VSL sodba I Cpg 80/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-12-14

Tisti, ki so v stečajnem postopku prerekali ločitveno pravico, niso

nujni sosporniki v pravdi, na katero je ločitveni upnik napoten na

podlagi drugega stavka petega odstavka 143. člena ZPPSL.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče v celoti zavrglo tožbo

tožeče stranke na ugotovitev ločitvene pravice na nepremičnini parc.

št. X vl. št. Y k.o. Z., ki jo je tožeča stranka vložila na podlagi

napotitvenega sklepa stečajnega senata prvostopnega sodišča pod opr.

št. St 2/2000-48 z dne 21.6.2000 v stečajnem postopku nad dolžnikom

Zoper sklep se pritožuje tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov

po 338. čl. v zvezi s 366. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Ne

strinja se, da sta stečajni dolžnik in tožena stranka kot upnica

nujna sospornika. Iz določb Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in

likvidaciji (ZPPSL) ni razvidno, da bi bilo potrebno tožiti vse

upnike, ki ločitveno pravico prerekajo, in stečajnega dolžnika kot

nujne sospornike. Tudi sicer tožena stranka kot upnica in stečajni

dolžnik nista v nobeni materialnopravni zvezi. Tožeča stranka je bila

napotena na pravdo z dvema sklepoma stečajnega senata in je bila

dolžna po vsakem sklepu vložiti tožbo v prekluzivnem 15-dnevnem roku.

Opozarja tudi, da je bila v času odločanja prvostopnega sodišča v

zadevi, v kateri je uveljavljala tožeča stranka priznanje ločitvene

pravice zoper stečajnega dolžnika I. d.o.o. J. - v stečaju, že izdana

Prvostopno sodišče je tožbo tožeče stranke zavrglo zato, ker se je

postavilo na stališče, da sta stečajni upravitelj in upnica - tožena

stranka, ki sta v stečajnem postopku nad stečajnim dolžnikom I.,

i.p.i. d.o.o., J., prerekala tožeči stranki kot upnici ločitveno

pravico na nepremičnini parc. št. X k.o, vpisane v vl. št. Y k.o. Z.,

nujna sospornika. Zato naj bi bilo mogoče odločati o ločitveni

pravici tožeče stranke samo na en način, torej z enotno sodbo. Tožeča

stanka pa je vložila dve tožbi na ugotovitev prerekane ločitvene

pravice, posebej zoper stečajnega dolžnika in posebej zoper toženo

stranko kot stečajno upnico. Iz tega razloga je, ker je menilo, da ni

izpolnjena procesna predpostavka (pravni interes za vložitev te

tožbe), tožbo tožeče stranke zavrglo, četudi je bila vložena na

podlagi napotitvenega sklepa stečajnega senata v stečajnem postopku

Z zgoraj navedenim stališčem prvostopnega sodišča pa se pritožbeno

sodišče ne strinja. V obravnavanem primeru je bila tožeča stranka kot

ločitveni upnik napotena na pravdo na podlagi drugega stavka petega

odstavka 155. člena ZPPSL (sklicevanje stečajnega sodišča v

obrazložitvi napotitvenega sklepa na tretji odstavek 144. čl. cit.

zakona je napačno). Zato je morala vložiti tožbo zoper vse tiste

subjekte, ki so njeno ločitveno pravico prerekali. V ZPPSL ni

določila, ki bi ločitvenega upnika zavezovalo, da mora z eno tožbo

zajeti kot tožence vse tiste, ki so njegovo pravico prerekali, ker

naj bi bili ti nujni sosporniki. V drugem stavku petega odstavka 143.

čl. ZPPSL je le določeno, da mora v predpisanem roku začeti pravdo,

na katero je napoten. Če želi torej ločitveni upnik doseči, da bo

njegova pravica priznana, nima izbire in mora tožiti vse tiste, ki so

jo prerekali. Če toži le enega ali nekatere od njih, za tožbo sploh

nima interesa, saj njegova ločitvena pravica ne bo mogla biti

upoštevana, ker od vseh, ki so jo prerekali, ne bo priznana. V

takšnem primeru bi lahko sodišče tožbo zavrglo.

Vendar pa to še ne pomeni, da mora ločitveni upnik s tožbo zajeti

prav vse potencialne tožence kot nujne sospornike. To je lahko

nemogoče že iz tehničnih razlogov. Tudi v tem konkretnem primeru je

tožnik prejel dva napotitvena sklepa, pri čemer je v vsakem od njiju

določeno, da mora vložiti tožbo v 15-tih dneh po prejemu sklepa (saj

mu sicer ločitvena pravica ne bi bila priznana, ker je ta rok

prekluziven). Prvostopno sodišče tudi ni upoštevalo, da morajo biti

nujni sosporniki po materialnem pravu v takšni medsebojni zvezi, da

lahko le vsi skupaj upravljajo in razpolagajo s pravicami in zaradi

tega dejstva obstaja zakonska nujnost, da so vsi skupaj toženi. V

konkretnem primeru pa sta imela stečajni upravitelj in toženec kot

drugi upnik različne razloge za prerekanje ločitvene pravice, ki tudi

ne pomenijo iste dejanske in pravne podlage. Zato je zaključek

prvostopnega sodišča, da gre v tem primeru za nujna sospornika,

Kot opozarja pritožba, prvostopno sodišče tudi ni upoštevalo, da je v

času odločanja prvostopnega sodišča tožnik zoper stečajnega dolžnika,

ki je prav tako prerekal njegovo ločitveno pravico, že dosegel

pravnomočno ugodilno sodbo. Da pa se bo lahko njegova ločitvena

pravica upoštevala v stečajnem postopku, mora doseči ugodilno sodbo

tudi v tem postopku (5. odst. 143. čl. ZPPSL). Tožeča stranka ima

tako pravni interes za navedeno tožbo zoper toženo stranko. Ker

prvostopno sodišče o zadevi ni odločalo vsebinsko, ampak je tožbo

nepravilno zavrglo, je pritožbeno sodišče iz vseh razlogov, ki so

navedeni zgoraj, pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in

vrnilo zadevo prvostopnemu sodišču v nov postopek (3. točka 365. čl.

Odločitev o pritožbenih stroških je pridržana za končno odločbo (3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.