VSL sklep II Cp 969/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-04-06

Vzročno zvezo med protipravnim zdravnikovim ravnanjem in nastalo

škodo lahko prekine le voljno ravnanje tretje osebe ali samega

oškodovanca. Dejstvo, da je kirurg v drugi bolnišnici tožniku po

spornem posegu amputiral poškodovani mezinec in da se je tožnik s tem

strinjal, bi lahko izključilo toženkino odškodninsko odgovornost samo

tedaj, če bi se izkazalo, da je bila takšna tožnikova odločitev

očitno nerazumna, kirurgovo ravnanje pa nestrokovno.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne

Pritožbeni stroški so nadaljnji pravdni stroški.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, po katerem bi

morala toženka plačati tožniku 5.000.000,00 SIT odškodnine zaradi

nevestnega zdravljenja. Obenem je tožniku naložilo, da mora toženki

povrniti 757.600,00 SIT njenih stroškov postopka z zamudnimi obrestmi

Tožnik se je pravočasno pritožil. V pritožbi se sklicuje na vse

zakonske pritožbene razloge. Predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe

in vrnitev zadeve v novo sojenje. Navaja, da je dr. H. pri pregledu

tožnika storil več napak in zato postavil napačno diagnozo. Tako ni

opravil RTG posnetka ob sprejemu tožnika, ni preveril občutljivosti

prsta in gibljivosti v sklepih, opustil pa je tudi pojasnilno

dolžnost. Protisloven in nelogičen je zato zaključek sodišča prve

stopnje, da se je dr. H. odločil za sekundarno rekonstrukcijo

poškodovanega prsta. V resnici ni pravilno ocenil narave poškodbe,

posega, ki se ga je lotil, pa ni izvedel tako, da bi popravil odmik

in rotacijo kostnega odlomka. Tudi na izvidu ni bilo zapisano, da bo

potrebna še sekundarna rekonstrukcija v primeru zacelitve kosti.

Napačen je zaključek sodišča, da je tožnik pristal na sekundarno

rekonstrukcijo in da je ravno to želel. V resnici tožniku ni bilo

pojasnjeno, kakšno je stanje njegove poškodbe in kakšne možnosti

zdravljenja ima na voljo. Ugotovitev sodišča, da bi se enako odločil

tudi v primeru, če bi dr. H. izpolnil pojasnilno dolžnost, je golo

ugibanje. Tožnik vztraja, da bi ob pravilnem zdravnikovem ravnanju

lahko obdržal poškodovani prst. Sodišče bi moralo ugotavljati višino

škode, ki mu je nastala zaradi dodatnih posegov in zapletov, ki ne bi

bili potrebni, če bi tožniku takoj amputirali prst. Končno so bili

napačno odmerjeni tudi stroški postopka. V dodatku k pritožbi pa

tožnik polemizira z izvedenskim mnenjem in opozarja na neskladja v

Toženka v odgovoru na pritožbo ponovno zanika strokovno napako in

vztraja, da se je tožnik strinjal z načinom zdravljenja. Nasprotuje

pritožbenim trditvam in predlaga zavrnitev pritožbe.

Sodišče prve stopnje je v razlogih izpodbijane sodbe ugotovilo, da

zdravnik dr. M. H., ki je tožnika po poškodbi sprejel na zdravljenje,

ni izpolnil pojasnilne dolžnosti. Tožnika namreč ni seznanil z vsemi

razsežnostmi njegove poškodbe, s predvidenim kirurškim posegom in

njegovimi posledicami ter nadaljnjim potekom zdravljenja. Takratni

Zakon o zdravstveni dejavnosti (Ur. l. RS, 9/92 - 8/96) je v 47.

členu določal, da ima vsakdo pravico dati soglasje za kakršenkoli

medicinski poseg in pravico, da je predhodno obveščen o vseh možnih

metodah zdravljenja ter njihovih posledicah in učinkih. Vsakdo ima

tudi pravico odkloniti predlagane medicinske posege. Ti so, razen v

nujnih primerih, dovoljeni le z vnaprejšnjo privolitvijo bolnika.

Privolitev pa je pravnoveljavna samo tedaj, ko je bolnik obveščen o

lastnem stanju in o možnostih zdravljenja. Če zdravnik te svoje

pojasnilne dolžnosti ne izpolni, je poseg, ki ga opravi na podlagi

neosveščene privolitve bolnika, nedopusten. Jasno je torej, da je

zdravnik v obravnavanem primeru ravnal protipravno. Že opustitev

pojasnilne dolžnosti predstavlja strokovno napako zdravljenja, zato

toženkine odškodninske odgovornosti ni mogoče izključiti. Preuranjen

je zaključek sodišča prve stopnje, da tožniku zaradi opustitve

pojasnilne dolžnosti škoda sploh ni nastala, ker bi se v vsakem

primeru odločil prav za takšen način zdravljenja, kot ga je izbral

zdravnik dr. M.H.. Takšna ugotovitev je tudi protispisna. Res je

tožnik ob ponovnem zaslišanju priznal, da na amputacijo pri toženki

ne bi pristal, čeprav bi bil s to možnostjo seznanjen, vendar je

obenem tudi izpovedal, da ne bi pristal niti na kakšen drug

zdravniški poseg, ker ne zaupa toženkini strokovnosti. Kaže, da je

tožnik od toženke pričakoval samo osnovno oskrbo rane in napotitev na

zdravljenje v drugo ustanovo, ne pa kirurškega posega, kakršnega je

pri njem opravil dr. M. H.. Ni torej mogoče izključiti možnosti, da

je zaradi opustitve pojasnilne dolžnosti tožniku nastala škoda v

obliki dodatnih telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem, ki

jih ne bi trpel, če bi mu poškodovani prst bodisi takoj amputirali

ali izvršili primarno rekonstrukcijo poškodbe.

Ugotovljeno nasprotje med izpovedjo tožnika in razlogi sodbe

predstavlja absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz

14. točke 2. odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.

l. SRS, št. 26/99, 96/02 in 2/04), ki že sama po sebi terja obvezno

razveljavitev sodbe na podlagi 1. odstavka 354. člena ZPP. Sodišče

prve stopnje pa je tudi zmotno uporabilo materialno pravo in zato

nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Spregledalo je namreč, da lahko

vzročno zvezo med protipravnim zdravnikovim ravnanjem in nastalo

škodo prekine le voljno ravnanje tretje osebe ali samega oškodovanca.

Dejstvo, da je kirurg v Splošni bolnišnici X. pozneje tožniku

amputiral poškodovani mezinec in da se je tožnik s tem strinjal, bi

lahko izključilo toženkino odškodninsko odgovornost samo tedaj, če bi

se izkazalo, da je bila takšna tožnikova odločitev očitno nerazumna,

kirurgovo ravnanje pa nestrokovno. Izpodbijana sodba nima jasnih

razlogov o tem odločilnem dejstvu. Najbrž samo zadovoljiva

prekrvavljenost prsta ne zadošča za izvedbo sekundarne

rekonstrukcije, predvsem pa je iz izvedenskega mnenja prof. dr.

Z. A. razvidno, da je uspešnost in smotrnost takega posega bila

Glede na navedeno je sodišče druge stopnje pritožbi ugodilo in zadevo

vrnilo v ponovno sojenje. Sodišče prve stopnje bo moralo dopolniti

dokazni postopek v nakazani smeri. Odgovoriti bo moralo na vprašanje,

kako bi v enaki situaciji, v kakršni se je znašel toženkin zdravnik,

ravnal običajno izurjen zdravnik iste specializacije. Nadalje bo

moralo oceniti, kateri način zdravljenja je bil v obravnavanem

primeru za tožnika najprimernejši in nato presoditi, kakšno škodo je

tožnik utrpel zaradi opustitve pojasnilne dolžnosti. V zvezi s tem bo

moralo oceniti tudi potrebnost in smotrnost kirurškega posega, ki se

mu je tožnik podvrgel v Splošni bolnišnici X.

Odločitev o pritožbenih stroških je posledica razveljavitve sodbe,

temelji pa na določilu 3. odstavka 165. člena ZPP. Ker je pravica do

njihove povrnitve odvisna od končnega uspeha v postopku, bo o

tožnikovih stroških za pritožbo in toženkinih stroških za odgovor na

pritožbo odločalo sodišče prve stopnje ob ponovnem sojenju.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.