VSL sodba I Kp 148/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-07-13

Sodišče prve stopnje je obdolžencu izreklo za storitev kaznivega

dejanja ogrožanja z nevarnim orodjem pri pretepu ali prepiru po členu

137/I KZ denarno kazen, glede katere pa v skladu s V. in VI. odst.

38. člena KZ ni določilo roka za njeno plačilo, niti sankcije za

primer neuspešne prisilne izterjave in s tem v korist obdolženca

kršilo kazenski zakon, vendar pa je pritožbeno sodišče takšno kršitev

lahko le ugotovilo, saj državni tožilec ni vložil pritožbe zoper

Pritožba obdolženčevega zagovornika se zavrne kot neutemeljena in se

Obdolženec je dolžan kot stroške pritožbenega postopka

plačati povprečnino v višini 120.000,00 SIT.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obd. T. S. spoznalo

za krivega storitve kaznivega dejanja ogrožanja z nevarnim orodjem

pri pretepu ali prepiru po členu 137/I KZ ter mu izreklo denarno

kazen v višini 120.000,00 SIT, mu odvzelo samokres znamke ČZ ter mu v

plačilo naložilo povprečnino kot stroške kazenskega postopka.

Zoper takšno sodbo se je pritožil zagovornik obdolženca

zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka ter

zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in

predlagal, naj sodišče druge stopnje izpodbijano sodbo

spremeni tako, da obdolženca obtožbe oprosti, podrejeno pa

naj sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v

Višji državni tožilec J. Š. iz Vrhovnega državnega tožilstva

Republike Slovenije je v pisnem mnenju predlagal zavrnitev pritožbe.

Sodišče druge stopnje nima pomislekov glede dejanskih

ugotovitev sodišča prve stopnje, ki je ob oceni

obdolženčevega zagovora in prepričljivih izpovedb obeh

oškodovancev, skladnih z vsebino njunih prijav na policijski

postaji, ugotovilo, da so v ravnanju obdolženca podani

(najmanj) znaki kaznivega dejanja ogrožanja z nevarnim

orodjem pri pretepu ali prepiru po I. odst. 137. člena KZ.

Celo sam obdolženec je v svojem zagovoru priznal, da je z

njegove strani za krajo v skladišču osumljena oškodovanca s

pištolo v roki pozval, naj mu izročita ključe svojih

avtomobilov, kar je nedvomno mogoče razumeti kot jasno in z

grožnjo izraženo zahtevo po poplačilu ugotovljenega manjka,

čemur sta se oškodovanca uprla ter že ob podaji ustnih

kazenskih ovadb in ko sta bila zaslišana kot priči na

sodišču podrobneje in skladno opisala ravnanje obdolženca,

ki sta ga vsak zase občutila kot konkretno nevarnost za

svoji telesni integriteti in s tem za močne občutke

ogroženosti. Ni torej dvoma, da je obdolženec z nevarno

situacijo, ki jo je ustvaril ob svoji manipulaciji z orožjem

in istočasno izraženi zahtevi po izročitvi ključev, pri obeh

oškodovancih ustvaril občutek ogroženosti in prestrašenosti,

uresničil najmanj zakonske znake očitanega kaznivega

Ob tem pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve

stopnje v korist obdolženca grobo kršilo kazenski zakon, saj

je tako prvotno vložen, kot tudi modificirani obtožni

predlog obdolžencu (utemeljeno) očital storitev dveh

kaznivih dejanj, pa je sodišče spoznalo za krivega le za eno

kaznivo dejanje, vendar pa državni tožilec na takšno kršitev

ni reagiral z vložitvijo pritožbe. Glede na vsebino pritožbe

obdolženčevega zagovornika pa ob opisu ravnanja obdolženca,

njegov zagovor - vsebino - izpovedb oškodovancev velja še

omeniti, da je državni tožilec očitno spregledal tudi

zakonsko dikcijo opisa kaznivega dejanja samovoljnosti iz

II. odst. 313. člena KZ, po kateri je za opisano ravnanje

zagrožena strožja kazen - zapor do dveh let.

Ni zato mogoče pritrditi nobeni od pritožbenih navedb

obdolženčevega zagovornika, ki zmotno meni, da prepir v

izreku sodbe ni konkretiziran in da zato sodbe v tem

bistenem delu ni mogoče preizkusiti. Iz izreka namreč jasno

izhaja, da se je obdolženec z obema oškodovancema sprl

zaradi manjka blaga v skladišču, kar nedvomno pomeni dovolj

natančno konkretizacijo tega zakonskega znaka očitanega

kaznivega dejanja ter je sodišče prve stopnje v razlogih

izpodbijane sodbe tudi podrobno to trditev iz izreka

obrazložilo in utemeljilo z izvedenimi dokazi. Več kot

očitno je, da oškodovanca nista hotela ključe od svojih

osebnih avtomobilov izročiti obdolžencu (za poplačilo

"dolga") ter je slednji s tem, ko je svojo zahtevo po

izročitvi ključev podkrepil z repetiranjem in nastavitvijo

pištole na glavo enega od oškodovancev in nato nameritvijo

iste pištole še v drugega oškodovanca (uporaba resne grožnje

z napadom na njuno življenje ali telo), objektivno in

subjektivno dal obema vedeti, da bi lahko orožje tudi

uporabil. Zmotna je zato ocena pritožnika, da tako

ugotovljeno dejansko stanje še ne more pomeniti prepira. Ob

tem je povsem nepomembna laična pripomba oškodovanega D. v njegovi

zaključni besedi, na katero opozarja pritožnik, še manj pa navedba

državnega tožilca v njegovi repliki ob zaključku glavne obravnave.

Protispisna pa je pritožbena trditev, da sta oškodovanca z namenom,

da jima ne bi bilo treba poravnati dolgovanega zneska, obdolženca

lažno obremenila s storitvijo kaznivega dejanja, saj je, kot že

rečeno, obdolženec sam priznal, da je od obeh oškodovancev zahteval

ključe njunih avtomobilov s pištolo v roki. Ker pritožnik v svoji

pritožbi ni obrazložil, zakaj naj bi sodišče neutemeljeno zavrnilo

dokazni predlog za zaslišanje priče I. R., ki je bila vseskozi

prisotna pri obravnavanem dogodku in torej tega dela pritožbenih

navedb sploh ni mogoče preizkusiti, ter je nasprotno sodišče prve

stopnje razloge za takšno odločitev obrazložilo v razlogih

izpodbijane sodbe, je pritožbeno sodišče tudi v tem delu

Na podlagi navedenega sodišče druge stopnje zato ocenjuje,

da nobeden od uveljavljanih pritožbenih razlogov ni podan

ter je izpodbijana sodba zakonita. Pritožba sicer izrecno ne

izpodbija sodbe v odločbi o kazni, ker pa pritožba zaradi

zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, podana v

korist obdolženca, podana v korist obdolženca, obsega tudi

pritožbo zoper odločbo o kazni, je sodišče druge stopnje

sodbo preizkusilo tudi v tem delu in pri tem ugotovilo, da

je sodišče prve stopnje upoštevalo in ovrednotilo vse

okoliščine, ko se je odločilo za izrek denarne kazni, pri

čemer pa je slednja prej prenizka kot obratno. Sicer pa je

tudi v zvezi z izrekom denarne kazni sodišče prve stopnje

kršilo kazenski zakon v korist obdolženca, saj ob njenem

izreku ni določilo roka za njeno plačilo, niti sankcije za

primer neuspešne prisilne izvršbe, kar je v nasprotju s V.

in VI. odst. 38. člena KZ. Ob dejstvu, da državni tožilec

pritožbe ni vložil ter izpodbijana sodba tudi sicer nima

kršitev zakona iz I. odst. 383. člena ZKP, je pritožbeno

sodišče sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Ker obdolženčev zagovornik s svojo pritožbo ni uspel, bo

moral obdolženec plačati tudi stroške pritožbenega postopka

v obliki povprečnine, katere višino je sodišče določilo

glede na obseg in trajanje postopka, upoštevalo pa je tudi

KZ člen 38,  38/4,  38/5,  38,  38/4,  38/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.