VSL sodba II Cp 1530/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-06-07

odškodnina - razžalitev časti in dobrega imena

Ker je tožnica dokazala, da ji je toženec z žaljivimi dopisnicami in

razglednicami, ki jih je pošiljal vse naokrog v manjše kraje,

povzročil škodo, je utemeljeno prisojena odškodnina iz naslova

razžalitve časti in dobrega imena v višini 800.000,00 SIT (4,9

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se v izpodbijanem delu potrdi

sodba sodišča prve stopnje (zavrnilni del sodbe).

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče

stranke in naložilo toženi stranki plačilo odškodnine 800.000,00 SIT

Proti zavrnilnemu delu sodbe vlaga pritožbo tožeča stranka in

predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, zaradi zmotne uporabe

materialnega prava sodbo spremeni tako, da ugodi celotnemu tožbenemu

zahtevku. Sodišče je na podlagi izvedenih dokazov sprejelo trditev

tožnice, da je trpela izredno močne duševne bolečine zaradi pisanja

toženca, da je prejokala, se izolirala od ljudi in nenazadnje

odselila iz M.. Pa vendar je prisodilo prenizko odškodnino. M. je

majhen kraj, okolje je konzervativno in ljudje so bolj verni. Toženec

je pošiljal žaljive in vulgarne dopisnice, pisma in razglednice,

brali so jih uslužbenci pošte, v lokalni gostilni so bili na vpogled

vsem. Ljudje pa so nato vse raznašali po celotnem kraju. Posebno

starejši prebivalci so bili ogročeni, saj je bila tožnica pred

dogodkom priljubljena, nato pa so se zgražali, se ji posmehovali.

Na vročeno pritožbo tožena stranka ni odgovorila.

Po uradni dolžnosti opuščena bistvena kršitev določb pravdnega

postopka iz 2. odstavka 339. člena ZPP (Zakon o pravdnem postopku) v

pravdi ni bilo. Tožeča stranka tega pritožbenega razloga ne

uveljavlja. Strinja se tudi z ugotovljenim dejanskim stanjem, vendar

meni, da je sodišče prve stopnje prisodilo prenizko odškodnino za

škodo, katero je utrpela tožnica v zvezi z izjavami in zapisi v

pismih, razglednicah in dopisnicah v času od 27.7.1998 do 7.8.1998.

Ker je toženec priznal, da je odgovoren za tožničino škodo, sodišče

prve stopnje pa je tudi ugotovilo tudi na podlagi kazenske sodbe,

opr.št. K 248/98, da gre za odgovornost toženca, podani pa so bili

tudi vsi ostali pogoji za nastanek odškodninske obveznosti, je

odmerilo po določbah 200. člena ZOR (uporaba na podlagi 160. člena

Obligacijskega zakonika) odškodnino v višini 800.000,00 SIT.

Pritožba meni, da ta znesek ne predstavlja pravične denarne

odškodnine po določbi 200. člena ZOR. Zato je pritožbeno sodišče

preizkušalo materialno pravo na podlagi ugotovljenega dejanskega

stanja. Pri tem je upoštevalo pravni standard pravične denarne

odškodnine tako, kot ga določa 200. člen ZOR, pa tudi tako kot ga je

razlagala sodna praksa v podobnih primerih. Pri odločanju o zahtevku

ter pri odmeri odškodnine za nepremoženjsko škodo glede sodišče na

pomen prizadete dobrine in namen te odškodnine. To pomeni, da mora

prisojena odškodnina pomeniti za tožnico zadoščene, to je vedno

individualen pojem, vendar mora biti odškodnina hkrati vpeta v širše

družbene okvire (primerjaj 2. odstavek 200. člena ZOR). Te pa določa

medsebojna razmeja med manjšimi, večjimi in katastrofalnimi škodami

in odškodninami zanje, kar pa oblikuje sodna praksa. Zaradi lažje

primerjave sodne prakse (objave v knjigi Denarna odškodnina za

nepremoženjsko škodo, Pregled sodne prakse, GV, Založba, Ljubljana,

2000) je bilo treba upoštevati višino povprečne neto plače v

Republike Sloveniji v mesecu maju 2004 (sodba sodišča prve stopnje),

kar je znašalo 163.205,00 SIT (Ur.l. RS, št. 80/2004). Prisojena

odškodnina je torej 4,9 povprečnih plač, kar je primerljivo glede na

objavljene primere v oddelku z naslovom Poseg v druge osebnostne

pravice (stran 747-753). Pri tem je sodišče prve stopnje tudi dovolj

upoštevalo individualni tožničin primer, to je dejstvo, da je

intenzivno duševno trpela, da je z žaljivo vsebino bila seznanjena

javnost na način, ki je za manjši kraj še posebno zanimiv (objava

dopisnici v gostilni, pošiljanje odprtih dopisnic in razglednic,

vpogled poštnim uslužbencem in podobno). Ni pa mogoče pritrditi

tožnici, da gre za najhujši primer duševnih bolečin, kar bi bilo v

primeru, če bi šlo za objavo, s katero bi bila seznanjena širša

javnost (na primer objava žaljivega članka v časopisu, žaljiva izjava

preko radia ali televizije). Pritožbeno sodišče sicer razume tožnico,

da je imela duševne bolečine iz naslova razžalitve, časti in dobrega

imena, vendar ne more mimo drugih podobnih primerov. Tožničine škode

ni mogoče uvrstiti med katastrofalne škode. Tožnica res zatrjuje, da

se je iz manjšega kraja odselila v drugi kraj, vendar ni dokazala, da

bi zaradi razžalitve časti in dobrega imena izgubila delo. Tožnica

omenja tudi, da je izgubila stik s sorodniki pokojnega moža in da se

ja zaradi pisanj pričela izogibati ljudem. Pritožbeno sodišče pa

ugotavlja, da ni dokazala, da bi morala zaradi duševnih bolečin

poiskati pomoč psihiatra, oziroma se zdraviti, kar pomeni, da je

kljub nesporno neprijetnim in škodljivim posledicam dogodek prenesla

brez posledic za duševno zdravje. Za vse neprijetnosti in duševne

bolečine v zvezi s tem pa je prisojena odškodnina primerna.

Ker je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovljeno dejansko

stanje pravilno uporabilo materialno pravo in ker pri tem ni

zagrešilo nobene kršitve postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi

po uradni dolžnosti, je bilo potrebno pritožbo zavrniti kot

neutemeljeno in potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.