VSL sklep I Cp 2331/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-10-05

V skladu s pravnim pravilom paragrafa 943 ODZ le iz zgolj ustno, brez

dejanske izročitve sklenjene darilne pogodbe, obdarjenec ni pridobil

tožbene pravice in se je ta morala ustanoviti s pisno listino. Za

veljavno obliko darilne pogodbe je torej potrebna predpisana pisna

oblika ali pa je potrebna dejanska izročitev. Prepustitev

nepremičnine v posest zadostuje za teorijo realizacije zadostno

Overovitev podpisa darilca ni pogoj za veljavnost darilne pogodbe.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba sodišča prve stopnje se

razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev, da

je pokojni S.K. na podlagi darilne pogodbe in pogodbe o dedni

odpovedi z dne 3.11.1980 lastnik nepremičnin, pripisanih pri vl.štev.

319, k.o. P. in nadalje na izstavitev zemljiškoknjižne listine, na

podlagi katere se bo pri vložni številki 319 k.o. P. vpisala

lastninska pravica v korist dedičev po pok. S.K., v roku 15 dni pod

izvršbo. Tožeči stranki je naložilo, da povrne toženi stranki vse

stroške postopka v višini 225.175,00 SIT z zakonitimi zamudnimi

obrestmi, od dneva izdaje sodbe do plačila, v roku 15 dni, pod

Zoper navedeno sodbe vlaga pritožbo tožeča stranka. Uveljavlja vse

pritožbene razloge in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi,

izpodbijano sodbo pa spremeni tako, da tožbenemu zhatevku ugodi,

podrejeno pa izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču

prve stopnje v ponovno odločanje. V zvezi s priposestvovanjem je

sodišče prve stopnje po menju pritožnikov napačno uporabilo

materialno pravo. Pravni prednik tožeče stranke je vedel, da je

sklenil dne 3.11.1980 darilno pogodbo in pogodbo o dedni odpovedi,

zaradi česar je bil prepričan, da je po navedeni pogodbi lastnik

predmetnih nepremičnin. Razlogi so v tem delu nesmiselni in

protislovni. Če bi bil namreč pravni prednik tožečih strank

zemljiškoknjižni lastnik, potem vložitev predmetne tožbe sploh ne bi

bila potrebna. Bistveno je, da nekdo uporablja nepremičnino kot

dobroverni zakoniti posestnik, pri čemer misli, da je stvar, ki jo

ima v posesti njegova oziroma ne ve in ne more vedeti, da ni njegova.

Razlogi so v tem delu nesmiselni in protislovni. Za institut

priposestvovanja ni bistveno zemljiškoknjižno stanje, pač pa je

bistveno, ali stranke sklenejo kakšno pogodbo, na podlagi katere

lahko utemeljeno sebe štejejo za lastnike. Tožeča stranka je predmet

darila vzela v posest, zaradi česar je bila pisna darilna pogodba

tudi realizirana. Dejstvo, da ni bila overovljena, ni bistveno.

Tožniki morajo prav zato vložiti tožbo na izstavitev zemljiškoknjižne

listine. Sodišče napačno ugotavlja, da do realizacije pogodbe ni

prišlo, saj so bile nepremičnine izročene v posest in so tako v

celoti izpolnjeni pogoji iz 73. člena ZOR. Tožeča stranka je dokazni

predlog s postavitvijo izvedenca podala na drugem naroku, ker je šele

tedaj toženec pri zaslišanju zanikal podpis pogodbe.

Nepravilna so materialnopravna stališča prvostopnega sodišča, da

nastane darilna pogodba za nepremičnino s sklenitvijo v pisni obliki

ter z overovitvijo podpisa darovalca in nadalje da sporna v pisni

obliki sklenjena darilna pogodba ni bila realizirana, oziroma da v

konkretnem primeru ni mogoče sprejeti teorije realizacije uzakonjene

v 73. členu ZOR in na tej podlagi ugotoviti veljavnost sporne darilne

V skladu s pravnim pravilom paragrafa 943 ODZ, ki se je v času

sklenitve predmetne darilne pogodbe na podlagi 4. člena Zakona o

razveljavljanju pravnih pravil izdanih pred 6. aprilom 1941 in med

sovražno okupacijo- Ur.list. FLRJ štev. 86/469, uporabljal pri

presoji veljavnosti darilne pogodbe, le iz zgolj ustno, brez dejanske

izročitve sklenjene darilne pogodbe, obdarjenec ni pridobil tožbene

pravice in se je ta pravica morala ustanoviti s pisno listino. Za

veljavno obliko darilne pogodbe je bila torej potrebna predpisana

pisna oblika ali pa je bila potrebna dejanska izročitev, torej

realizacija ustne darilne pogodbe. Že dosedaj v izpodbijani sodbi

povzete dejanske ugotovitve pa upoštevaje navedeno pravilo izkazujejo

drugačen materialnopravni zaključek, kakršnega je sprejelo prvostopno

sodišče. Po teh ugotovitvah sta toženec in pokojni S.K. podpisala

pisno darilno pogodbo, ki je bila predložena davčni upravi zaradi

ugotovitve morebitne davčne obveznosti. Podarjena nepremičnina je

bila obdarjencu izročena v posest oziroma uporabo, uporabljajo pa jo

tudi še dediči po pokojnem obdarjencu kot pravilno opozarja

pritožnik. Te ugotovitve o prepustitvi podarjene nepremičnine v

posest, ki se je nato izvajala, pa tudi povsem jasno izkazujejo za

sprejem teorije realizacije zadostno izpolnitev sklenjene darilne

pogodbe (primerjaj tudi sodbo Vrhovnega sodišča RS opr.štev. II Ips

491/96, z dne 5.3.1998). Izpolnjeni so ob sicer izkazani pisni obliki

darilne pogodbe tako v konkretnem primeru tudi pogoji za uporabo

teorije realizacije v smislu določbe 73. člena ZOR, ki jo je mogoče

uporabiti tudi pri presoji darilnih pogodb. Že te ugotovitve bi torej

več kot zadoščale za zaključek o veljavno sklenjeni darilni pogodbi,

iz katere je dopusten obligacijskopravni zahtevek na izpolnitev

Overovitev podpisa darovalca namreč tudi ni pogoj za veljavnost

darilne pogodbe, kot še nadalje zmotno izhaja iz razlogov izpodbijane

sodbe. Zgoraj citirano določilo ODZ takšnega pogoja za veljavnost

darilne pogodbe ne vsebuje. Overovitev podpisa je bila oziroma je

potrebna kot postopkovna predpostavka za dovolitev vknjižbe

lastninske pravice na podlagi pravnega posla v zemljiškoknjižnem

postopku (primerjaj pravna pravila Zakona o zemljiških knjigah -

paragraf 37/1; zakon je bil objavljen v Službenih novinah kraljevine

Jugoslavije, z dne 1. julija 1930; štev. 146/LIII/307, ki se je kot

pravna pravila uporabljal na podlagi 4. člena Zakona o

razveljavljanju pravnih pravil izdanih pred 6. aprilom 1941 in med

sovražno okupacijo - Ur.list. FLRJ štev. 86/469; vsebinsko enako

določbo je sprejel nato tudi Zakon o zemljiški knjigi v 22. členu;

Ur.list Rs štev. 33/95, in tudi novi ZZK-1 - Ur. l. RS 58/2003 v 33.

členu). Že s sklenitvijo pisne darilne pogodbe pa pridobi obdarjenec

obligacijskopravni zahtevek na izstavitev zemljiškoknjižne listine,

kar vsebinsko oziroma implicite vsebuje tudi zahtevek na ustrezno

overovitev podpisa darovalca, če se ta kot v konkretnem primeru temu

upira, oziroma takšno overovitev ugodilni sodbeni izrek nadomesti

(primerjaj tudi sklep VSL, opr.štev. I Cp 1233/98, z dne 11.11.1999).

Končno tudi ni mogoče pritrditi prvostopnim razlogom, da ni izkazan

darilni namen darovalca. Prvostopno sodišče s temi razlogi ugotavlja

pomanjkanje ustrezne podlage darilne pogodbe (namen pogodbe - kavza

donandi). Takšno dokazno oceno je sodišče prve stopnje sprejelo na

podlagi enostranskega upoštevanja zgolj toženčeve izpovedbe, na da bi

pri tem ocenilo diametralno nasprotno izpovedbo tožnice. Na povsem

jasno izražen darilni "namen" (kavza donandi) pa nasprotno kaže že

sama vsebina pogodbe. V sporni darilni pogodbi sta pogodbeni stranki

zapisali tudi intabularno klavzulo in s tem tudi navzven nedvoumno in

povsem jasno izrazili soglasno pogodbeno voljo, da se na podarjeni

nepremičnini brezpogojno vpiše lastninska pravica v korist

obdarjenca. Ne le, da tudi preostala vsebina predmetne darilne

pogodbe jasno izraža namen podariti nepremičnino tako, da obdarjenec

z vknjižbo pridobi lastninsko pravico, temveč je torej takšen namen

tudi povsem ustrezno formaliziran z zapisanim zemljiškoknjižnim

dovolilom v korist obdarjenca, katerega ni bilo mogoče realizirati le

zato, ker kljub davčno potrjeni pogodbi, darovalec ni hotel overiti

podpisa, kar je bil, kot že pojasnjeno tudi v času sklenitve pogodbe

formalni pogoj za dovolitev vpisa lastninske pravice na podlagi

pravnega posla. Sporni pogodbi torej tudi ni mogoče očitati

pomanjkanje ustrezne podlage (kavze). Če pa je v času sklepanja

pogodbe darovalec pri sebi mislil, da nepremičnine ne podarja temveč

jo le daje v uporabo, tega svojega tihega razmišljanja pa ni sporočil

oziroma izrazil navzven obdarjencu, pa gre kvečjemu lahko za

enostranski miselni pridržek, katerega tudi pri sklepanju darilne

pogodbe ni mogoče upoštevati oziroma na veljavnost sklenjene pogodbe

ne vpliva (teorija izjave pri sklepanju pogodb). Enako ne more biti

neveljavna predmetna pogodba, če si je kasneje po njeni sklenitvi

toženec premislil ali morda obžaloval svojo v pisni obliki jasno

izraženo odločitev. Do sedaj izkazana dejstva - predvsem povsem

nedvoumen zapis darilne pogodbe, ki kot rečeno vsebuje jasno

zemljiškoknjižno dovolilo, ne izkazujejo kakšnih objektivnih

okoliščin, ki bi omogočale zaključek o pravno relevantnem pomanjkanju

darilnega namena darovalca oziroma kazale na to, da izjava volje

darovalca, zapisana v pogodbi, ni bila svobodna in resna.

Ker je sodišče prve stopnje ob povedanem izhajalo iz napačnih

materialnopravnih izhodišč, je nepopolno ugotovilo dejansko stanje

glede pravno odločilnih okoliščin. Predvsem se tudi ni ustrezno

opredelilo do trditev tožene stranke, da podpis na darilni pogodbi ni

njegov, da torej darilne pogodbe ni on podpisal. V novem postopku se

bo moralo sodišče prve stopnje jasno opredeliti tudi do teh

toženčevih trditev, pri čemer pa ne bo smelo, kot je storilo v

dosedanjem postopku to zatrjevano okoliščino oceniti na podlagi

odločitve, s katero je - nepravilno - kot prepozen zavrnilo predlog

tožeče stranke za postavitev izvedenca grafologa. Toženec je namreč

- kot to poudarjajo pritožniki - res šele na drugem naroku za glavno

obravnavo oporekal pristnosti podpisa na pogodbi, kar nasprotno kaže

na to, da je toženec tisti, ki je lahko prekludiran pri navajanju

trditev (1. odstavek 286. člena ZPP, po katerem mora vsaka stranka

praviloma najkasneje na prvem naroku za glavno obravnavo navesti vsa

dejstva, ki so potreba za utemeljitev njenih predlogov in ponuditi

dokaze, ki so potrebni za ugotovitev njenih navedb in se izjaviti o

navedbah in ponujenih dokazih nasprotne stranke). Ker pa je glede

njegovih trditev tudi dokazno breme na njegovi strani, bi moral

toženec tudi predlagati (seveda pravočasno) ustrezne dokaze.

Pritožbeno sodišče je zato moralo pritožbi ugoditi in razveljaviti

izpodbijano sodbo ter vrniti zadevo v novo odločanje sodišču prve

Na druge pritožbene očitke pritožbeno sodišče ni odgovarjalo, saj je

bilo potrebno izpodbijano sodbo razveljaviti iz zgoraj nanizanih

razlogov, ki se nanašajo na pravno odločilne okoliščine.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi člena 165/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.