VSL sklep I Cpg 346/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-10-26

Iz določbe 3. odst. 319. člena ZPP, ki se glasi: "Če je v sodbi

odločeno o terjatvi, ki jo je tožena stranka uveljavljala z ugovorom

zaradi pobota, postane odločba o obstoju ali neobstoju take terjatve

pravnomočna," izhaja, da mora biti v pobot uveljavljana terjatev

popolnoma jasno in nedvoumno opredeljena, saj je le na ta način

mogoče preprečiti, da se o njej ne bi ponovno odločilo v kakšni drugi

pravdi ali da se o njej ne bi začela nova pravda. To je pomembno

takrat, ko se v pobot uveljavlja več terjatev, posebno če njihov

seštevek presega tožbeni zahtevek, saj mora biti iz sodbe jasno

razvidno, o kateri ali o katerih nasprotnih terjatvah je odločeno.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo, da v pobot

uveljavljana terjatev tožene stranke do tožeče stranke v znesku

564.967,52 SIT ne obstoji. Zato je razsodilo, da ostane sklep o

izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani opr. št. Ig 2000/00922 z dne

3.2.2000 v veljavi v 1. in 3. točki izreka.

Zoper takšno sodbo je tožena stranka vložila pravočasno pritožbo iz

vseh pritožbenih razlogov. Predlagala je, da sodišče druge stopnje

izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v

novo sojenje. Priglasila je pritožbene stroške.

Tožeča stranka je na pritožbo odgovorila. Predlagala je, da sodišče

druge stopnje pritožbo zavrne in izpodbijano sodbo potrdi. Priglasila

Čeprav vsem pritožbenim navedbam ni mogoče pritrditi, je pritožba

Sodišče druge stopnje bo najprej odgovorilo na tiste pritožbene

navedbe, ki so po njegovi presoji neutemeljene.

Ne drži, da je bila izvršba predlagana le glede zneska 334.887,12 SIT

oziroma da ni bila predlagana tudi glede zneska 229.810,40 SIT po

računu št. Z. Ta račun je bil v naraciji predloga za izvršbo naveden

tako s številko kot tudi z zneskom, njegov znesek pa je bil upoštevan

tudi v petitu predloga (v glavnici 564.647,52 SIT). Naveden ni bil

samo v besedilu "Na podlagi verodostojne listine in sicer: ...", kjer

so bili še enkrat navedeni vsi računi, razen omenjenega. Ta

nedoslednost (gre zgolj za očitno pisno pomoto) pa nima takšnega

pomena, kot mu ga pripisuje tožena stranka, saj se iz predloga za

izvršbo kot celote jasno vidi, na katere vse terjatve se nanaša.

Nenazadnje pa bi se petit predloga za izvršbo lahko začel tudi s

takim besedilom: "Na podlagi navedenih verodostojnih listin ...",

torej brez ponovnega navajanja teh listin.

Prav tako ne drži, da je tožena stranka predlagala izvršbo na celoten

znesek računov št. X in št oziroma da ni upoštevala plačanih delov

teh dveh računov. Glede teh dveh (in tudi drugih) delno plačanih

računov je zahtevala samo še neplačani del glavnice, od celotne

glavnice teh računov pa je zahtevala samo obresti od zapadlosti do

Na to se navezuje tudi pritožbena navedba, ki se nanaša na obrestni

del predloga za izvršbo. Tudi ta navedba ni utemeljena. Tožena

stranka je očitno spregledala, da je tožeča stranka posebej

uveljavljala glavnico (seštevek dolgovanih zneskov iz posameznih

računov, v katerem so upoštevana vsa delna plačila), posebej pa

obresti. Obresti pa je uveljavljala tako, da je njihov tek prikazala

od vseh še neplačanih glavnic hkrati (kumulativno) in kronološko:

najprej za čas od zapadlosti računa št. Ž do delnega plačila tega

računa, nato od tu do zapadlosti računa št. Y, od tu naprej pa spet

do delnega plačila tega računa in tako naprej vse do zapadlosti

računa št. Z. Zato se samo po sebi razume, da seštevek zneskov, od

katerih je tožeča stranka za posamezna obdobja zahtevala obresti, ne

more biti enak znesku zahtevane glavnice, ampak je lahko samo višji.

Tožena stranka tako zgolj s temi ugovori ne bi mogla uspeti.

Tožbenemu zahtevku pa po temelju in višini tudi sicer ni oporekala.

Branila se je namreč samo s pobotnim ugovorom, in sicer tako, da je

na prvem mestu uveljavljala predpravdno pobotanje (ugovor ugasle

terjatve), podrejeno pa pobotanje v pravdi (3. odst. 324. člena

Zakona o pravdnem postopku; ZPP). Ne drži pritožbena navedba, da je

sodišče prve stopnje ugotovilo, da do predpravdnega pobotanja ni

prišlo. Sodišče prve stopnje namreč o tem vprašanju sploh ni zavzelo

nobenega stališča. Vendar pa samo zaradi tega pritožbi še vedno ne bi

bilo mogoče ugoditi. Trditev tožene stranke, da je prišlo do

predpravdnega pobotanja, je bila namreč nesklepčna, saj tožena

stranka ni navedla takšnih dejstev, da bi iz njih izhajalo prenehanje

terjatve tožeče stranke - kot pravna posledica pobotanja. Tako ni

navedla odločilnega dejstva, kdaj in kako je tožeči stranki podala

pobotno izjavo (337. člen Zakona o obligacijskih razmerjih).

Sklepčnost pa je materialnopravna predpostavka utemeljenosti ne samo

tožbenega zahtevka, ampak tudi pobotnega ugovora.

S pobotnim ugovorom, (podrejeno) podanim v pravdi, pa se je sodišče

prve stopnje ukvarjalo, kar je razvidno tako iz izreka kakor tudi iz

obrazložitve izpodbijane sodbe. V zvezi s tem kaže najprej povedati,

da je tožena stranka v ugovoru zoper sklep o izvršbi navedla, da ji

tožeča stranka dolguje 1.529.469,60 SIT (za sanacijo zgradbe) in

304.749,00 SIT (za stroške rednega vzdrževanja), nato pa ugovarjala v

pobot svojo nasprotno terjatev le do višine terjatve tožeče stranke.

Tako oblikovan pobotni ugovor je bil pravilen, saj je nasprotno

terjatev mogoče pobotati le do višine tožbenega zahtevka.

Neutemeljena in celo nerazumljiva je zato pritožbena navedba, da bi

moralo sodišče prve stopnje "odločiti o celotni v pobot uveljavljani

terjatvi, odločilo pa je le glede zneska, ki naj bi bil enak

vtoževani glavnici". Druga točka izreka izpodbijane sodbe je zato

povsem s skladu s pravili pravdnega postopka. Na v pritožbi

postavljeno vprašanje, "kaj pa je z obstojem terjatve, ki presega

vtoževano glavnico", pa si je tožena stranka odgovorila že sama, ko

je v ugovoru zoper sklep o izvršbi (pravilno) navedla, da bo razliko

3. odst. 319. člena ZPP se glasi: "Če je v sodbi odločeno o terjatvi,

ki jo je tožena stranka uveljavljala z ugovorom zaradi pobota,

postane odločba o obstoju ali neobstoju take terjatve pravnomočna."

Iz te določbe izhaja, da mora biti v pobot uveljavljana terjatev

popolnoma jasno in nedvoumno opredeljena, saj je le na ta način

mogoče preprečiti, da se o njej ne bi ponovno odločilo v kakšni drugi

pravdi ali da se o njej ne bi začela nova pravda. To je pomembno

takrat, ko se v pobot uveljavlja več terjatev, posebno če njihov

seštevek presega tožbeni zahtevek, saj mora biti iz sodbe jasno

razvidno, o kateri ali o katerih nasprotnih terjatvah je odločeno.

Kot je bilo že povedano, je tudi v tej zadevi tožena stranka

uveljavljala v pobot več terjatev, in to niti ne samo dve, saj je

samo glede sanacije zgradbe predložila kar deset računov, ki vsak

zase predstavljajo samostojne temelje. Že iz tega naslova je torej

tožena stranka v pobot uveljavljala deset terjatev, katerih seštevek

bistveno presega tožbeni zahtevek, poleg tega pa je uveljavljala še

Iz izpodbijane sodbe ni razvidno, na katero ali na katere terjatve

tožene stranke se nanaša 2. točka izreka (da v pobot uveljavljana

terjatev v znesku 564.967,52 SIT ne obstoji). Ker izpodbijana sodba o

tem nima razlogov, je podana bistvena kršitev določb pravdnega

postopka iz 14. točke 2. odst. 339. člena ZPP. Gre za pritožbeni

razlog, na katerega pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti

(2. odst. 350. člena ZPP). Zato je bilo treba pritožbi ugoditi že iz

tega razloga ter izpodbijano sodbo razveljaviti in vrniti zadevo

sodišču prve stopnje v novo sojenje (1. odst. 354. člena ZPP).

Ne glede na doslej navedeno pa sodišče druge stopnje šteje za

potrebno, da se opredeli še do nekaterih drugih pritožbenih navedb.

Drži pritožbena navedba, da opis nastale škode (priloga B 20) ni

dokaz in da gre le za popis že predloženih računov. V bistvu gre le

za navedbe oziroma dopolnitev navedb tožene stranke. Sodišče prve

stopnje zato ni ravnalo pravilno, ko (očitno ob uporabi določb 286.

člena ZPP) tega "dokumenta" ni upoštevalo.

Strinjati se je mogoče s pritožbeno navedbo, da je dokazna ocena

sodišča prve stopnje o tem, da do škode, ki naj bi jo povzročilo

neurje, ni prišlo, nelogična. Do takega zaključka pač ni mogoče priti

na podlagi izpovedi takratnega direktorja tožeče stranke, da ga o

neurju, ki naj bi povzročilo zatrjevano škodo, ni nihče obvestil, ali

celo na podlagi izpovedi sedanjega direktorja tožeče stranke, da se

V novem sojenju naj sodišče prve stopnje upošteva zgoraj podana

stališča sodišča druge stopnje, sicer pa naj v okviru

materialnoprocesnega vodstva (285. člen ZPP) s toženo stranko najprej

razčisti, katere terjatve (samo do višine tožbenega zahtevka)

uveljavlja v pobot. Nato naj ugotovi materialnopravno podlago

pobotnega ugovora in ponovno oceni že izvedene dokaze ter v zadevi

Odločitev o pritožbenih stroških je pridržana za končno odločbo (3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.