VSL sodba II Cp 1411/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-05-04

V primeru, ko je prodajalec istočasno kreditodajalec v primeru zamude

posameznega obroka, ne gre za občasne dajatve temveč za enkratno

obveznost in terjatev zastra v petih letih in ne v treh letih.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni

zahtevek, s katerim je tožeča stranka zahtevala od tožene stranke

plačilo 1.761.214,00 SIT z ustreznimi zamudnimi obrestmi od

zapadlosti posameznega obroka. V posledici take odločitve je tožeči

stranki naložilo povrnitev pravdnih stroškov v znesku 110.880,00 SIT

Zoper tako sodbo se pritožuje tožeča stranka zaradi zmotne

ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega

prava ter v pritožbi predlaga, da pritožbeno sodišče ugodi

njeni pritožbi ter izpodbijano sodbo spremeni tako, da

stroškovno ugodi tožbenemu zahtevku; podrejeno pa, da

izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v ponovno

odločanje. V pritožbi tožeča stranka navaja, da je sodišče

napačno štelo, da je terjatev zastarana, saj je napačno

stališče, da teče zastaranje od vsake posamezne anuitete in

ni mogoče uporabiti določb člena 372 ZOR. Splošni petletni

zastaralni rok ni potekel glede na to, da je zadanji obrok

zapadel v plačilo 31.7.1999, tožba pa je bila vložena

Pritožbeno sodišče sprejema odločitev sodišča prve stopnje

in se strinja, da je ugovor zastaranja utemeljen, čeprav je

odločitev sodišča prve stopnje materialnopravno napačno

obrazložena, saj je terjatev tožeče stranke zastarana po

splošnih predpisih o zastaranju, to je zaradi poteka

petletnega zastaralnega roka (člen 371 ZOR) in ne triletnega

(člen 372 ZOR), na katerega je oprlo odločitev sodišče prve

stopnje, vendar kot že omenjeno, to ne vpliva na pravilnost

odločitve sodišča prve stopnje, kot bo obrazloženo v

nadaljevanju obrazložitve. Terjatev, ki jo vtožuje tožeča

stranka, ne predstavlja občasne terjatve v smislu člena 372

ZOR (Zakon o obligacijskih razmerjih), saj iz ugotovitev

sodišča prve stopnje izhaja, da je bil pravni prednik tožeče

stranke v eni osebi prodajalec osebnega vozila in

kreditodajalec dela kupnine zanj. Toženec se je s pogodbo

zavezal, da bo kreditirani del kupnine vrnil tožeči stranki

v 48 obrokih, katerih višina se bo mesečno usklajevala z

odstotkom sprememb tovarniške cene enakega oziroma podobnega

modela in tipa vozila z obrestmi. Tako pogodbeno razmerje

kaže na obročno odplačilo ene same obveznosti v smislu

zadnjega stavka drugega odstavka člena 372 ZOR. Take

terjatve pa zastarajo v splošnem zastaralnem roku po 371

členu ZOR, to je v petih letih (enako sodba Vrhovnega

sodišča RS II Ips 377/2002 z dne 15.1.2003). V pritožbi je

sporno vprašanje kdaj je zastaranje začelo teči, saj tožeča

stranka zatrjuje, da je zastaranje lahko začelo teči po

zapadlosti zadnjega obroka 31.7.1999, vendar je tako

stališče tožeče stranke napačno. Pravdni stranki sta se v

posojilni pogodbi dogovorili, da sme tožeča stranka

odstopiti od pogodbe in zahtevati takojšnje vračilo

celotnega posojila v primeru, če toženec ne plača dveh

mesečnih obrokov (13. člen pogodbe). Ker iz ugotovitev

sodišča prve stopnje izhaja, da toženec ni poravnal nobene

terjatve od 31.3.1996 (v pritožbi tožeča stranka trdi sicer,

da je toženec zadnji obrok plačal 17.5.1996, kar pa na

zastaranje v ničemer ne vpliva), je celotna terjatev

zapadala v plačilo 31.5.1996 oziroma po trditvah tožeče

stranke v pritožbi 31.7.1996. V skladu s členom 361 ZOR je

naslednji dan pričelo teči tudi zastaranje. Ker je bila

tožba vložena 19.12.2002, to je po preteku petletnega

zastaralnega roka, je terjatev tožeče stranke zastarana in

je sodišče prve stopnje pravilno odločilo, ko je zavrnilo

zahtevek zaradi zastaranja, čeprav, kot že omenjeno, iz

Glede na navedeno je bilo pritožbo tožeče stranke zavrniti

in potrditi sodbo sodišča prve stopnje (člen 353 ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.