VSL sodba I Cp 579/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-10-26

Pri razlagi splošnih določil se ni treba držati dobesednega pomena

uporabljenih izrazov, temveč je treba iskati skupen namen

pogodbenikov in določilo razumeti tako, da usreza načelom

obligacijskega prava. Tožena stranka v času vožnje ni imela

veljavnega vozniškega dovoljenja, česar se je morala zavedati, očitno

pa tudi ni bila sposobna zaradi bolezni podaljšati veljavnosti

vozniškega dovoljenja. V takšnem primeru ne moremo govoriti o

ustreznosti vozniškega dovoljenja, saj je to lahko le tisto, ki je

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo v celoti ugodilo

regresnemu zahtevku tožeče stranke ter naložilo toženi, da je tožeči

dolžna plačati znesek 6.435.722,00 SIT s pripadajočimi obrestmi ter

ji povrniti pravdne stroške v višini 430.664,00 SIT.

Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka in navaja, da določila

Splošnih pogojev za zavarovanje avtomobilske odgovornosti AO 97

nesporno določajo, da zavarovanec izgubi svoje pravice iz

zavarovanja, če upravlja vozilo oseba brez ustreznega vozniškega

dovoljenja, ki je predpisano za to kategorijo vozila, ali je izrečen

varnostni ali varstveni ukrep, razen če vozilo upravlja vozniški

kandidat pri učenju vožnje ob upoštevanju predpisov, ki urejajo ta

pouk. Gre za pogoje po vnaprej natisnjeni vsebini, zato je treba

nejasna določila razlagati v korist druge stranke. Sodišče prve

stopnje je določila pogodbe razložilo v škodo tožene stranke, ko je

ustreznost vozniškega dovoljenja izenačilo z neveljavnostjo. Tožena

stranka je imela do obravnavane nesreče 33 let in 3 mesece vozniškega

staža B kategorije, zato je vozilo upravljala z ustreznim vozniškim

dovoljenjem, katerega veljavnost pa je res potekla. Iz kasnejših

splošnih pogojev PG AOD 03-2 izhaja, da so se ti spremenili v to

smer, da sedaj izgubi zavarovanec svoje pravice, če ni imel

veljavnega vozniškega dovoljenja tiste oziroma tistih kategorij, v

katero spada vozilo, ki ga je vozil. To kaže, da je tožeči stranki

povsem jasno, da gre pri zavarovalni pogodbi, ki se uporablja od 10.

februarja 2003, za povsem drugačen razlog glede veljavnosti

vozniškega dovoljenja, kot pa je naveden v Splošnih pogojih za

zavarovanje avtomobilske odgovornosti AO 97. Teh dveh različnih

določil tako ni mogoče enačiti. Da izenačevanje ustreznosti in

veljavnosti vozniškega dovoljenja ni mogoče, pa dokazujejo tudi

splošni pogoji za zavarovanje avtomobilskega kaska, kjer zavarovanec

izgubi svoje zavarovalne pravice, če vozilo upravlja oseba brez

ustreznega vozniškega dovoljenja, kjer pa je v nadaljevanju še

preciznejša določba splošnih pogojev, ki pravi, da se šteje, da je

voznik brez ustreznega vozniškega dovoljenja tudi, ko vozilo upravlja

v času, za katerega mu je bilo to dovoljenje uradno odvzeto.

V času nezgode, ki jo je povzočil toženec, dne 14.9.1998 so bili del

zavarovalne pogodbe Splošni pogoji za zavarovanje avtomobilske

odgovornosti AO 97. Ti v 2. točki 1. odstavka 3. člena, ki ureja

izgubo zavarovalnih pravic, določajo, da zavarovanec izgubi svoje

pravice iz zavarovanja, če upravlja vozilo oseba brez ustreznega

vozniškega dovoljenja, ki je predpisano za to kategorijo vozila, ali

ji je izrečen varnostni ali varstveni ukrep, razen če vozilo upravlja

vozniški kandidat pri učenju vožnje ob upoštevanju predpisov, ki

urejajo ta pouk. Med pravdnima strankama ni sporno, da je tožencu

vozniško dovoljenje poteklo dne 27.5.1998, torej skoraj štiri mesece

pred nezgodo. Zakon o varnosti cestnega prometa (Ur.l. RS 30/98,

ZVCP) v 6. odstavku 123. člena določa, da veljavnost vozniškega

dovoljenja preneha s potekom roka veljavnosti, za katerega je izdano

oziroma z dnevom pravnomočnosti sodbe, s katero je bil izrečen

varnostni ukrep odvzema vozniškega dovoljenja. Bistvo pritožbenih

navedb je v tem, da je sodišče napačno razlagalo citirane splošne

pogoje s tem, ko je neveljavno vozniško dovoljenje tolmačilo kot

neustrezno. Razlago pogodb je v tistem obdobju urejal Zakon o

obligacijskih razmerjih (Ur.l. SFRJ, št. 29/78, 39/85, 2/89 in 57/89,

ZOR), ki je v 99. členu določal, da se določila pogodbe uporabljajo

tako, kot se glasijo. Pri razlagi splošnih določil se ni treba držati

dobesednega pomena uporabljenih izrazov, temveč je treba iskati

skupen namen pogodbenikov in določilo razumeti tako, da ustreza

načelom obligacijskega prava. Iz 100. člena citiranega zakona pa je

nadalje razvidno, da je nejasnost določila v primeru pogodbe

sklenjene po vnaprej natisnjeni vsebini potrebno razlagati v korist

druge stranke. ZVCP termina ustreznosti vozniškega dovoljenja res ne

pozna, vendar pa je bil nedvomno namen pogodbenikov, da v tem členu

uredita izgubo zavarovalnih pravic za primer, kadar vozilo upravlja

oseba, ki nima te pravice. Na to kažejo tudi nadaljnji primeri iz

citiranega 3. člena, ki govorijo o izgubi zavarovalnih pravic zaradi

alkoholiziranosti in uživanja mamil.127. člen ZVCP pa določa, kdaj

ima oseba pravico voziti motorno vozilo in sicer, kadar je telesno in

duševno zmožna voziti motorno vozilo, je izpolnila predpisano starost

za vožnjo motornih vozil, ima veljavno vozniško dovoljenje tiste

kategorije, v katero spada vozilo, ki ga vozi, ima v času, ko vozilo

vozi, veljavno vozniško dovoljenje oziroma ji vozniško dovoljenje ni

odvzeto ali začasno odvzeto, oziroma se ji ne izvršuje izrečena kazen

oziroma varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila, določene

vrste ali kategorije in uporablja pripomočke za vožnjo, ki so vpisani

v njenem vozniškem dovoljenju. Tožena stranka v času vožnje ni imela

veljavnega vozniškega dovoljenja, česar se je morala zavedati, očitno

pa tudi ni bila sposobna zaradi bolezni podaljšati veljavnosti

vozniškega dovoljenja (na kar kaže kasneje opravljen zdravniški

pregled, po katerem je bilo tožencu dovoljenje tudi začasno odvzeto).

Kot takšna je sodelovala v prometu in povzročila težko prometno

nezgodo. Zato ima prvostopna sodba prav, ko zaključi, da v takšnem

primeru ne moremo govoriti o ustreznosti toženčevega vozniškega

dovoljenja, saj je bilo le-to neveljavno, toženec pa tudi sicer

zaradi zdravstvenega stanja ni imel pravice voziti motornega vozila.

Prav iz omenjenega razloga je bilo vozniško dovoljenje tudi časovno

omejeno, skladno z določilom 5. odstavka 123. člena ZVCP. Torej ne

gre le za to, da bi imelo dovoljenje formalno pomanjkljivost, ker

le-to ni bilo podaljšano, temveč toženec tudi ni izpolnjeval pogoja

glede telesne in duševne zmožnosti voziti motorno vozilo. Pritožnik

se sicer sklicuje na vnaprej natisnjeno vsebino splošnih pogojev,

vendar po oceni pritožbenega sodišča v konkretnem primeru ni mogoče

šteti, da gre pri uporabi besedne zveze neustreznost vozniškega

dovoljenja za tako nejasen pojem, da ga ne bi bilo mogoče razložiti

glede na namen citiranega člena in splošne norme obligacijskega

prava. Ustrezno vozniško dovoljenje je namreč lahko le tisto, ki je

tudi veljavno. Pri tem v pritožbi priloženi splošni pogoji

zavarovanja avtomobilskega kaska in splošni pogoji AO O3 na kažejo na

drugačno razlago pojma ustreznosti, pri čemer je v kasnejših pogojih

ta pojem le nadomeščen s pojmom veljavnosti, brez vsebinskih

sprememb. Sicer pa pritožbeno sodišče v skladu z določilom 337. člena

Zakona o pravdnem postopku (prečiščeno besedilo, Ur.l.RS 36/04, ZPP)

ne more upoštevati na novo predloženih listin, saj pritožnik z

ničemer ne izkazuje, zakaj le-teh ni predložil že v predhodnem

Ker je pritožbeno sodišče ugotovilo, da zatrjevani pritožbeni razlogi

niso podani, pa tudi ne razlogi, na katere mora sodišče ob preizkusu

paziti po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo in izpodbijano sodbo

Ker tožena stranka s pritožbo ni uspela, sama krije svoje stroške

pritožbenega postopka (154. v zvezi s 165. členom ZPP).

ZOR člen 99,  100,  99,  100.  ZVCP člen 123,  127,  123,  127.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.