13.10.2003, ki je

postal pravnomočen s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani, III Cpg

73/2003 z dne 12.11.2003, ni več dovoljena. Zato je odločitev sodišča

prve stopnje, ki je pritožbo upnic zavrglo na podlagi 343. člena ZPP

v zvezi s 15. členom ZPPSL, pravilna in jo je pritožbeno sodišče

potrdilo (2. točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZPPSL). S tem

pa je tudi odpadla podlaga za razpravljanje o pritožbenih trditvah v

zvezi z načinom vročanja v konkretni zadevi in v zvezi s pravnim

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 565/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-04-06

Tožbe ni mogoče umakniti in se tožbenemu zahtevku ni mogoče

odpovedati potem, ko je glavna obravnava končana (in celo izdana

sodba). Tako je določeno v 2. odst. 188. čl. in v 1. odst. 317. čl.

ZPP. V obravnavanem sporu je prišlo do kolizije intersov družbe in

toženca, kot njenega zakonitega zastopnika. Če bi bil toženec njen

edini zakoniti zastopnik, bi je zoper sebe ne mogel zastopati.

Sodišče bi v takšnem primeru družbi moralo postaviti kolizijskega

zastopnika (glej 2. tč. 1. odst. 82. čl. ZPP v zvezi s koment. 6.1. k

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je sklenilo, da umika tožbe in odpovedi

tožbenega zahtevka ne dovoli, ker nista dopustna.

Zoper takšen sklep se je pravočasno pritožila tožeča stranka po

svojem (novem) pooblaščencu in navedla obširne razloge, ki pa jih

pritožbeno sodišče ne povzema, ker jih tudi ne more upoštevati.

Izpodbijani sklep je namreč pravilen predvsem zato, ker tožbe ni

mogoče umakniti in se tožbenemu zahtevku ni mogoče odpovedati potem,

ko je glavna obravnava končana (in celo izdana sodba). Tako je

določeno v 2. odst. 188. čl. in v 1. odst. 317. čl. ZPP. Prvostopnemu

sodišču zato o vlogi tožeče stranke, s katero je tožbo umaknila in se

odpovedala tožbenemu zahtevku dne 28.3.2003 (zap. št. 58 spisa)

potem, ko je glavno obravnavo zaključilo in dne 22.11.2002 tudi

izdalo sodbo, ni bilo treba odločati z uporabo 3. odst. 3. čl. ZPP,

ker bi lahko vlogo tožeče stranke preprosto zavrglo.

Če ne bi šlo za takšno procesno situacijo, pa bi bilo treba pritrditi

tudi razlogom v izpodbijanem sklepu. Zakoniti zastopnik mora vedno

ravnati izključno v interesu zastopane pravne osebe. V obravnavanem

sporu je prišlo do kolizije intersov družbe in toženca, kot njenega

zakonitega zastopnika. Če bi bil toženec njen edini zakoniti

zastopnik, bi je zoper sebe ne mogel zastopati. Sodišče bi v takšnem

primeru družbi moralo postaviti kolizijskega zastopnika (glej 2. tč.

1. odst. 82. čl. ZPP v zvezi s koment. 6.1. k 69. členu OZ). Procesno

dejanje toženca, razvido iz vloge z dne 28.3.2003 (zap. št. 58

spisa), je, upoštevajoč navedeno, v nasprotju z interesi tožeče

S temi razlogi je sodišče druge stopnje neutemeljeno pritožbo zoper

sklep zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep (2. tč. 365. čl. ZPP).

ZPP člen 82,  188,  317,  82,  188,  317.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 1061/04
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-11-17

Dolžnika bi lahko uspešno ugovarjala izdani predhodni odredbi, če bi

izpodbila domnevo nevarnosti, to je, da naj bi ne bil sklep o izvršbi

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z uvodoma citiranim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo ugovor

dolžnikov zoper sklep o zavarovanju (1. točka izreka) in dolžnikoma

naložilo, da v osmih dneh upniku plačata nadaljnje stroške

Dolžnika sta zoper sklep vložila pravočasno pritožbo s predlogom

pritožbenemu sodišču, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep

razveljavi. Pritožbo sta utemeljevala s trditvijo, da je upnikov

zahtevek popolnoma neutemeljen, ker dela po pogodbi št. 10/2003 niso

bila dokončana, dolžnikova obveznost ni zapadla in tako tudi ne

obstaja nikakršna pravna podlaga za plačilo.

Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da je sodišče prve stopnje

izdalo sklep o izvršbi na podlagi dveh menic (sklep Okrajnega sodišča

v Ljubljani, opr. št. V Ig 2004/01813 z dne 9.3.2004). Upnik je dne

28.4.2004 predlagal izdajo predhodne odredbe v skladu z 257. členom

ZIZ. Izvršilno sodišče je upnikovemu predlogu ugodilo in izdalo sklep

opr. št. Z 2004/01163-3 z dne 15.7.2004, zoper katerega sta dolžnika

ugovarjala. Sodišče prve stopnje je ugovor zavrnilo, ker je ocenilo,

Menica je vrednostni papir. Vrednostni papir je pisna listina, s

katero se izdajatelj zavezuje, da bo izpolnil na njej zapisano

obveznost njenemu zakonitemu imetniku (1. odstavek 212. člena OZ).

Ali je upnik upravičen do plačila na podlagi menic, ki sta jih izdala

dolžnika, bo sodišče odločalo v pravdnem postopku pred Okrožnim

sodiščem v Ljubljani, kateremu je bila zadeva odstopljena v

reševanje. Pravdni postopek pa nima vpliva na postopek izdaje

predhodne odredbe, kot oblike zavarovanja še neizvršljive terjatve.

Pritožbeno sodišče pritrjuje sodišču prve stopnje, da je podana

domneva nevarnosti iz 257. člena ZIZ s tem, ko se predlog zavarovanja

s predhodno odredbo opira na sklep o izvršbi, izdan na podlagi menic,

proti kateremu je bil pravočasno vložen ugovor (1. točka 1. odstavka

258. člena ZIZ). Dolžnika neuspešno uveljavljata ugovore, ki v

postopku zavarovanja niso relevantni. To pa so ugovori o

neutemeljenosti zahtevka, ker delo iz temeljnega razmerja po pogodbi

med upnikom in prvim dolžnikom ni bilo dokončano. Dolžnika bi lahko

uspešno ugovarjala izdani predhodni odredbi, če bi izpodbila domnevo

nevarnosti, to pa je, da naj bi ne bil sklep o izvršbi izdan na

podlagi menic, čemur pa nista ugovarjala. Tega pa ne navajata niti v

Po preizkusu pritožbenih razlogov, na katere pazi pritožbeno sodišče

po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP v zvezi s 366. členom

ZPP, oba pa v zvezi s 15. členom ZIZ in 239. členom ZIZ), pritožbeno

sodišče ugotavlja, da le-ti niso podani, zato je neutemeljeno

pritožbo zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje (1. točka

365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ in 239. členom ZIZ).

ZIZ člen 258,  258/1,  258/1-1,  258,  258/1,  258/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cpg 1104/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-02-04

cesijska pogodba - sprememba upnika - izpolnitev obveznosti

Cessus lahko vseskozi uveljavlja, da je obveznost izpolnjena. Pogoj

za uspešnost ugovora je, da ima opravljeno izpolnitev osvobajajoči

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I R 5/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-01-28

Ker leži dolžnikov sedež na območju Občine Dobrova - Polhov Gradec,

je za odločanje v izvršilni zadevi pristojno Okrajno sodišče v

Za odločanje v tej zadevi je krajevno pristojno Okrajno sodišče v

Okrajno sodišče na Vrhniki, ki mu je bila zadeva odstopljena v

reševanje kot krajevno pristojnemu sodišču s sklepom Okrajnega

sodišča v Ljubljani opr. št. 0005 Ig 2003/08853 z dne 7.10.2003, je

sprožilo spor o krajevni pristojnosti in predlagalo, da Višje sodišče

v Ljubljani odloči o krajevni pristojnosti sodišča, ki mu je spis

Višje sodišče ugotavlja, da se obe sodišči pravilno sklicujeta na

krajevno pristojnost sodišča po sedežu dolžnika (1. in 3. odstavek

100. člena v zvezi s 136. členom ZIZ), nimata pa enotnega stališča o

tem, v območje katerega sodnega okraja sodi kraj dolžnikovega sedeža.

Za območje sodnega okraja se šteje območje občine (drugi odstavek

114. člena Zakona o sodiščih). Polhov Gradec leži na območju občine

Dobrova - Polhov Gradec, ki je bila ustanovljena z Zakonom o

spremembah in dopolnitvah zakona o ustanovitvi občin ter določitvi

njihovih območij (Ur. list RS št. 56/98). Okrajno sodišče na Vrhniki

ne pokriva sodnega okraja Dobrova - Polhov Gradec (43. točka prvega

odstavka 114. člena Zakona o sodiščih). Zakon o sodiščih pri

določitvi sodnih okrajev sicer še ne upošteva novonastalih občin,

zato je potrebno ugotoviti, da sodi kraj sedeža pod bivšo občino Vič

- Rudnik, ki pa je sodila v sodni okraj Okrajnega sodišča v Ljubljani

(20. točka prvega odstavka 114. člena Zakona o sodiščih). Zato je za

odločanje v tej zadevi krajevno pristojno Okrajno sodišče v

ZS člen 114,  114/2,  114/2- 20,  114,  114/2,  114/2- 20.  ZIZ člen 100,  100/1,  100/3,  136,  100,  100/1,  100/3,  136.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 460/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-10-12

izvršba proti družbeniku izbrisane družbe

Proti družbenikom izbrisane družbe je mogoče neposredno dovoliti izvršbo samo na podlagi izvršilnega naslova (17. člen ZIZ), izdanega proti izbrisani družbi (1. odst. 25. člena ZIZ), ne pa tudi na podlagi verodostojne listine

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje predlog za izvršbo zoper prvega in drugega dolžnika zavrglo, zoper tretjega dolžnika pa ga je zavrnilo.

Zoper navedeni sklep je upnik vložil pravočasno pritožbo zaradi nepravilne uporabe materialnega prava in procesnih določb "ter drugih razlogov". Predlaga, da sodišče druge stopnje sklep razveljavi in vrne zadevo v nov postopek. Priglaša pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je predlog za izvršbo zoper prvega dolžnika zavrglo, ker je ugotovilo, da je bil ta dolžnik dne 22.4.2002 izbrisan iz sodnega registra. Zoper drugega dolžnika je predlog zavrglo na podlagi 3. odst. 18. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ, ker je ugotovilo, da gre pri tem dolžniku za tuje podjetje, ki na območju Republike Slovenije nima premoženja. Zoper tretjega dolžnika pa je predlog zavrnilo, ker je ugotovilo, da se je zoper tega dolžnika dne 15.9.1997 začel stečajni postopek in zato po 1. odst. 111. člena ZPPSL zoper njega ni mogoče dovoliti izvršbe.

Vsem tem razlogom upnik oporeka in ponuja svoja pravna naziranja. Tako o razlogih prvostopenjskega sodišča kakor tudi o stališčih upnika bi seveda bilo mogoče razpravljati, vendar sodišče druge stopnje tega ne bo storilo. V tej zadevi je namreč odločilnega pomena dejstvo, da je upnik izvršbo zoper družbenike izbrisane družbe A d.o.o., predlagal na podlagi verodostojne listine, za takšen predlog pa v določbah ZIZ ni imel podlage. Zoper družbenike izbrisane družbe je namreč mogoče neposredno dovoliti izvršbo samo na podlagi izvršilnega naslova (17. člen ZIZ), izdanega zoper izbrisano družbo, ne pa tudi na podlagi verodostojne listine. Takšna možnost ne izhaja niti iz 2. odst. 24. člena ZIZ, na katerega se je v predlogu za izvršbo skliceval upnik, saj je tudi tam govor samo o izvršilnem naslovu.

Ker torej v obravnavani zadevi za dovolitev izvršbe ni bilo podlage, je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko izvršbe ni dovolilo, čeprav iz drugih razlogov. Pri tem bi sicer moralo predlog za izvršbo zavrniti, in ne samo zavreči, tudi zoper prvega in drugega dolžnika, ker pa je odločitev o zavrženju za upnika ugodnejša, sodišče druge stopnje vanjo ni posegalo.

Iz navedenih razlogov je bilo treba pritožbo zavrniti in potrditi izpodbijani sklep.

Upnik s pritožbo ni uspel. Zato mora sam kriti stroške pritožbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSC sodba Cp 1714/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-03-11

Tožnica je bila ob izgubi očeta stara 7 let in je bila najmlajši otrok v družini. Dokazana je bila velika navezanost in zaradi tega hude duševne bolečine. Pravična odškodnina znaša 2,800.000,00 SIT.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje delno tako spremeni, da se v tretji vrstici izreka znesek 2,007.475,00 SIT nadomesti z zneskom 2,807.475,00 SIT; v obrestnem delu se sodba delno tako spremeni, da od zneska 2,800.000,00 tečejo od 01.01.2002 do 21.05.2003 zakonske zamudne obresti, zmanjšane za temeljno obrestno mero, od 22.05.2003 dalje pa tečejo zakonske zamudne obresti.

V presežku od 16.12.1999 do 01.01.2002 se obrestni zahtevek zavrne.

V ostalem delu se pritožba zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje v nespremenjenih delih.

Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki 76.320,00 SIT pritožbenih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12.01.2005 do plačila v 15. dneh.

Z izpodbijano sodbo je sodišče za negmotno škodo dosodilo odškodnino v višini 2,000.000,00 SIT.

Proti takšni sodbi se je pritožila tožeča stranka in uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava, ter zahteva še 800.000,00 SIT. Poudarja hude duševne bolečine zaradi izredne prizadetosti. Očeta je tožnica izgubila nenadno, ko je bila stara 7 let. Morala je na hitro odrasti, prikrajšana je bila na vseh področjih življenja. Poudarja veliko navezanost. Zakonske zamudne obresti pa zahteva od 16.12.1999 dalje.

Pritožbeno sodišče je ocenilo, da je pravična denarna odškodnina za duševne bolečine zaradi izgube očeta 2,800.000,00 SIT. V konkretni zadevi gre za izjemno težak primer, saj je tožnica nenadoma izgubila očeta v rani mladosti, ko ji je bilo 7 let. Tožnica je bila najmlajša med otroki in je bila najljubši otrok pokojnika H. M.. Zaradi izgube očeta se je pri tožnici pojavila motnja v obliki strahu. Zaradi tega stanja je tožnica iskala pomoč pri šolskem psihologu in tudi pri zdravniku, saj je eno leto jemala pomirjevala. Strah se je nekoliko polegel, potem pa se je zopet pojavil. Duševne bolečine so zaradi opisanih težav pri tožnici potencirane. Sodišče je ugotovilo, da so se duševne bolečine pojavila pri sedmih letih starosti in bodo še dolgo trajale.

Pritožbeno sodišče je delno ugodilo pritožbi glede teka zamudnih obresti, ki od 01.01.2002 do izdaje sodbe tečejo po predpisani obrestni meri, zmanjšani za temeljno obrestno mero, torej so bile dosojene čiste zamudne obresti brez revalorizacije. Taka odločitev temelji na obligacijskem zakoniku in na spremenjenem obrestnem zakonu.

Tožnica je s pritožbo pretežno uspela, zato je upravičena do vseh pravilno priglašenih pritožbenih stroškov v znesku 75.320,00 SIT (pritožba, poročila, DDV in poštnina).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSC sodba Kp 32/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-02-15

Sodišče 1. stopnje pri izbiri kazenske sankcije upošteva med drugim tudi dejanske posledice kaznivega dejanja, če se tudi zaradi tega odloči za pogojno obsodbo, je okrožni državni tožilec ne more uspešno izpodbiti s kaznijo zapora, če se ta sklicuje na posledice, ki bi oškodovancu utegnile nastati, če se ne bi takoj ugotovila neresničnost krive ovadbe.

Pritožba okrožnega državnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo je bil obdolženi S. A. spoznan za krivega kaznivega dejanja krive ovadbe po I. odstavku 288. člena KZ. Izrečena mu je bila pogojna obsodba z določeno kaznijo štiri mesece zapora ter preizkusno dobo dveh let. Obdolžencu so bili naloženi v plačilo stroški kazenskega postopka v znesku 30.006,00 SIT in povprečnina v znesku 100.000,00 SIT.

Zoper to sodbo se je pravočasno pritožil okrožni državni tožilec zaradi odločbe o kazenski sankciji. Predlagal je njeno spremembo ter izrek kazni dveh mesecev zapora namesto pogojne obsodbe.

Sodišče prve stopnje je izbralo primerno kazensko sankcijo opominjevalne narave. Od storitve kaznivega dejanja do izdaje izpodbijane sodbe je minilo več kot tri leta. Obdolženec pa dosedaj še ni bil kaznovan pred sodiščem. Oškodovančeve neprijetnosti, ki so mu oziroma bi mu lahko nastale zaradi obdolženčeve krive ovadbe, so v pritožbi pretirano poudarjene, še zlasti, ker se zgolj hipotetično ocenjuje, kaj vse bi se lahko oškodovancu kot policistu zgodilo. Sodišče prve stopnje je ugotovilo odsotnost teh posledic, s čemer soglaša tudi sodišče druge stopnje. Neresničnost obdolženčeve ovadbe je bilo mogoče zlahka in enostavno dokazati. Sodišče prve stopnje je pravilno upoštevalo samo dejansko nastale posledice storjenega kaznivega dejanja, zaradi česar je izbralo pravilno kazensko sankcijo. Kazen, določena v pogojni obsodbi, in preizkusna doba, sta zato povsem ustrezni.

Ker sodišče druge stopnje tako ni ugotovilo podlage za predlagano spremembo izpodbijane sodbe, pritožbi ni ugodilo.

Pri odločanju o pritožbi niso bile ugotovljene kršitve, ki se upoštevajo po uradni dolžnosti.

Zaradi neuspeha s pritožbo okrožnega državnega tožilca je odpadel izrek o stroških pritožbenega postopka.

KZ člen 41,  41/2,  288,  41,  41/2,  288.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSC sklep Kp 60/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-03-01

Če vloži oškodovanec kot tožilec neposredno obtožnico tudi zaradi kaznivega dejanja hude telesne poškodbe po 2. in 1. odst. 134. čl. KZ, za katero je zagrožena kazen do 10 let zapora, se šteje obtožnica kot zahteva za preiskavo. Zato oškodovanec kot tožilec s pritožbo zoper tak sklep ne more uspeti.

Pritožba oškodovanca kot tožilca M. M. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje pri odločanju o ugovoru obdolžene C. M. zoper obtožnico, ki jo je oškodovanec kot tožilec vložil neposredno zoper oba obdolženca dne 29.11.2002, odločilo, da se ta obtožnica šteje kot zahteva za uvedbo preiskave. Napovedalo je odstop zadeve preiskovalnemu sodniku, ko bo ta sklep postal pravnomočen.

Zoper ta sklepa se je pravočasno pritožil oškodovanec kot tožilec. V obširni pritožbi je opisal dosedanje procesno dogajanje v zvezi s smrtjo pokojne matere A. M., predlagal pribavo posameznih dokazov, še posebej pa je navedel, kaj naj opravi preiskovalni sodnik, če se bo pokazala potreba po dodatni preiskavi.

Odločitev sodišča prve stopnje v izpodbijanem sklepu je pravilna in zakonita. Ker očita oškodovanec kot tožilec obema obdolžencema med drugim tudi sostorilstvo pri kaznivem dejanju hude telesne poškodbe po II. in I. odstavku 134. člena KZ, za katero je predvidena kazen od enega do desetih let zapora, je moralo sodišče prve stopnje šteti njegovo neposredno obtožnico kot zahtevo za preiskavo, kakor to določa II. odst. 271. čl. ZKP. Sicer oškodovanec kot tožilec te odločitve v pritožbi sploh ni izpodbijal, saj je v njej sam dopustil možne dodatne preiskave, ki pa je glede na povedano tako nujna.

V zadevi bo tako odločal preiskovalni sodnik, ki bo tudi sicer moral ugotoviti vse materialne in procesne predpostavke za zahtevano preiskavo. Tako bo tudi on odločal o predlogih oškodovanca kot tožilca, ki so navedeni v obravnavani pritožbi.

Iz teh razlogov sodišče druge stopnje pritožbi ni ugodilo.

ZKP člen 170,  170/1,  271,  271/2,  170,  170/1,  271,  271/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.