VSK sklep I Cp 934/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-03-01

razveza pogodbe - rok izpolnitve - bistvena sestavina pogodbe

Pravdni stranki sta sklenili pogodbo za nakup avtomobila in

ta pogodba glede na predmet nakupa ni takšna, da bi bil prav

čas dobave predmeta bistvena sestavina pogodbe. Sodišče prve

stopnje je pravilno ugotovilo, da pridejo v poštev določila

126.čl. ZOR. Če hoče upnik razdreti pogodbo, mora pustiti

dolžniku primeren dodatni rok za izpolnitev in če dolžnik ne

izpolni obveznosti v dodatnem roku, nastanejo enake

posledice kot takrat, ko je rok bistvena sestavina pogodbe.

Pritožbi se ugodi, sodba sodišča prve stopnje se

r a z v e l j a v i v 1. in 3.točki izreka in zadeva v tem

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje odločilo, da sta

toženca nerazdelno dolžna plačati tožeči stranki znesek

70.954,47 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25.11.1999

dalje (1. točka izreka), zavrnilo višji tožbeni zahtevek (2.

točka izreka) in tožeči stranki naložilo plačilo pravdnih

stroškov tožencema v višini 130.749,60 SIT z zakonskimi

zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe dalje (3. točka izreka).

Ugotovilo je, da sta pravdni stranki 24.06.1999 sklenili

prodajno pogodbo za osebni avtomobil znamke B. Z dopisom z

dne 26.07.1999 je prvi toženec sporočil tožeči stranki, da

prekinja sporazum za dobavo osebnega avtomobila zaradi

nespoštovanja ustno dogovorjenega deset do

štirinajstdnevnega dobavnega roka. Sodišče je ugotovilo, da

dobavni rok ni bil dogovorjen kot bistvena sestavina pogodbe

in da sta toženca samovoljno odstopila od pogodbe oziroma

odstopa nista izvedla skladno z zakonskimi določili, zato

sta tožeči stranki dolžna povrniti škodo, ki ji je zaradi

takšnega odstopa nastala, in sicer v višini obresti od

zneska 2.351.055,00 SIT (dogovorjena cena vozila

4.300.177,00 SIT minus vnaprej plačani znesek 1.949.122,00

SIT) za čas od 02.10.1999 do prejema kupnine od prodaje

avtomobila drugemu kupcu oziroma do 25.11.1999.

Proti sodbi se pritožujeta toženca v delu, kolikor je

tožbenemu zahtevku ugodeno in proti sklepu o stroških iz

vseh pritožbenih razlogov. Predlagata spremembo tožbe tako,

da se tožbeni zahtevek tožeče stranke v celoti zavrne,

podrejeno pa razveljavitev sodbe v izpodbijanem delu in nato

vrnitev zadeve v novo odločanje. V pritožbi navajata, da

sodišče utemeljuje svojo odločitev na smiselni uporabi 5.

odst. 132. čl. Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR).

Ugotavlja, da v obravnavanem primeru ne gre za vračilo

denarja, gre za škodo, ki je nastala zato, ker je morala

tožeča stranka kljub razdrtju pogodbe s strani tožencev

dobavitelju plačati kupnino za avtomobil v določenem

denarnem znesku. Taka pravna podlaga je zgrešena. Sodišče bi

dejansko moralo zahtevek tožeče stranke obravnavati po

določilih ZOR-a, ki se nanašajo na premoženjsko škodo.

Tožeča stranka uveljavlja škodo v višini zakonskih zamudnih

obresti, vendar je treba škodo dokazati. Škoda je namreč

zmanjšanje nekega premoženja in preprečitev njegovega

povečanja. Nobene teh bistvenih okoliščin tožeča stranka

niti ne zatrjuje niti jih ni dokazala. Za ugotavljanje

zatrjevane škode in njene višine tožeča stranka ni

predložila nobenega dokaza in tudi ni podala ustreznih

navedb. Iz dokazov v spisu ni razvidno, kdaj je bil

avtomobil, ki naj bi bil dobavljen za toženca, naročen, kdaj

je bil plačan, kdaj je bil prodan in ali je bila tožeča

stranka zaradi ravnanja tožencev kaj prikrajšana. Sodba tudi

nima razlogov, zakaj gre tožniku škoda prav v višini

zakonskih zamudnih obresti. Obresti so cena za uporabo

denarja, zamudne obresti pa so obresti, ki se plačajo v

primeru zamujene denarne izpolnitve. Toženca nista bila v

nobeni denarni zamudi in nista uporabljala tujega denarja v

višini 2.351.055,00 SIT, na drugi strani pa tožnik tudi ni

dokazal, da bi moral komurkoli plačati zakonske zamudne

obresti od tega zneska, da bi jih lahko nato prevalil na

toženo stranko kot škodo. Podrejeno pritožnika še navajata,

da se ob določitvi višine škode sodišče tudi ni opredelilo

do plačila avansa v višini 100.000,00 SIT dne 29.06.1999

oziroma je očitno štelo ta znesek kot dano aro, saj tega

zneska ni upoštevalo kot plačilo tožencev tožeči stranki.

Sodišče namreč ugotavlja, da sta toženca vnaprej plačala le

znesek 1.949.122,00 SIT, ni pa upoštevalo dogovorjenega

avansa, ki je zapisan na specifikaciji naročila z dne

24.06.1999. Ta znesek je na specifikaciji opredeljen kot

avans. Tako sta izpovedala tudi toženca, le tožnik trdi, da

naj bi šlo za aro. Vsekakor je bil med strankama dogovorjen

avans in tudi, če bi tožniku šla škoda v višini zakonskih

zamudnih obresti, bi pri obračunu te škode sodišče moralo

upoštevati tudi znesek plačila avansa v višini 100.000,00

SIT. V zvezi z odgovornostjo za škodo sodišče sicer pravilno

ugotavlja, da mora oškodovanec storiti vse, da škode ne bi

bilo, oziroma, da bi bila čim manjša. Sodišče se je

zadovoljilo s podatkom o prodaji spornega vozila drugemu

kupcu, ni pa ocenilo izpovedbe toženca, da tožnik sam ni

ukrenil nič, da bi avtomobil prodal v normalnem času.

Avtomobila ni dekonzerviral in ga razstavil v prodajnem

salonu. Na izpoved tožencev, da avto ni bil pravočasno

razstavljen, tožnik ni imel pripomb. Vse to kaže, da ni

ravnal s potrebno skrbnostjo pri prodaji tega vozila.

Sodišče tudi ni ocenjevalo podatkov iz računa T., d.o.o., z

dne 03.08.1999. Iz računa izhaja, da je rok plačila 60 dni,

kar pomeni, da je že sam dobavitelj v svoj plačilni rok

vkalkuliral normalni čas za prodajo nabavljenega vozila.

Sodišče tudi ni ocenjevalo dejstev, da sta toženca

pravočasno obvestila tožnika o prekinitvi sporazuma za

dobavo osebnega avtomobila dne 26.07.1999, to je teden dni

prej, preden je bil avtomobil dobavljen stranki. Torej je

tožeča stranka imela dovolj možnosti, da stornira naročilo

dobavitelju. Če bi tožnik ravnal s potrebno skrbnostjo, bi

lahko vozilo prodal že najmanj do 02.10.1999. Ne glede na

navedeno tožena stranka še vedno trdi, da je bil dobavni rok

bistven. Toženec je povedal, da je bilo ob podpisu dogovora

rečeno, da je tožnik v stanju zagotoviti vozilo v osmih

dneh, najkasneje pa v 14-ih in dogovora o nakupu vozila ne

bi sklenil, če rok dobave ne bi bil tako kratek. Toženka pa

je izpovedala, da je tožniku povedala, da je bistveno, da se

avto dobavi v roku. Teh izpovedi sodišče ni ocenjevalo in

tudi ne dejstva, da sta toženca takoj plačala poleg zneska

100.000,00 SIT še znesek 1.949.122,00 SIT. Noben normalen

kupec ne bi nakazal 2 mio SIT predplačila, če nima vsaj

ustnega sporazuma, da se posel sklepa pod pogojem, da je

vozilo v roku dobavljeno. Torej sodišče ni upoštevalo

določila 8. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP), pa je to

vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe.

Tožena stranka meni, da je sodišče nepravilno uporabilo

materialno pravo, zagrešilo bistveno kršitev določb iz 14.

tč. 2. odst. 339. čl. ZPP ter zagrešilo bistveno kršitev

pravdnega postopka iz 1. odst. istega člena, kar je vplivalo

V pravdi je bilo med strankama sporno, ali je bil določen

rok izpolnitve in ali je bil določen kot fiksni rok. Sodišče

prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku ugotovilo, da

sta se toženca z zakonitim zastopnikom tožeče stranke

dogovarjala o roku dobave vozila in tudi, če jima je ta v

resnici zagotovil, da bo avtomobil dobavil v roku 14 dni,

toženca nista uspela dokazati, da je bil takšen rok dobave

dogovorjen kot bistvena sestavina pogodbe. V dogovoru o

nakupu vozila z dne 24.06.1999 ni govora o roku dobave

vozila, tega pa tudi ni mogoče zanesljivo zaključiti iz

izpovedi strank in prič, o čemer je sodišče prve stopnje

naredilo pravilne zaključke, s katerimi pritožbeno sodišče

soglaša, in so glede tega trditve v pritožbi neutemeljene,

saj tudi če bi bil za toženo stranko pomemben kratek rok

dobave, to še ne pomeni, da kasnejša dobava zanjo ne bi

imela nobenega pomena več. Pravdni stranki sta sklenili

pogodbo za nakup avtomobila in ta pogodba glede na predmet

nakupa ni takšna, da bi bil prav čas dobave predmeta

bistvena sestavina pogodbe. Sodišče prve stopnje je pravilno

ugotovilo, da pridejo v poštev določila 126. čl. ZOR, ki

določa, da obdrži dolžnik v primeru, če izpolnitev

obveznosti v določenem roku ni bistvena sestavina pogodbe,

pravico, da tudi po izteku roka izpolni svojo obveznost,

upnik pa, da zahteva njeno izpolnitev. Če hoče upnik

razdreti pogodbo, mora pustiti dolžniku primeren dodatni rok

za izpolnitev in če dolžnik ne izpolni obveznosti v dodatnem

roku, nastanejo enake posledice kot takrat, ko je rok

bistvena sestavina pogodbe. Sodišče prve stopnje je

ugotovilo, da toženca nista razdrla pogodbe takoj po preteku

14 dni, vendar pa tožeči stranki nista sporočila, do kdaj

sta pripravljena čakati na izpolnitev. Oprlo se je le na

izpovedbo toženca, da se prej, preden je poslal pisni

odstop, z zakonitim zastopnikom tožeče stranke ni pogovarjal

o tem, da vozila ne želi več in da sta se o tem pogovarjala

le kakšna dva dni pred pisnim odstopom. To ne daje podlage

za zanesljivo ugotovitev, da toženca tožniku nista dala

dodatnega roka za izpolnitev pogodbe, saj sodišče prve

stopnje ni ocenilo navedb tožencev, da sta večkrat urgirala

dobavo avtomobila, da so kljub povpraševanju pri drugih

prodajalcih računali na tožnika in pri drugih prodajalcih

spraševali za možnost, če bi se dalo preko tožnika kupiti

vozilo kakšnega drugega prodajalca (toženec), da so avto

želeli preko tožeče stranke vse do zadnjega dne, ko so nesli

denar drugemu prodajalcu (toženka) in navedb tožene stranke

v pripravljalni vlogi z dne 11.04.2002 v zadevi P 193/99, ki

jo je vpogledalo in prebralo v dokazne namene. V tej vlogi

tožena stranka namreč trdi, da se tožeča stranka ni držala

sporazuma o roku dobave vozila, zato je kršila dogovor in je

tožena stranka šele po mesecu čakanja in večkratnih

telefonskih in osebnih urgencah odstopila od sporazuma in da

sta toženca pri tožeči stranki povpraševala po naročenem

vozilu in obenem tožnika seznanjala o možnosti dobave preko

drugega prodajalca, kar bi kazalo na to, da je bil dan

dodatni rok za izpolnitev pogodbe. Sodišče prve stopnje

zaradi napačnega materialnopravnega stališča ni ugotovilo

vseh za odločitev pravno pomembnih okoliščin, kar je

narekovalo razveljavitev sodbe v ugodilnem delu (v 1. točki

izreka) in posledično tudi v odločbi o stroških, ki jo

tožena stranka prav tako izpodbija, saj je odločitev o

stroških vezana na končni uspeh v sporu. V ponovljenem

postopku naj sodišče prve stopnje ugotovi, ali iz navedb

tožene stranke v pripravljalni vlogi in zaslišanja tožencev

ne izhaja, da je bil tožeči stranki dan dodatni rok za

izpolnitev pogodbe, nato pa odloči o tožbenem zahtevku. Do

pritožbenih navedb, ki niso bile pomembne za odločitev, se

pritožbeno sodišče ni opredeljevalo (čl. 360 ZPP).

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na 3.odst.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.