VSL sodba I Cp 2189/04
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-09-07

Po razveljavitvi izročilne pogodbe, s katero je izročitelj izročil

prevzemnikoma nepremičnine, v katere sta vlagala svoja sredstva in z

njimi povečala njihovo vrednost, lahko slednja uveljavljata le

ustrezno denarno nadomestilo, ker se vgrajenih in vsajenih stvari ne

da ločiti od nepremičnine, ne moreta pa zahtevati stvarnopravnega

deleža oziroma priznanja lastninske pravice na nepremičnini v višini

njunega vložka v nepremičnino v ustreznem razmerju do vrednosti

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Okrožno sodišče v Novem mestu je zavrnilo tožbeni zahtevek, da sta

tožnika solastnika stanovanjske hiše z dvoriščem in funkcionalnim

zemljiščem z naslovom Ivanja vas .., parc. št. 51 stavbišče in parc.

št. 406 travnik v naravi sadovnjak, vpisanih pri vl. št. .. k.o.

M, vsak do 1/3, ter da so toženci, kot dediči po pokojnem M.

Z., dolžni tožnikoma izstaviti zemljiškoknjižno listino, na podlagi

katere bosta lahko izposlovala vpis solastninske pravice pri zgoraj

navedenih nepremičninah vsak do 1/3, ker bo sicer takšno listino

nadomestila pravnomočna sodba. Odločeno je bilo, da sta tožnika

dolžna povrniti tožencem pravdne stroške v znesku 229.088,00 SIT z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27.5.2004 do plačila.

Zoper sodbo se je pritožila tožeča stranka. Izpodbija jo iz vseh po

338. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP) predvidenih pritožbenih

razlogov. Navaja, da z neutemeljeno zavrnjenim zahtevkom uveljavlja s

113. členom Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR) vzpostavljeno ji

pravico kondikcijskega oziroma vrnitvenega zahtevka, s katerim

zahteva vrnitev izpolnjenega tako, da tožnika postaneta solastnika

nepremičnine do skupno 2/3. Nepremičnina, v katero je tožeča stranka

vlagala v naravi, obstaja. Njena osnovna vrednost pa se je zaradi

vlaganj bistveno povečala. Vrnitev v naravi je zato v celoti mogoča

in primerna, nemogoča pa vrnitev izpolnitve, opravljene v obliki

nudenih storitev. Vrnitev v obliki vzpostavitve solastninskega deleža

bi bila neprimerna le, če bi bila vlaganja tožnikov po obsegu

izvedenih vlaganj vrednostno majhna, ne pa ocenjena na 2/3 prvotne

vrednosti nepremičnine. Da bi se ugotovilo natančno razmerje med

prvotno vrednostjo nepremičnine in vrednostjo opravljenih vlaganj v

nepremičnino ter njeno novo povečano vrednostjo po opravljenih

vlaganjih bi moralo sodišče izvesti vse predlagane dokaze, zlasti pa

dokaz z izvedencem gradbene stroke. Izkazalo bi se, da je vrnitveni

zahtevek primeren in utemeljen. Sodišče je v zvezi s tem napačno

uporabilo materialno pravo oziroma določbo 113. člena ZOR. Tožnika

predlagata, da se njuni pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje

razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje, pri

čemer pa zaznamujeta tudi pritožbene stroške.

Tožena stranka na pritožbo ni odgovorila.

Pritožbeno sodišče ni ugotovilo bistvenih procesnih kršitev, na

katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti, konkretnih procesnih

kršitev pa pritožnika ne uveljavljata. Ta pritožbeni razlog zato ni

podan. Pritožbeno sodišče pa tudi ugotavlja, da je sodišče prve

stopnje pravilno uporabilo določbo 113. člena ZOR, ki jo tožeča

stranka navaja kot pravno podlago svojemu zahtevku in ki ustreza tudi

trditveni podlagi tožbe. Sklenjena izročilna pogodba z dne 18.2.1994,

s katero je pokojni M. Z. izročil tožnikoma nepremičnine vl. št. 14..

k.o. G. in vl. št. 11.. k.o. M., je bila s pravnomočno sodbo z dne

18.10.2000 razveljavljena. Glede na določbo 113. člena ZOR je tisto,

kar je bilo izpolnjeno v zvezi s to pogodbo, treba vrniti, če to ni

mogoče ali če narava tistega, kar je bilo izpolnjeno nasprotuje

vrnitvi, pa je treba dati ustrezno denarno nadomestilo. Tožnika sta

zatrjevala, da sta opravila znatna investicijska vlaganja v

nepremičnine. Torej bi lahko zahtevala le povrnitev investicij glede

na tožbene navedbe, ki dopuščajo zaključek, da ni mogoča vrnitev

tistega, kar je bilo vgrajeno v objekt ali vsajeno v zemljišče. Zato

bi lahko zahtevala le povračilo svojih vložkov v denarju, kot

pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje, ne moreta pa zahtevati

stvarnopravnega deleža oziroma priznanja lastninske pravice po

razveljavitvi izročilne pogodbe na nepremičninah, ki so jim bile

izročene. Če bi obveljalo stališče pritožnikov, bi jima ne bilo le

vrnjeno tisto, kar sta vlagala, ampak bi pridobila tudi zemljišče, do

katerega pa po razveljavitvi izročilne pogodbe, na podlagi katerega

sta ga pridobila, in ki pripade nazaj izročitelju, nista upravičena.

Ker je po prepričanju pritožbenega sodišča prvostopenjsko sodišče

pravilno uporabilo dločbo 113. člena ZOR, tudi ni bilo potrebno

ugotavljati (glede na stvarnopravni zahtevek) višine investicijskih

vlaganj tožeče stranke in razmerja med prvotno vrednostjo in sedanjo

vrednostjo nepremičnin. Zato je tudi očitek pritožnikov, ki meri na

nepopolno ugotovljeno dejansko stanje, neutemeljen. Pritožbeno

sodišče je glede na vse navedeno pritožbo obeh tožnikov kot

neutemeljeno zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo na podlagi 353.

Tožeča stranka bo morala sama nositi svoje stroške pritožbenega

postopka, ker v njem ni bila uspešna. Odločitev o tem je vsebovana že

v odločitvi o zavrnitvi pritožbe, podlago pa ima v določbi 165. in

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.