VSL sodba II Cp 1449/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-06-22

odškodnina - objektivna odgovornost - negmotna škoda - duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti

Spuščanje po vrvi iz helikopterja, ki lebdi na višini 25 m, je

nevarna dejavnost. V ravnanju tožnice (policistke specialke), ki je

vrv potem, ko je bila bolečina v roki zaradi hitrega spuščanja

prehuda, hkrati pa je bila pod vplivom močnega strahu zaradi nevarne

situacije, izpustila (namesto, da bi jo prijela še z drugo roko),

pritožbeno sodišče ne vidi soprispevka tožnice k nastali škodi.

Pravična odmera odškodnine 38-letni tožnici za pretrpljene in bodoče

duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti zaradi

fizičnih posledic nezgode (posledice pretresa možganov, delna

ohromelost po desni strani, lažja zavrtost vratne hrbtenice in prsne

hrbtenice) in hudih psihičnih posledic (porušenje psihičnih

kompenzacijskih mehanizov), zaradi katerih je pri tožnici podano

trajno zmanjšanje življenjske aktivnosti za 50 %, znaša 10,500.000,00

1.Pritožbi tožeče stranke se delno ugodi in se izpodbijana sodba

spremeni tako, da se prisojena odškodnina zviša na 12.997.389,00 SIT

z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12.3.2004 dalje do plačila, kar

vse je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki v 15 dneh, da ne

Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki pravdne stroške v

znesku 745.360,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12.3.2004

2.V ostalem se pritožba tožeče stranke, pritožba tožene stranke pa v

celoti, zavrneta in se v nespremenjenem, a izpodbijanem delu potrdi

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da je tožena

stranka dolžna plačati tožeči stranki znesek 11.497.389,00 SIT z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12.3.2004 dalje do plačila, v 15

dneh, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo. Odločilo je še, da je

tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške pravdnega

postopka v znesku 689.559,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od

Zoper sodbo se obe stranki pravočasno pritožujeta. Tožeča

stranka se pritožuje "iz vseh pritožbenih razlogov" in

predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in

izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi

v celoti. Meni, da bi moralo sodišče prve stopnje zahtevku

za odškodnino iz naslova duševnih bolečin zaradi skaženosti,

ugoditi. Sodišče namreč ni ugotovilo, da spremembe v videzu

tožnice ni, temveč je spremembo štelo za minimalno, ob tem

pa ni z ničemer obrazložilo ali sprememba na tožničino

počutje in ravnotežje, kakorkoli vpliva. S tem je zagrešilo

kršitev postopka iz 14. točke 339. člena Zakona o pravdnem

postopku - ZPP. Nadalje meni, da bi sodišče tožnici moralo

priznati odškodnino tudi iz naslova primarnega strahu. Iz

izpovedi tožnice nedvomno izhaja, da je tožnica utrpela

strah ob tem, ko je z veliko hitrostjo drsela po vrvi

navzdol, hitrosti pa nikakor ni mogla obvladovati. V tem

trenutku je vedela, da se bo zgodilo nekaj strašnega, da bo

udarila ob tla. Napačen je zaključek sodišča, da tožnici

odškodnina za primarni strah ne gre zgolj zato, ker se ne

spominja udarca samega. Nedvomno drži, da je šele z udarcem

ob tla tožnici nastala škoda, vendar pa se je sam škodni

dogodek začel že prej, v trenutku, ko je tožnica doumela, da

izgublja kontrolo nad spustom. Sodišče bi tožnici moralo v

celoti prisoditi tudi zahtevano odškodnino iz naslova

telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem.

Ugotovljeno dejansko stanje opravičuje odškodnino v znesku,

ki ga je tožnica postavila. Enako meni glede odškodnine

zaradi duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske

aktivnosti. Sodišče bi ji moralo prisoditi iz tega naslova

Tožena stranka se pritožuje iz pritožbenih razlogov zmotne

in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe

materialnega prava in predlaga, da pritožbeno sodišče sodbo

razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo

sojenje. Meni, da je podana sokrivda tožeče stranke, ki

hitrosti spuščanja ni prilagodila svojemu znanju. Tožnica je

imela licenco inštruktorja alpinizma, torej je imela znanje,

da bi lahko še pravočasno upočasnila hitrost spuščanja. To

sta izpovedali tudi priči J.Š. in R.J.. Tožnici je bilo sicer

ukazano, da se spušča z uporabo ene roke, vendar bi morala, ko je

začutila zaradi trenja bolečino, hitrost regulirati z drugo roko.

Takšno njeno ravnanje bi bilo normalno, saj mora specialec policist

kljub sprejetim ukazom ukrepati v izredni situaciji samostojno.

Zaključek sodišča, da je tožnica ravnala dosledno, ko se je spuščala

le z uporabo ene roke, ni pravilen. Takšno ravnanje tožeče stranke

kaže na njeno nesposobnost odločanja v novi situaciji oziroma na

precenjevanje fizičnih sposobnosti. Tožnica bi kot izobražena ženska

in izkušena plezalka, morala reagirati drugače in hitrost upočasniti

z uporabo druge roke. Poleg tega meni, da je prisojena odškodnina iz

naslova telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem, glede na

stopnjo in trajanje bolečin, previsoka, enako tudi odškodnina iz

naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti.

Pritožba tožene stranke ni utemeljena, pritožba tožeče

Nesporno predstavlja spuščanje po vrvi iz helikopterja, ki

lebdi na višini približno 25 m, nevarno dejavnost.

Odškodninska odgovornost toženke je zato objektivna (173.

člen Zakona o obligacijskih razmerjih - ZOR v zvezi s 1060.

členom Obligacijskega zakonika). Sodišče prve stopnje je

poleg tega zaključilo, da toženki ni uspelo dokazati

oprostitvenih razlogov iz 2. in 3. odstavka 177. člena ZOR.

Pritožbeno sodišče v celoti sprejema razloge sodišče prve

stopnje za takšno odločitev in jih pritožbene navedbe ne

morejo omajati. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je

bilo policistom specialcem (torej tudi tožnici) naročeno, da

se po vrvi spuščajo iz lebdečega helikopterja le z eno roko,

pri čemer je bila hitrost izvedbe vaje bistvenega pomena.

Nedvomno je utemeljen zaključek sodišča prve stopnje, da pri

specialni enoti policije velja poseben režim, kjer je

potrebno striktno ubogati navodila nadrejenega. Upoštevaje

navedeno tudi pritožbeno sodišče v ravnanju tožnice, ki je

vrv potem, ko je bila bolečina v roki zaradi hitrega

spuščanja prehuda, vrv izpustila (namesto, da bi jo prijela

še z drugo roko), ne vidi soprispevka tožnice k nastali

škodi. Tožnica je morala reagirati v nekaj trenutkih, potem,

ko je ugotovila, da gre spuščanje prehitro, razpeta med

ukazom glede načina izvedbe vaje in lastno varnostjo, ob

močni bolečini v roki, kot posledici hitrega spuščanja po

vrvi, hkrati pa je bila pod vplivom močnega strahu zaradi

nevarne situacije (primerjaj njeno izpoved list. št. 37). V

takšnih okoliščinah tožničino (ne)ravnanje ne more

predstavljati soprispevka k nastali škodi. Glede na opisane

okoliščine je tudi pritožbeni očitek v zvezi s siceršnjo

tožničino inteligenco in izobrazbo ter njenimi izkušnjami iz

Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe v zvezi z odmerjeno

odškodnino iz naslova telesnih bolečin in nevšečnosti med

zdravljenjem ter duševnimi bolečinami zaradi zmanjšanja

življenjske aktivnosti, ki je po mnenju toženke previsoka.

Glede na ugotovljene dejanske poškodbe in posledice nesreče,

ki jih pritožba ne izpodbija, je odmerjena odškodnina za

telesne bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem tudi po

mnenju pritožbenega sodišča primerna, tako glede na

konkretne okoliščine kot glede na objektivno določenost

odškodnine (200. in 203. člen ZOR). Odškodnina iz naslova

duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti,

pa je po mnenju pritožbenega sodišča celo nekoliko prenizko

odmerjena, kot bo to obrazloženo v zvezi z obravnavanjem

Dejansko stanje je torej sodišče dovolj popolno in pravilno

ugotovilo, v zvezi s pritožbenimi navedbami tožene stranke

je bilo tudi materialno pravo pravilno uporabljeno, sodišče

prve stopnje pa tudi ni zagrešilo tistih bistvenih krišitev

določb pravdnega postopka iz 2. odstavka 350. člena ZPP, na

katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, zato je

pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrnilo in sodbo

sodišča prve stopnje v izpodbijanem ugodilnem delu potrdilo

Pritožbeno sodišče sprejema odločitev sodišča prve stopnje,

da tožnici odškodnina iz naslova duševnih bolečin zaradi

skaženosti ne gre. Tudi po mnenju pritožbenega sodišča komaj

opazna zadebelitev levega rebernega loka objektivno ne more

predstavljati skaženosti. Pravilna pa je tudi njegova ocena,

da tudi tožničina subjektivna prizadetost v zvezi z njo ne

zadošča za presojo denarne odškodnine (tožnica je

izpovedala, da jo zadebelina moti zato, ker ve, da jo ljudje

opazujejo, ko je v kopalkah in je neprijetno, ker nisi več

tak kot si bil včasih). Ne drži torej tudi ne pritožbena

trditev, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo tožničine

subjektivne prizadetosti v zvezi z navedeno spremembo.

Očitana bistvena kršitev določb pravdnega postopka tako ni

Odškodnino za strah je sodišče prve stopnje odmerilo v

višini 900.000,00 SIT, zahtevek do vtoževanih 3.000.000,00

SIT pa je zavrnilo. Sodišče prve stopnje je pri odmeri

upoštevalo le takoimenovani sekundarni strah (strah, ki ga

oškodovanec trpi v procesu zdravljenja posledic škodnega

dogodka). Po mnenju pritožbenega sodišča bi bilo sicer

mogoče govoriti tudi o tem, da je tožnica utrpela tudi

primarni strah vsaj do trenutka, ko je udarila ob tla (glej

njeno izpovedbo, list. št. 36, 37, 54), vendar je tudi ob

upoštevanju morebitnega primarnega strahu, odškodnina iz

tega naslova primerna (sodišče za to nepremoženjsko škodo

prisodi enotno odškodnino - 200. člen ZOR).

Tudi odškodnina iz naslova telesnih bolečin in nevšečnosti

med zdravljenjem v višini 3.000.000,00 SIT je primerna

odškodnina (tožnica je zahtevala iz tega naslova

4.000.000,00 SIT) - 200. in 203. člen ZOR. Tožnica je stalno

7 dni trpela hude bolečine, v tem času je ves čas prejemala

močna zdravila proti bolečinam, 46 dni je trpela bolečine

srednje intenzivnosti, manjše intenzivnosti pa še 6 mesecev,

občasne bolečine manjše do srednje intenzivnosti pa tudi po

tem času in jih ima še danes (kot glavobole in bolečine v

hrbtenici), tovrstne bolečine pa bo imela tudi v bodoče.

Poleg tega je bilo ugotovljeno, da je bila tožnica

hospitalizirana 51 dni, od tega je bila 9 dni povsem odvisna

od tuje nege, neprijetno je bilo nošenje ovratnice,

rehabilitacija je trajala skoraj dve leti, bila je najmanj

37-krat rentgensko slikana, neprijeten je bil transport v

bolnišnico, kakor tudi hoja na številne ambulantne preglede.

Za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti

je sodišče prve stopnje tožnici prisodilo odškodnino v

višini 9.000.000,00 SIT, tožnica pa meni, da je upravičena

do odškodnine v višini 12.000.000,00 SIT. Tudi pri odmeri

pravične denarne odškodnine iz tega naslova, je bilo sodišče

vezano na merila iz 200. člena ZOR, torej na intenzivnost in

trajanje duševnih bolečin glede na vse konkretne okoliščine,

ki se odražajo pri posameznem oškodovancu, hkrati pa tudi na

objektivno določeno odškodnino in sicer glede na razmerje

med manjšimi, večjimi in katastrofalnimi škodami ter

odškodninami zanje in glede na primerjavo z odškodninami s

primerljivo škodo. Upoštevaje vse navedeno, je tudi po

mnenju pritožbenega sodišča, sodišče prve stopnje odškodnino

iz tega naslova odmerilo v prenizkem znesku. Pri tožnici je

namreč zaradi nezgode in poškodb, ki jih je pri tem utrpela,

podano trajno zmanjšanje življenjske aktivnosti za 50 % in

to tako zaradi fizičnih, kot tudi zaradi psihičnih posledic

nesreče. Zaradi fizičnih posledic nezgode (pretres možganov

zaradi katerega ima tožnica spominjske motnje, vrtoglavico

na višini, močne koncentracije ...; delna ohromelost po

desni strani; lažja zavrtost vratne in prsne hrbtenice)

tožnica ne zmore več opravljati dela policistke v specialni

enoti, ki je tožnico maksimalno zadovoljevalo; razvrščena je

bila v drugo kategorijo invalidnosti ter razporejena na

drugo delovno mesto s skrajšanim delovnim časom; tudi pri

tem delu ima težave zaradi bolečin v hrbtenici, ovirana je

pri delu z računalnikom, pri delih s pogledom navzgor, pri

dolgotrajni prisilni drži glave. Predvsem pa je ovirana pri

vseh športnih aktivnostih, ki obremenjujejo hrbtenico in s

katerimi se je pred nezgodo veliko ukvarjala, tako poklicno

kot zasebno. Omejena je tudi pri vsakdanjih opravilih, ki

zahtevajo prisiljen položaj. Po nezgodi je morala opustiti

alipinistično udejstvovanje (prej je bila inštruktorica

alpinizma, poučevala je gorske vodnike), ne zmore več iger z

žogo, borilnih veščin, tudi s puško ne more streljati. Poleg

tega je bilo nesporno ugotovljeno, da tožnica zaradi nezgode

trpi tudi hude psihične posledice, ki so nerazdružno

povezane s telesnimi posledicami. Porušili so se ji psihični

kompenzacijski mehanizmi, po poškodbi se je bistveno

spremenilo tožničino dojemanje sebe in okolice, saj je po

nesreči izgubila vse tiste dejavnosti in druženja, ki so ji

pred tem vzdrževali samozavest. Upoštevaje vse navedeno in

dejstvo, da je bila tožnica ob nezgodi stara 30 let, je

pritožbeno sodišče odškodnino iz tega naslova zvišalo za

1,500.000,00 SIT (skupna odškodnina iz tega naslova tako

Pritožbeno sodišče je glede na povedano pritožbi tožnice

delno ugodilo in sodbo v izpodbijanem zavrnilnem delu

spremenilo tako, da je denarno odškodnino za duševne

bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti zvišalo za

1.500.000,00 SIT (4. točka 358. člena ZPP). V ostalem je

pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in sodbo sodišča prve

stopnje v izpodbijanem a nespremenjenem zavrnilnem delu

Glede na zvišanje odškodnine je bilo treba na novo določiti

uspeh tožeče stranke v postopku. Glede na delni uspeh

pritožbe, je tožeča stranka uspela s 83 %, tožena stranka pa

s 17 %. Upoštevaje priznane pravdne stoške tožeče stranke

982.512,00 SIT in tožene stranke 412.500,00 SIT, je po

pobotanju, tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti

745.360,00 SIT pravdnih stroškov pred sodiščem prve stopnje.

Ker tožena stranka s pritožbo ni uspela, nosi po načelu

uspeha v pravdi (154. člen ZPP) sama svoje stroške

pritožbenega postopka. Odločitev o tem je vsebovana v

odločitvi o zavrnitvi njene pritožbe. Tožeča stranka

ZOR člen 173,  177/3,  200,  200/1,  203,  173,  177/3,  200,  200/1,  203.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.