VSL sodba II Cp 1730/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-04-20

štipendijska pogodba - neupravičena pridobitev - nesklepčnost tožbe

Odločba tožeče stranke, izdelana na podlagi ZZZPB, je bila podlaga za

izplačilo štipendije in ni bila nikoli razveljavljena. Štipendija, ki

je bila dodeljena za dokončanje šolanja ni bila dana z darilnim

namenom, vendar pa zaradi nedokončanega šolanja ni odpadel namen.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke na

plačilo 234.737,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15.7.2004.

Odločitev je utemeljilo z obrazložitvijo, da tožba ni sklepčna in je

zato na podlagi 3. odst. 318. člena ZPP tožbeni zahtevek zavrnilo.

Proti sodbi se je pritožila tožeča stranka zaradi bistvenih

kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe

materialnega prava in predlagala, da pritožbeno sodišče

izpodbijano sodbo razveljavi in tožbenemu zahtevku ugodi.

Povzema obrazložitev sodišča prve stopnje in ugotavlja, da

je odločitev sodišča prve stopnje zmotna. Strinja se, da je

sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je temeljna

misel odločbe Ustavnega sodišča Republike Slovenije, opr.

št. U-I-10/99-15 v tem, da je vrnitev iz javnih sredstev

izplačane štipendije lahko kot obveznost prejemnika

štipendija določena le v zakonu. Ker ustavno sodišče ni

razveljavilo določbe 36. člena Pravilnika o štipendiranju

(Ur. l. Republike Slovenije, št. 29/93 in nadaljnji; v

nadaljevanju Pravilnik 1993) ugotavlja, da se tudi po

odločitvi Ustavnega sodišča RS o vračilu štipendije odloča v

sodnem postopku, kjer veljajo splošna pravila civilnega

prava. V tem postopku ima tožena stranka možnost

uveljavljanja vseh vrst ugovorov, ki pa jih tožena stranka v

obravnavani zadevi ni izkoristila. Ni ugovarjala ne temelju

ne višini. Toženi stranki je bila štipendija dodeljena za

dokončanje šolanja, oziroma pridobitev določenega poklica,

torej ne z darilnim namenom, temveč s točno določenim

namenom, ki je enak poslovnemu namenu. Če se namen, za

katerega so bila sredstva dana ne uresniči, zakon (4. odst.

210. člena ZOR) določa obveznost vrnitve. Sklicuje se na

odločbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, opr. št. II

Ips 367/2003 z dne 10.6.2004, s katero je ugodilo reviziji

tožeče stranke. V omenjeni zadevi je tožeča stranka svoj

zahtevek sicer utemeljevala na podlagi sklenjene poravnave,

vendar pa meni, da bi Vrhovno sodišče v primeru, da bi

ugotovilo, da 4. odst. 210. člena ZOR ni pravna podlaga za

tožbeni zahtevek, revizijo tožeče stranke zavrnilo. V

nadaljevanju pojasnjuje, kakšna je bila v omenjeni zadevi

odločitev višjega sodišča. Vrhovno sodišče je pravno razlago

višjega sodišča štelo za zmotno in odločilo, da mora

štipendist, ki šolanja ni uspešno zaključil, štipendijo

vrniti. Če ne bi bilo tako, bi vrhovno sodišče zavzelo enako

stališče kot višje in bi ugotovilo, da je sklenjena

poravnava nična. Drugačna pravna razlaga, po kateri bi bili

dolžni štipendijo vrniti le štipendisti, ki so sklenili

poravnavo, bi pomenila neenako obravnavo s štipendisti, ki

poravnave niso sklenili. Uporabljena morajo biti enaka

merila oziroma za vse mora biti enaka uporaba zakona. Ker je

sodišče prve stopnje ugotovilo, da zatrjevana pravna podlaga

ni podana, je napačno uporabilo materialno pravo.

Sodišče druge stopnje soglaša s sodiščem prve stopnje, da

tožba ni sklepčna, da utemeljenost tožbenega zahtevka ne

izhaja iz dejstev navedenih v tožbi (3. odst. 318. člena

ZPP) in se v izogib ponavljanju sklicuje na prepričljive in

izčrpne razloge sodišča prve stopnje. Kot pravilno

pojasnjuje sodišče prve stopnje je bila pravna podlaga za

izplačilo štipendije toženi stranki odločba tožeče stranke

(upravna odločba), izdana na podlagi Zakona o zaposlovanju

in zavarovanju za primer brezposelnosti; ZZZPB; Ur. l. 5/91

in na njem temelječem Pravilniku o štipendiranju - Pravilnik

- Ur. l. 5/93), ki ni bila nikoli razveljavljena. Ker

zakonodajalec vrnitve štipendije ni uredil (obveznost lahko

predpiše le zakonodajalec), je ustavno sodišče z odločbo

U-I-10/99 razveljavilo 35. člen pravilnika, ki je takšno

obveznost nezakonito določal. Sodišče prve stopnje je na

podlagi uveljavljane dejstvene podlage tožbe proučilo možne

obligacijske podlage tožbenega zahtevka (stran 2 in stran 3

sodbe) in prepričljivo obrazložilo, zakaj nobena od njih ne

nudi opore za ugoditev tožbenemu zahtevku.

Sodišče prve stopnje toženi stranki ni odreklo odločanja o

zadevi, zato ni jasno, na kaj meri pritožbeno razlogovanje o

upravičenosti vložitve tožbe pred pristojnim sodiščem in

opozarjanjem na določbo 36. člena Pravilnika, ki ni bil

razveljavljen. Dejstvo, da tožena stranka ni ugovarjala

tožbenemu zahtevku ne po temelju in ne po višini (tožena

stranka na tožbo ni odgovorila), ne pomeni, da je treba

tožbenemu zahtevku ugoditi, kot očitno zmotno meni tožeča

stranka. Če tožena stranka v zakonskem roku ne odgovori na

tožbo, izda sodišče sodbo, s katero ugodi tožbenemu zahtevku

(zamudna sodba), če so izpolnjeni pogoji, ki jih določa 1.

odst. 318. člena ZPP. Če sodišče ugotovi, da utemeljenost

tožbenega zahtevka ne izhaja dejstev, ki so navedena v tožbi

(3. točka 1. odst. 318. člena ZPP) izda sodbo, s katero

tožbeni zahtevek zavrne (3. odst. 318. člena ZPP), kar je

storilo sodišče prve stopnje v obravnavanem primeru. Presoja

sklepčnosti tožbe predstavlja presojo materialnopravne

utemeljenosti zahtevka na podlagi zatrjevanih dejstev.

Tožeča stranka sprejema, da po stališču Ustavnega sodišča

Republike Slovenije, vrnitev iz javnih sredstev izplačane

štipendije lahko predpiše le zakon. Štipendija je bila

dodeljena za dokončanje šolanja oziroma za pridobitev

poklica in res ni bila dana z darilnim namenom, vendar pa je

materialnopravno zmotno stališče pritožnice, da je zaradi

nedokončanega šolanja odpadel namen (enak poslovnemu

namenu). Podlaga (upravna odločba) še vedno obstaja, zato

tožeča stranka, kot je pravilno obrazložilo že sodišče prve

stopnje, ni upravičena zahtevati vrnitve štipendije na

podlagi 4. odst. 210. člena ZOR, pri čemer vztraja v

Primer, na katerega se sklicuje tožena stranka, se ne nanaša

na istovrsten primer, zato tožeča stranka z njim ne more

uspešno izpodbiti pravilnosti sodišča prve stopnje. Tožeča

stranka sama navaja, da je v zadevi, na katero se sklicuje

(odločba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, opr. št. II

Ips 367/2003), tožbeni zahtevek temeljil na sklenjeni

poravnavi, v obravnavani zadevi pa je tožeča stranka kot

podlago za vrnitev štipendije uveljavljala neupravičeno

pridobitev na podlagi 4. odst. 210. člena Zakona o

obligacijskih razmerjih (ZOR). Vrhovno sodišče Republike

Slovenije je v prej omenjeni zadevi tožbenemu zahtevku na

vrnitev štipendije ugodilo, ker je štelo, da sta stranki

dopustno uredili razmerje, nastalo zaradi nedokončanega

šolanja s pogodbo (poravnavo) in da, zaradi kasnejše

razveljavitve v pogodbi navedene pravne podlage, sklenjena

pogodba ni postala neveljavna in nična. Vrhovnemu sodišču

Republike Slovenije se glede upravičenosti zahteve na

podlagi 4. odst. 210. člena ZOR ni bilo treba opredeljevati.

Zmotno je pritožbeno stališče, da bi, če bi ugotovilo, da ni

podlage v 4. odst. 210. čena ZOR, revizijo zavrnilo.

Pravno neupoštevno je tudi sklicevanje tožeče stranke na

neenakost obravnavanja štipendistov v primeru, da bi

obveljalo stališče, ki ga je zavzelo sodišče prve stopnje.

Velja prosto urejanje obligacijskih razmerij, kar pomeni, da

lahko udeleženci prosto urejajo obligacijska razmerja, ne

smejo pa jih urejati v nasprotju z ustavo, s prisilnimi

predpisi ali moralnimi načeli (10. člen ZOR; enako 3. člen

Obligacijskega zakonika: OZ; Uradni list Republike

Ker uveljavljani pritožbeni razlogi niso podani in ker tudi

ni razlogov, na katere mora paziti sodišče druge stopnje po

uradni dolžnosti (2. odst. 350. člena ZPP), je sodišče druge

stopnje zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno ter potrdilo

sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških je odpadla, ker jih tožeča

ZOR člen 210,  210/4,  210,  210/4.  ZPP člen 318,  318.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.