VSL sklep III Cp 5469/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-11-23

izvršba na nepremičnine - ugotovitev vrednosti nepremičnine - izvršba

Izvedenec je že ob ugotavljanju vrednosti nepremičnine upošteval, da gre za gostinski lokal, prav tako pa tudi, da sta dolžnika objekt nadgradila z bivalno mansardo, kar je tudi upošteval pri cenitvi zaradi pričakovanja, da bo možno gradbeno dovoljenje za mansardo pridobiti naknadno. Pri tem je izvedenec že upošteval projekt, ki sta ga dolžnika priložila predlogu kot dokaz. Zato je po oceni višjega sodišča pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da dolžnika nista z verjetnostjo izkazala precejšnje spremembe vrednosti nepremičnine. Pri predlogu dolžnika za omejitev izvršbe na posamezni predmet mora dolžnik že v predlogu izkazati (in ne le z verjetnostjo), da ta predmet zadošča za poplačilo terjatve. S predloženo projektno dokumentacijo pa dolžnika res nista dokazala, da vrednost mansradnega dela nepremičnine dosega višino terjatve.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog dolžnikov za ponovno ugotovitev vrednosti nepremičnine, vpisane v vl. št. 722, k.o. ...,in predlog dolžnikov, da se izvršba omeji le na prodajo stanovanja v mansardi.

Zoper takšno odločitev se pritožujeta dolžnika zaradi bistvene kršitve določb procesnega prava in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Predlagata, naj višje sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da njunima predlogoma ugodi, podrejeno pa, naj izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek. Opozarjata, da Zakon o izvršbi in zavarovanju (Ur.l. RS, št. 51/98 do 75/02, v nadaljevanju ZIZ) res v tretjem odstavku 178. člena določa, da lahko sodišče na predlog, ki mora biti vložen najpozneje osem dni pred prodajnim narokom, na prodajnem naroku z odredbo ponovno ugotovi vrednost nepremičnine, če stranka s predložitvijo mnenja sodnega cenilca o tržni vrednosti nepremičnine verjetno izkaže, da se je vrednost nepremičnine od prejšnje ugotovitve vrednosti do dneva prodaje precej spremenila. Opozarja pa, da je sodišče v obveznem pravnem pouku (tretji odstavek 181. člena ZIZ) navedlo pred novelo veljavno določbo tretjega odstavka 178. člena ZIZ, po kateri stranki ni bilo treba predložiti mnenja sodnega cenilca, ampak le izkazati za verjetno, da se je vrednost nepremičnine precej spremenila. Dolžnika zato menita, da sodišče prve stopnje ne bi smelo njunega predloga zavrniti zato, ker nista predlogu priložila mnenja sodnega cenilca, saj sta ravnala v skladu s pravnim poukom sodišča in zaradi tega ne smeta trpeti škodljivih posledic. Poudarjata, da sta spremembo vrednosti izkazala s priloženo gradbeno dokumentacijo in gradbenimi projekti, ki izkazujejo sedanje stanje nepremičnine in njeno sedanjo (povečano) vrednost. Menita, da pa je napačna tudi ocena sodišča prve stopnje, da nista izkazala, da bi izvršba, opravljena le na predlaganem delu nepremičnine, zadostovala za poplačilo terjatve. Poudarjata, da sta njuna predloga neločljivo povezana, saj bo šele z ugotovitvijo sedanje povečane vrednosti nepremičnine možno ugotoviti, kakšna je sedanja vrednost stanovanja v mansardi, s tem pa tudi, da bi mansardni del nepremičnine zadoščal za poplačilo terjatve.

Res je, da dolžnika ne moreta trpeti škodljivih posledic napačnega pravnega pouka in sodišče ne sme šteti, da spremenjene vrednosti nepremičnine nista izkazala zato, ker nista predložila mnenja sodnega cenilca, saj na to nista bila opozorjena. Vendar pa sodišče prve stopnje njunega predloga ni zavrnilo le iz tega razloga, ampak tudi zato, ker je ocenilo, da s predloženimi listinami dolžnika nista izkazala za verjetno, da se je vrednost nepremičnine od prejšnje ugotovitve vrednosti do dneva prodaje precej spremenila. Dolžnika sta namreč v predlogu navedla, da se je vrednost nepremičnine znatno spremenila, ker sta dokončala spremembo namembnosti pritličja in kleti v gostinski obrat, v mansardi izdelala šestsobno stanovanje s kopalnico in na vrtu postavila vrtno hišo - brunarico. Sodišče prve stopnje pa je pravilno navedlo, da je že izvedenec ob ugotavljanju vrednosti nepremičnine upošteval, da gre za gostinski lokal, prav tako pa tudi, da sta dolžnika objekt nadgradila z bivalno mansardo, kar je tudi upošteval pri cenitvi zaradi pričakovanja, da bo možno gradbeno dovoljenje za mansardo pridobiti naknadno. Pri tem je izvedenec že upošteval projekt, ki sta ga dolžnika priložila predlogu kot dokaz. Zato je po oceni višjega sodišča pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da dolžnika nista z verjetnostjo izkazala precejšnje spremembe vrednosti nepremičnine. Pravilna pa je tudi ocena sodišča prve stopnje, da dolžnika s predloženimi dokazi nista izkazala, da bi prodaja mansardnega dela nepremičnine zadoščala za poplačilo terjatve. Predlog dolžnikov, naj sodišče omeji izvršbo le na nekatere predmete po 34. členu ZIZ, je sodišče pravilno obravnavalo ločeno od predloga za ponovno ugotovitev vrednosti nepremičnine. Pri predlogu dolžnika za omejitev izvršbe na posamezni predmet mora dolžnik namreč že v predlogu izkazati (in ne le z verjetnostjo), da ta predmet zadošča za poplačilo terjatve. S predloženo projektno dokumentacijo pa dolžnika res nista dokazala, da vrednost mansradnega dela nepremičnine dosega višino terjatve.

Višje sodišče je tako ugotovilo, da niso podani razlogi, s katerimi dolžnika izpodbijata sklep sodišča prve stopnje, prav tako pa tudi ne razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Zato je na podlagi druge točke 365. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS, št. 26/99 in 96/02, v nadaljevanju ZPP) v povezavi s 15. členom ZIZ zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in je potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.