VSK sodba I Cpg 284/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-10-06

prodajna pogodba - zamudne obresti - dokazno breme

Dolžnik, ki zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti,

dolguje poleg glavnice tudi zamudne obresti. Pri zamudnih

obrestih gre torej za dajatev, do katere je upnik upravičen

že na podlagi zakona. Glede na to je pravilen zaključek

sodišča prve stopnje, da je bila tožena stranka tista, ki bi

morala dokazati obstoj z njene strani zatrjevanega dogovora

med pravdnima strankama o neplačevanju obresti za terjane

Pritožba tožene stranke se zavrne in se v izpodbijanem delu

Z izpodbijano sodbo in sklepom je sodišče prve stopnje: 1.)

sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Kopru, opr.št. In

116/2003 z dne 18.9.2003 vzdržalo v točki 1 in 3 izreka v

veljavi tako, da mora tožena stranka v roku 15 dni plačati

tožeči stranki glavnico v znesku 13.924.530,42 SIT z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od 26.9.2003 do plačila ter

izvršilne stroške v znesku 76.561,00 SIT z zakonskimi

zamudnimi obrestmi od 18.9.2003 do plačila; glede zneska

25.422,10 SIT pa je prej navedeni sklep o izvršbi v točki 1

razveljavilo in tožbeni zahtevek v tem delu zavrnilo; 2.) v

tč. 1 navedeni sklep o izvršbi zaradi umika tožbe (pomotoma

izpadlo: za znesek 5.725.064,07 SIT) v točki 1 izreka

razveljavilo in postopek v tem delu ustavilo; 3.) toženi

stranki naložilo, da mora v roku 15 dni plačati tožeči

stranki nadaljnje pravdne stroške v znesku 597.349,90 SIT z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12.7.2004 do plačila.

Proti navedeni sodbi je smiselno v delu, s katerim je bilo

tožbenemu zahtevku zoper njo ugodeno, tožena stranka po

svojem pooblaščencu vložila pritožbo iz vseh zakonskih

pritožbenih razlogov in predlagala njeno razveljavitev ter

vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. V

pritožbi vztraja na stališču, da tožeči stranki ne pripadajo

zakonske zamudne obresti, ki predstavljajo bistveni del

zneska, ki ga ta zahteva. Sodišče ni obrazložilo, zakaj ni

verjelo toženi stranki, da je dogovor o neplačilu zakonskih

zamudnih obresti obstajal, oziroma zakaj je verjelo tožeči

stranki, da tega dogovora ni bilo. V obrazložitvi je navedlo

v oklepaju le "izpoved priče A.S.", pri čemer pa ni navedlo,

kaj je priča izpovedala in zakaj šteje njeno izpoved za

verodostojno in prepričljivo. Gre za ključno dejstvo, torej

obstoj ali neobstoj dogovora glede zamudnih obresti, ki

sploh ni obrazloženo in zato ga tožena stranka ne more

učinkovito izpodbijati. Po drugi strani pa je na obstoj

dogovora mogoče sklepati na podlagi nespornih okoliščin, ki

jih je sodišče v dokaznem postopku ugotovilo, in ki z veliko

verjetnostjo kažejo na to, da sta bili stranki v dobrih

poslovnih odnosih dalj časa, da sta pridelali obsežen

promet, da predstavlja vtoževana terjatev le manjši del

celotnega obsega poslovanja, da tožeča stranka do sedaj

nikoli ni zahtevala zamudnih obresti, čeprav je tožena

stranka s plačilom že zamudila ter nenazadnje tudi dejstvo,

da je tožena stranka s plačili zamudila. Očitno je torej, da

je dogovor o neplačilu zamudnih obresti resnično obstajal.

Tožeča stranka uveljavlja v tej pravdi plačilo toženi

stranki dobavljenega blaga (mesa) po več računih, sodišče

prve stopnje pa je ugotovilo, da tožena stranka niti ni

prerekala obstoja svojega dolga po višini, zlasti ni

prerekala posameznih računov (glavnice) in njihove

zapadlosti. Med pravdnima strankama je bila torej sklenjena

prodajna pogodba po določilu 454. čl. in naslednjih v času

spornega razmerja veljavnega Zakona o obligacijskih

razmerjih (ZOR). Poglavitna obveznost tožene stranke kot

kupca blaga je plačilo kupnine. ZOR v 1. odst. 277. čl.

določa, da dolžnik, ki zamudi z izpolnitvijo denarne

obveznosti, dolguje poleg glavnice tudi zamudne obresti. Pri

zamudnih obrestih gre torej za dajatev, do katere je upnik

upravičen že na podlagi zakona. Glede na to je pravilen

zaključek sodišča prve stopnje, da je bila tožena stranka

tista, ki bi morala dokazati obstoj z njene strani

zatrjevanega dogovora med pravdnima strankama o neplačevanju

obresti za terjane glavnice. Neutemeljen je pritožbeni

očitek, češ da sodišče prve stopnje ni obrazložilo, zakaj je

verjelo tožeči stranki, da tega dogovora ni bilo; sodišče

prve stopnje je jasno navedlo, da po toženi stranki

predlaganega toženčevega zaslišanja v navedeni smeri ni

moglo izvesti, ker se toženec naroka za glavno obravnavo ni

udeležil. Že ta okoliščina je zadoščala za zaključek sodišča

prve stopnje o neobstoju po toženi stranki zatrjevanega

dogovora, vendar pa je šlo sodišče prve stopnje še dlje, saj

je zaslišalo pričo A.S., ki je obstoj dogovora o

neplačevanju zamudnih obresti izrecno zanikal. Zatrjevani

dogovor bi morala tožena stranka dokazati, a ga ni, na

njegov obstoj pa niti ne bi bilo mogoče sklepati zgolj na

podlagi okoliščine, da tožeča stranka doslej kljub zamudami

pri plačevanju, zamudnih obresti toženi stranki ni

obračunavala, da sta bili pravdni stranki v dobrih poslovnih

odnosih dalj časa in da sta pridelali obsežen promet, kot to

Ker je sodišče prve stopnje popolno in pravilno ugotovilo

dejansko stanje, nanj pravilno uporabilo materialno pravo,

pri tem pa ni zagrešilo nobene takšne kršitve določb

pravdnega postopka, na katero pazi po uradni dolžnosti, je

pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrnilo kot

neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča

ZOR člen 277,  277/1,  454,  277,  277/1,  454.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.