VSL sodba I Cp 1688/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-06-15

odškodnina - razžalitev časti in dobrega imena - načelo kontradiktornosti

Protipravno je vsako tisto ravnanje, ki ni v skladu s pravnimi

prepisi, civilizacijskimi normami, dostojnostjo, primernostjo, lepim

vedenjem, z navadami preudarnega in dostojnega človeka. Starši so

dolžni v okviru roditeljske pravice skrbeti za otroka, za njegovo

življenje, osebnostni razvoj, pravice in koristi. Skrb staršev je še

intenzivnejša, če gre za duševno prizadetega otroka (v konkretnem

primeru avtističnega otroka). Zagotavljanje otrokove koristi je

temeljno vodilo za ravnanje in postopanje, ki zadeva otroka, in velja

tako za starše kot tudi za vse javne organe. Po oceni pritožbenega

sodišča so starši in sestra duševno prizadetega otroka ravnali

pravilno, ko so potem, ko so pri njem zaznali spremembe vedenja in

nenavadno obnašanje, regairali tako, da so o svojih domnevah

obvestili vodjo otrokove skupine v zavodu in policijo. Nič

protipravnega tudi niso storili s tem, ko so se obrnili na Svetovalni

center za otroke in mladostnike na Gotski 18 v Ljubljani. Ker je

ugotovljeno, da toženci drugim nepooblaščenim osebam svojih sumov

niso raznašali, njihovo ravnanje po oceni pritožbenega sodišča ni

protipravno, ne glede na prestane duševne bolečine tožnika.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da so toženci

dolžni nerazdelno plačati tožniku znesek 3.400.000,00 SIT z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne izdaje sodbe sodišča prve

stopnje do plačila in mu nerazdelno povrniti pravdne stoške z

zakonskimi zamudnimi obrestmi. Tožniku je naložilo povrnitev pravdnih

stroškov tožencev v znesku 513.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi

Proti nevedeni sodbi se pravočasno pritožuje tožnik. Uveljavlja vse

pritožbene razloge po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem

postopku - ZPP (Ur. l. RS; št. 36/04 - drugo uradno prečiščeno

besedilo) in predlaga takšno spremembo sodbe, da se tožbenemu

zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa razveljavitev sodbe in vrnitev

zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče je nekritično in

napačno ocenilo njegovo izjavo. Že dejstvo, da so ga toženci po

krivici osumili kaznivega dejanja, pomeni, da so mu s tem povzročili

škodo, saj se je s tem začela preiskava na zavodu, policiji in na

sodišču. V teh postopkih se je z neresničnimi sumi zlorab otroka

seznanilo veliko število ljudi, ki poznajo tožnika in so se zaradi

tega od njega oddaljili. Bil je prisiljen obvestiti nekatere

sodelavce, sindikat in starše varovancev z dopisom z dne 5.8.1999.

Moral je povedati svojo stran resnice in se braniti pred neresničnimi

obtožbami. Toženci so neresnične trditve raznašali od maja do

novembra. Neresnično so trdili, da je orodjar in vzdrževalec, čeprav

vedo, da je terapevt in inštruktor. Neresnična dejstva so raznašali

P. in S.P. še v mesecu marcu 2000, pa tudi drugim. Zlorabili so

bolnega otroka in ga zmanipulirali ter uporabili za orodje in dosego

ciljev, vse z namenom, da bi tožnika odstranili z delovnega mesta,

katerega bi potem zasedla tretja toženka. Sum spolne zlorabe je

tožniku uspelo izpodbiti z dopisom z dne 9.9.2001, vendar so toženci

tudi po tem razširjali nerasnične trditve. Da so navedbe, neresnične,

kaže dejstvo, da so odklonili predlog, da bi se k delu B. vključil

terapevt G.K. in da niso obiskali zdravnika, kot je bilo svetovano.

Neresnična je tudi trditev, da naj bi tožnik B. tepel s pasom. S

takšnim ravnanjem je utrpel veliko škodo. Bil je vesten terapevt,

aktiven v društvu Sožitje, se izobraževal za inštruktorja, bil

razporejen na delovno mesto vodje delavnice III, dobil številna

priznanja in nagrade, bil visoko cenjen med kolegi, prejel diplomo za

sodelovanje na Olimpijskih igrah. Z lažnim raznašanjem dejstev so

toženci vse to uničili, nič več ne more delati in se veseliti z

varovanci, kolegi in v družinskem krogu, ko je bil izpostavljen

zaslišanjem v vseh postopkih, je trpel hude fizične in psihične

bolečine, postal je depresiven, razdražljiv, nemočen, ima motnje

spomina, muči ga nespečnost in težave z želodcem. Sodišče ni

zaslišalo vseh predlaganih prič, in sicer bivšega direktorja P.S., N.

in C.R., B.B., R.S., C.Z. in A.B.. Če bi izvedlo te dokaze, bi se

dodatno potrdilo, da so izjave tožencev neresnične, zato je dejansko

V skladu z določbo prvega odstavka 344. člena ZPP je bila pritožba

vročena tožencem, vendar nanjo niso odgovorili.

Iz pravice do kontradiktornega postopka (5. člen ZPP) načeloma izhaja

tudi pravica do izvedbe predlaganih dokazov, vendar ta pravica ni

neomejena in sodišče lahko dokazni predlog zavrne, če za to obstajajo

tehtni razlogi. V obravnavanem primeru sodišče prve stopnje ni

izvedlo dokazov z zaslišanjem prič P.S., N.R., C.R., B.B., R.S., C.Z.

in A.B., za katere tožnik meni, da bi jih moralo, zaradi pravilne in

popolne ugotovitve dejanskega stanja. V tretjem odstavku na 6. strani

sodbe je sodišče prve stopnje zapisalo, da ostalih (torej tudi

omenjenih) dokazov ni izvedlo zato, ker so nekateri nepotrebni, drugi

pa so bili predlagani prepozno. S takšnim zaključkom pritožbeno

Iz podatkov spisa je razvidno, da je tožnik dokaz z zaslišanjem prič

C.Z. in P.S. prvič predlagal v pripravljalni vlogi z dne 24.3.2004

(red. št. 43) spisa, kar je več kot eno leto po opravljenem prvem

naroku za glavno obravnavo. To je v skladu z določbo 286. člena ZPP

prepozno. Ker tudi ni pojasnil, da teh dokazov ni mogel predlagati

pravočasno brez svoje krivde, sodišče prve stopnje pravilno ni

izvedlo dokaza z zaslišanjem teh prič, četudi bi lahko vplival na

pravnorelevantno dejansko stanje. Zaslišanje prič R.S., B.B., N.R. in

C.R. je tožnik predlagal v vlogi z dne 27.6.2001 (red. št. 11 spisa)

zaradi potrditve navedb o njegovem duševnem (in vsestranskem)

trpljenju, kar je ponovno pojasnil na naroku dne 20.4.2004 (zapisnik

na red. št. 52 spisa). Za obstoj civilnega delikta je poleg škode, o

kateri naj bi izpovedale omenjene priče, po materialnem pravu

kumulativno potreben tudi obstoj ostalih predpostavk: protipravnega

ravnanja, vzročne zveze in krivde (prvi odstavek 154. člena Zakona o

obligacijskih razmerjih - ZOR, Ur. l. SFRJ, št. 29/76 z nadaljnjimi

spremembami). Ker je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenega

dokaznega postopka ugotovilo, da ravnanje tožencev ni protipravno,

kar pomeni, da odškodninskega delikta (zaradi pomanjkanja ene

prepostavke) ni, je izvajanje dokazov glede obstoja škode

nerelevantno. Dokaz z zaslišanjem priče A.B. je tožnik predlagal v

tožbi v potrditev navedb, da so toženci od meseca maja do novembra v

Varstveno delovnem centru Tončke Hočevar v Ljubljani trdili in

raznašali, da naj bi toženec spolno zlorabljal varovanca B.L.. Ta

priča v tožnikovih navedbah (za razliko od vseh ostalih prič) ni

nikoli omenjena. Tožnik se v svoji izpovedbi (list. št. 47-54, 78-80)

nanjo ne skljicuje v smislu, da bi toženci karkoli trdili in

raznašali njej niti je ne omenja kako drugače. Končno tudi iz

povzetka zaslišanj posameznih prič v kazenski sodbi (opr. št. II K

29/2000) izhaja, da je omenjena priča o zatrjevani spolni zlorabi

izvedela od tožnika in ne od tožencev. Osebe, katerim naj bi toženci

(upoštevajoč tožnikovo izpoved) raznašali neresnične in žaljive

trditve o tožnikovem početju, so po lastnih izpovedbah prišle do teh

informacij v okviru opravljanja službene dolžnosti (socialna delavka,

vodja delovne enote) ali po tožnikovem obvestilu. S.M., v katere

delokrog vedenje o takšnem dogajanju ne sodi, pa je zanikala, da bi

ji toženci karkoli povedali. Upoštevajoč tožnikove navedbe in

izvedeni dokazni postopek, se po oceni pritožbenega sodišča izkaže,

da je dokaz z zaslišanjem te priče neprimeren in posledično za

razjasnitev dejanskega stanja nepotreben. Iz pojasnjenih razlogov,

zaradi neizvedbe dokazov, na katere se sklicuje pritožnik, ni podana

bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega

Kar zadeva ugotovljeno dejsnko stanje, je po oceni pritožbenega

sodišča bistveno to, da nobena priča, za katero je tožnik navajal, da

so ji toženci trdili in raznašali, da je tožnik spolno (ali drugače

telesno) zlorabil B.L., tega ni potrdila. Dokazni postopek je tudi po

oceni pritožbenega sodišča pokazal, da so toženci o sumu spolne

zlorabe povedali zgolj F.J. (vodji skupine, v kateri je bil B.L.) in

policiji, ostali zaposleni pa so se o tem seznanili, kot je bilo

navedeno, bodisi v okviru opravljanja službene dolžnosti in v

postopkih, ki praviloma sledijo takšni naznanitvi suma, bodisi po

tem, ko je tožnik sam z dopisom z dne 5.8.1999 (priloga A34) obvestil

starše in sindikat. Po oceni pritožbenega sodišča je tudi pravilno

ugotovljeno, da toženci neresničnih dejstev niso raznašali niti P. in

S.P. niti drugim osebam. Tega namreč ni potrdila nobena priča.

Dokazni postopek tudi po oceni pritožbenega sodišča ni pokazal, da so

toženci prizadetega otroka zmanipulirali in uporabili za orodje

njihovih ciljev, vse z namenom, da bi se na delovnem mestu tožnika

Pritožbeno sodišče ne izključuje možnosti, da je bil tožnik, kot

trdi, vsestransko aktiven in prizadeven v razmerju do varovancev

zavoda in tudi ne, da tožnik zaradi neutemeljenega suma spolne

zlorabe duševno zelo trpi. Vendar pa v ravnanju tožencev ni

protipravnosti. Protipravno je vsako tisto ravnanje, ki ni v skladu s

pravnimi predpisi, civilizacijskimi normami, dostojnostjo,

primernostjo, lepim vedenjem, z navadami preudarnega in dostojnega

človeka. Starši so dolžni v okviru roditeljske pravice skrbeti za

otroka, za njegovo življenje, osebnostni razvoj, pravice in koristi.

Skrb staršev je še intenzivnejša, če gre za duševno prizadetega

otroka (v konkretnem primeru avtističnega otroka). Zagotavljanje

otrokove koristi je temeljno vodilo za ravnanje in postopanje, ki

zadeva otroka, in velja tako za starše kot tudi za vse javne organe

(prim. 2, 4., 5, 102, 103, 104 in druge določbe Zakona o zakonski

zvezi in družinskih razmerjih - ZZZDR, Ur. l. RS, št. 69/04 - UPB1).

Po oceni pritožbenega sodišča so starši in sestra duševno prizadetega

B.L. ravnali pravilno, ko so, potem ko so pri njem zaznali spremembe

vedenja in nenavadno obnašanje, regairali tako, da so o svojih

domnevah obvestili F.J. in policijo. Nič protipravnega tudi niso

storili s tem, ko so se obrnili na Svetovalni center za otroke in

mladostnike na Gotski 18 v Ljubljani. Ali so B.L. peljali k

zdravniku, po oceni pritožbenega sodišča ni bistveno. Ker je

ugotovljeno, da toženci drugim nepooblaščenim osebam svojih sumov

niso raznašali, njihovo ravnanje po oceni pritožbenega sodišča ni

protipravno. Glede raznašanja trditev, da naj bi bil tožnik

vzdrževalec in orodjar, čeprav to ni bil, pa je treba pojasniti, da

ta trditev sama po sebi ni žaljiva, okoliščin, zaradi katerih bi to

postala (npr. zaničevalni namen), pa tožnik ni zatrjeval, prav tako o

raznašanju teh trditev ni izpovedala nobena priča.

Ker so pritožbeni očitki neutemeljeni, pritožbeno sodišče pa tudi ni

našlo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek

350. člena ZPP), je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve

ZZZDR člen 2,  4,  6,  102,  103,  104,  2,  4,  6,  102,  103,  104.  ZOR člen 154,  154/1,  154,  154/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.