VSL sklep I Kp 1616/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-05-25

povzročitev prometne nesreče iz malomarnosti - vzročna zveza

Ravnanja kolesarke tudi ni mogoče primerjati s peščevim prečkanjem

ceste, kot je to storil izvedenec K. in kot to zatrjuje v obtožnem

predlogu državni tožilec, ko obdolžencu očita preveliko hitrost in

vožnjo po levem voznem pasu, ko je kolesarka pred prehodom za pešce

prečkala cesto. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je

kolesarka peljala v isti smeri kot obdolženec, bi morala peljati po

cestišču, ter se pred nameravanim zavijanjem v levo prepričati, če to

lahko varno stori tako, da bi najprej pogledala nazaj in šele, če bi

ji oddaljenost obdolženčevega vozila to dopuščala, pravočasno in

nedvoumno nakazala spremembo smeri vožnje z roko in se pomakniti

proti sredini. Ker pa izvedeni dokazi ne potrjujejo, da bi ravnala

tako, se nakazuje, da je kolesarka kršila dolžnostno ravnanje, ker je

zapeljala čez cesto pred prehodom za pešce in se torej nakazuje, da

je vzrok za nezgodo njena nepravilna vožnja. Takšno njeno

protipredpisno ravnanje pa je lahko zmanjšalo možnost, da bi

obdolženec pravočasno predvidel nevarnost. Zato bi bilo potrebno

skrbneje pretehtati ali je ravnanje kolesarke za obdolženca

predstavljalo presenečenje, kot se zagovarja tudi sam, oziroma bi

sodišče moralo ugotoviti, v kolikšni meri je bilo takšno nepravilno

ravnanje kolesarke glede na konkretne okoliščine za obdolženca

Pritožbi zagovornice obdolženega S. F. se ugodi, izpodbijana sodba se

razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obdolženega S.

F. spoznalo za krivega kaznivega dejanja po I. odst. 325. čl. KZ in

mu izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo kazen en mesec

zapora s preizkusno dobo dveh let. Obdolžencu je v plačilo naložilo

- okrožni državni tožilec zaradi odločbe o kazenski sankciji s

predlogom, da se obdolžencu izreče denarna kazen ter stranska

kazen prepoved vožnje motornega vozila B kategorije in

- zagovornica obdolženca iz vseh pritožbenih razlogov po 370. čl.

ZKP in predlagala, da se izpodbijana sodba spremeni tako, da se

obdolženca oprosti, podrejeno pa, da se sodba razveljavi in zadeva

vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Po preizkusu izpodbijane sodbe in pritožbenih navedb zagovornice

pritožbeno sodišče ugotavlja, da pritožnica utemeljeno navaja, da

sodišče prve stopnje ni pravilno ugotovilo vseh odločilnih dejstev

ter je zato dejansko stanje ostalo nepopolno ali celo zmotno

ugotovljeno. Temeljni upravičeni očitek pritožnice je, da se sodišče

prve stopnje ni ukvarjalo z vprašanjem vožnje kolesarke M. V. Sodišče

prve stopnje je namreč sledilo obtožbi, da je kolesarka prečkala

vozišče neposredno pred prehodom za pešce, kar pomeni, da je ravnanje

kolesarke presojalo kot pričakovano oviro - pešca. To pa ni pravilno,

saj je po določbah 46. in 58. tč. 19. čl. Zakona o varnosti cestnega

prometa kolesar voznik, ki na cesti vozi enosedno vozilo in je dolžan

voziti po cesti ali delu ceste, ki je namenjen prometu tiste vrste

vozil, kateremu pripada njegovo vozilo (čl. 21/1 ZVCP). Kot voznik pa

se je dolžan pred vsako spremembo smeri vožnje prepričati ali to

lahko stori brez nevarnosti za druge udeležence v cestnem prometu in

mora svojo namero pravočasno in nedvoumno nakazati s predpisanim

Sodišče prve stopnje je svojo odločitev, da je obdolženec povzročil

prometno nesrečo iz malomarnosti, ker je vozil prehitro in po levem

voznem pasu, oprlo predvsem na mnenje izvedenca ing. K., ki pa je v

nasprotju z izvedenimi dokazi izhajal iz predpostavke, da se je

kolesarka, ki je pred tem vozila v isti smeri kot obdolženec po

hodniku za pešce, preden je zapeljala levo na dovoz za pokopališče,

ustavila. Hkrati pa je zatrjeval, da po tehnični plati ni mogoče

ugotoviti, ali je samo zmanjšala hitrost ali pa se je ustavila. Ker

njegovo mnenje izhaja iz predpostavke, da se je ustavila, hkrati pa

sodišče v razlogih sodbe sprejema izpovedbo oškodovankine matere, da

se je M. V. pred zavijanjem le ozrla levo, je vprašljiva zanesljivost

s strani izvedenca ugotovljene časovno potne analize, na katero je

sodišče oprlo sodbo. Na to je obramba obdolženca opozarjala že med

postopkom in predložila pripombe strokovnjaka ing. S., iz katerih se

nakazuje, da je bilo mesto trčenja 6 metrov pred prehodom za pešce in

ne 3 metre od prehoda, kot je ugotovil izvedenec K. To pa bi hkrati

tudi pomenilo, da je bila oddaljenost obdolženčevega vozila v

trenutku pričetega zavijanja kolesarke v levo ne 73 metrov, kot je

ugotovil ing. K., temveč krajša (po navedbah ing. S. le 47 metrov).

Navedene pripombe strokovnjaka izvedencu K. niso bile predočene oz.

izvedenec ni podal izračuna ob takšni varianti, ki je za obdolženca

ugodnejša in podprta z izvedenimi dokazi.

Ravnanja kolesarke tudi ni mogoče primerjati s peščevim prečkanjem

ceste, kot je to storil izvedenec K. in kot to zatrjuje v obtožnem

predlogu državni tožilec, ko obdolžencu očita preveliko hitrost in

vožnjo po levem voznem pasu, ko je kolesarka pred prehodom za pešce

prečkala cesto. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je

kolesarka peljala v isti smeri kot obdolženec, bi morala peljati po

cestišču, ter se pred nameravanim zavijanjem v levo prepričati, če to

lahko varno stori tako, da bi najprej pogledala nazaj in šele, če bi

ji oddaljenost obdolženčevega vozila to dopuščala, pravočasno in

nedvoumno nakazala spremembo smeri vožnje z roko in se pomakniti

proti sredini. Ker pa izvedeni dokazi ne potrjujejo, da bi ravnala

tako, se nakazuje, da je kolesarka kršila dolžnostno ravnanje, ker je

zapeljala čez cesto pred prehodom za pešce in se torej nakazuje, da

je vzrok za nezgodo njena nepravilna vožnja. Takšno njeno

protipredpisno ravnanje pa je lahko zmanjšalo možnost, da bi

obdolženec pravočasno predvidel nevarnost. Zato bi bilo potrebno

skrbneje pretehtati ali je ravnanje kolesarke za obdolženca

predstavljalo presenečenje, kot se zagovarja tudi sam, oziroma bi

sodišče moralo ugotoviti, v kolikšni meri je bilo takšno nepravilno

ravnanje kolesarke glede na konkretne okoliščine za obdolženca

Ker sodišče prve stopnje prometne nesreče ni obravnavalo v nakazani

smeri, je utemeljena pritožba obdolženčeve zagovornice, da je bilo

dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovljeno, zato je pritožbeno

sodišče njeni pritožbi ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in

zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V ponovljenem postopku bo moralo sodišče postaviti novega izvedenca

cestno prometne stroke, ki bo na podlagi skice prometne nesreče,

zapisnika o ogledu in upoštevajoč že izvedene dokaze o vožnji

kolesarke, ugotovil gibanje oškodovanke pred trčenjem, mesto trčenja,

hitrost obdolženčeve vožnje pred zaviranjem in položaj njegovega

vozila pred zaviranjem, podal časovno potno analizo in ugotovil, pri

kakšni hitrosti bi obdolženec trčenje preprečil. Sodišče pa bo moralo

ugotoviti, ali je bilo ravnanje kolesarke za obdolženca predvidljivo

ter ali je imel objektivne možnosti, da s primerno hitrostjo nezgodo

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.