VSL sklep I Kp 1283/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2006-01-11

Uporaba solzilnega spreja tako, da je usmerjen pri špricanju v obraz

oškodovanca pa pomeni silo, ki lahko oškodovanca tudi onesposobi in

je solzilec tako sredstvo, katerega uporaba, napadeni osebi prepreči

odpor. Opisa obeh kaznivih dejanj, ki opisujeta uporabo sile -

solzilnega spreja - vsebujeta vse elemente kaznivega dejanja ropa in

so pritožnikovi pomisleki tako neutemeljeni.

Pritožbi zagovornikov obtoženih U. Ž. in obtoženega M. K. se zavrneta

kot neutemeljeni in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Obtoženca se oprosti plačila stroškov pritožbenega postopka iz 1. do

6. točke II. odstavka 92. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP).

Okrožno sodišče v Ljubljani je z izpodbijano sodbo pod točko I.

razsodilo, da sta obtožena U. Ž. kriva kaznivega dejanja velike

tatvine po 3. točki I. odstavka 212. člena KZ, storjene v

sostorilstvu, to je v zvezi s 25. členom KZ in dveh kaznivih dejanj

ropa po III. in I. odstavku 213. člena KZ, obtoženi M. K. pa še dveh

nadaljevanih kaznivih dejanj velike tatvine po 1. točki I. odstavka

212. člena KZ. Obtoženima je za kaznivo dejanje velike tatvine, ki

sta ga storila v sostorilstvu določilo kazni: U. Ž. pet mesecev

zapora, M. K. pa osem mesecev zapora. Za kaznivi dejanji ropa je

obtožencema z uporabo omilitvenih določil določilo naslednji kazni:

U. Ž. za vsako dejanje eno leto in šest mesecev zapora, M. K. pa za

vsako dejanje dve leti in šest mesecev zapora. Za kaznivi dejanji

velike tatvine, ki ju je M. K. storil sam, pa mu je sodišče prve

stopnje določilo osem mesecev zapora in eno leto zapora. U. Ž. je

sodišče skladno z določbami o steku izreklo enotno kazen dve leti in

devet mesecev zapora. M. K. pa je preklicalo pogojni obsodbi,

izrečeni s sodbama Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. I K

1265/97, s katero mu je bila določena kazen sedem mesecev zapora s

preizkusno dobo pet let in I K 1172/99, s katero mu je bila določena

kazen štiri mesece zapora s preizkusno dobo v trajanju treh let, ter

mu nato po določbah o steku izreklo enotno kazen sedem let in šest

mesecev zapora. Obema obtožencema je v izrečeni kazni vštelo čas

prebit v priporu, obtoženi U. Ž. od 14.10.2004 dalje, obtoženemu M.

K. pa od 20.1.2005 dalje. Obtoženi U. Ž. je izreklo še varnostni

ukrep obveznega zdravljenja alkoholikov in narkomanov, ki se bo

izvrševal v Zavodu za izvrševanje kazni. Oškodovankam, ki so

uveljavljale premoženjskopravni zahtevek, je ta zahtevek v celoti ali

pa deloma priznalo. Obtožencema pa je še odvzelo z dejanjem, opisanim

pod točko II/2 pridobljeno protipravno premoženjsko korist. Na

podlagi določbe IV. odstavka 95. člena ZKP je obtoženca oprostilo

plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke II. odstavka

92. člena ZKP, ter odločilo, da potrebni izdatki in nagrada njunih

zagovornikov po uradni dolžnosti obremenjujejo proračun (I. odstavek

97. člena ZKP). Pod točko II pa je zoper obtoženca iz razloga po 1.

točki 357. člena ZKP zavrnilo obtožbo za kaznivo dejanje ropa po III.

in I. odstavku 213. člena KZ. O stroških kazenskega postopka je

odločilo skladno z določbo I. odstavka 96. člena ZKP.

Zoper obsodilni del sodbe sta se pravočasno pritožila zagovornika

obeh obtožencev. Zagovornica obtožene U. Ž. se pritožuje iz vseh

pritožbenih razlogov in predlaga, naj pritožbeno sodišče pritožbi

ugodi ter izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve

stopnje v novo odločanje, podrejeno pa predlaga spremembo izpodbijane

sodbe, pri čemer pritožnica ne pojasni za kakšno spremembo sodbe se

zavzema. Zagovornik obtoženega M. K. pa v pritožbi izpodbija sodbo v

zvezi z dejanji, ki sta jih z U. Ž. storila v sostorilstvu (velika

tatvina po 3. točki I. odstavka 212. člena KZ in dve kaznivi dejanji

ropa po III. in I. odstavku 213. člena KZ) zaradi zmotne in nepopolne

ugotovitve dejanskega stanja, bistvene kršitve določb kazenskega

postopka ter kršitve kazenskega zakona in predlaga, naj pritožbeno

sodišče pritožbi ugodi ter izpodbijano sodbo v napadenem delu

spremeni tako, da obtoženca oprosti obtožbe.

Višji državni tožilec J. Š., je v pisnem mnenju, podanem na podlagi

določbe II. odstavka 377. člena ZKP, ki ga je pritožbeno sodišče

vročilo obtožencema in zagovornikoma, predlagal, naj se pritožbi

Zagovornik obtoženega M. K. je odgovoril na predlog višjega državnega

tožilca ter v odgovoru navedel, da se z mnenjem tožilca ne strinja in

Po presoji izpodbijane sodbe in pritožbenih navedb, pritožbeno

sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje vsa odločilna dejstva

pravilno ugotovilo, na podlagi njih napravilo utemeljene dokazne

zaključke in jih sprejemljivo obrazložilo. Sodišče ni oprlo svojih

dokaznih sklepov na nezakonit dokaz, kar naj bi predstavljalo, po

mnenju obeh pritožnikov, prepoznavanje obeh obtožencev s strani

zaslišanih prič na glavni obravnavi. V tej zadevi na glavni obravnavi

ni bila opravljena tako imenovana sodna prepoznava. Sodišče prve

stopnje pa je na izpovedbe prič, ki so zaslišane že pri preiskovalnem

sodniku opisale oba obtoženca in potem na glavni obravnavi oba

obtoženca tudi označile kot storilca kaznivega dejanja, pravilno

oprlo sodbo. Pritožbeno sodišče se zato ne strinja z obema

pritožnikoma, da naj bi šlo v postopku pred sodiščem prve stopnje na

glavni obravnavi za opravljanje prepoznav v nasprotju z določbo 242.

člena ZKP. Priča G. M., ki je najbolj natančno označila in opisala

oba obtoženca ter z gotovostjo zatrdila, da je prav oba obtoženca

videla na kraju storitve kaznivega dejanja velike tatvine (kaznivo

dejanje pod točko I obsodilnega dela sodbe) je v prostem

pripovedovanju, ko je izpovedovala na glavni obravnavi dne 12.5.2005,

označila oba storilca, še bolj podrobno pa je označila obtoženega K.

na vprašanje zagovornika tega obtoženca in obtoženca samega. Prav

tako je priča B. Z. pojasnil, zakaj si je obtoženega K. zapomnil in

po čem ter dovolj določno povedal, da je obt. K. ob dejanju videl

(glavna obravnava dne 24.3.2005, list. št. 505 spisa). Priča I. K.

(dejanje pod tč. II/1) pa je bila vprašana na glavni obravnavi (list.

št. 504), če pogleda obtožena, ali se spomni, da jih je videla in na

vprašanje odgovorila, da je moški, ki je v razpravni dvorani bil v

njenem avtomobilu, za žensko pa težko reče. O ženski je povedala, da

je imela takrat svetlejše lase, kot jih je imela na glavni obravnavi.

Takšno izpovedovanje prič oziroma odgovori na vprašanja pa seveda

niso nezakoniti, ampak sodijo v konktekst izpovedovanja oziroma

izpovedbe priče. Oba pritožnika tudi zatrjujeta, da so si lahko

oškodovanci oziroma priče, oba obtoženca ogledali pred začetkom

glavne obravnave pred razpravno dvorano, kar je lahko vplivalo na

njihove izpovedbe. Pritožnika pa očitno prezreta, da se je glavna

obravnava dne 24.3.2005 začela ob 10. uri in da so bili ob isti uri

(ob 10 h) kot oba obtoženca vabljeni kot priče I.K., V. S. in J. P..

Priči I. K. in B. Z. pa sta bili vabljeni ob 11. uri in sta takrat na

glavno obravnavo pristopila. Iz zapisnika o glavni obravnavi tudi ne

izhaja, da bi bila glavna obravnava prekinjena med 10. in 11. uro in

da bi tako priči, ki sta bili zaslišani na glavni obravnavi dne

24.3., to je B. Z. in I. K., lahko sploh prišli v stik z obtožencema

oziroma si ju ogledali pred začetkom glavne obravnave, kot to

zatrjujeta pritožnika. Za pričo H. M. pa je bilo že poudarjeno, da je

priča v svoji prosti izpovedbi, ko je opisala dogodek, označila oba

obtoženca in tako tudi ni nikakršne podlage za sklepanje, da je priča

prav na podlagi zaznave pred začetkom glavne obravnave dne 12.5.2005,

ko je bila zaslišana, si šele lahko ustvarila sliko o obeh obtožencih

in ju zaradi tega v svoji izpovedbi tudi označila kot storilca. Noben

od pritožnikov na glavni obravnavi ni izražal pomislekov, da so si

priče na podlagi dejstva, da naj bi obtoženca videle pred začetkom

glavne obravnave pred sodno dvorano, ustvarile sliko o njiju in zato

tudi izpovedale, da so ju prepoznale kot storilca kaznivih dejanj.

Zato pritožnika le s posplošeno trditvijo, na podlagi česa naj bi

priče bremenile oba obtoženca, ne moreta uspeti in ne izpodbijata

razlogov sodbe. Sodišče prve stopnje je tako lahko na podlagi

pravilno pridobljenih izpovedb prič, ki jih je ocenilo kot

verodostojne, utemeljeno napravilo dokazne zaključke o krivdi obeh

obtožencev. Sklicevanje zagovornika obtoženega M. K. na okoliščino,

da priče B. Z., H. G. M. in I. K., ko so opravljali prepoznavo na

policiji po fotografijah, niso prepoznali obtoženega K. na

fotografijah, za izpodbijanje sodbe ni relevantno, saj se sodišče

prve stopnje pri dokazni oceni ne opira na opravljeno prepoznavo po

fotografijah, ampak na izpovedbe prič v kazenskem postopku.

Enako velja za navedbe zagovornice obtožene U. Ž., da pri kaznivem

dejanju velike tatvine priče obtoženke po fotografijah, ko so

opravljale prepoznavo na policiji, niso prepoznale. Pritožnica

nadalje še navaja, tako v zvezi s tem dejanjem kot z ostalima

dejanjema, da se izpovedbe prič pri opisu obtožene razlikujejo tako

glede opisa barve las in dolžine las, kot tudi njene višine, starosti

in obleke. Pritožnica eksplicitno ne navede, v čem so razlike v

izpovedbah prič in katera priča opisuje obtoženko drugače kot druga,

ter v čem priče, kot tudi zatrjuje pritožnica, niso obtoženke oziroma

ženske, ki je bila storilka kaznivega dejanja, ves čas opisovale

enako. Le s pavšalnim zatrjevanjem, da naj bi se izpovedbe prič

razlikovale, pri čemer pritožnica razlik za posamezno pričo niti ne

izpostavi in določno ne pove katere so tiste razlike, ki jih

zatrjuje, pritožnica razlogov sodbe ne more omajati. Z

nekonkretiziranimi navedbami, ki se jih ne da niti preizkusiti, ne

izpodbija sodbe in ne izpodbija ugotovitve prvostopenjskega sodišča,

da se opisi prič ujemajo tako po velikosti kot po letih za obtoženko

in da je tudi opis tistih, ki so obtoženko prepoznale in tistih, ki

obtoženke niso prepoznale, odgovarja opisu obtožene Ž. (str. 15 in 16

V zvezi z dejanjem, opisanim pod točko I obsodilnega dela sodbe

zagovornica obtožene Ž. tudi ocenjuje, da se je sodišče prve stopnje

v preveliki meri naslonilo na izpovedbo priče P., saj ta ni mogla z

gotovostjo potrditi, ali je obtožena Ž. zaklicala "tecite ali teci"

in zato ni mogoče zaključiti, da je bil ta klic namenjen prav

obtoženemu K. Za pravilno presojo dejanskega stanja, citirana navedba

v sodbi sodišča prve stopnje ni odločilna, saj je sodišče prve

stopnje udeležbo obtoženke pri tem kaznivem dejanju ugotovilo na

podlagi drugih pravilno ugotovljenih dejstev. Pravilno je ocenilo

izpovedbo oškodovanke, ki je tudi določno povedala, da je bila prav

ženska, ki jo je ogovorila in prosila za mobitel tista, ki jo je tudi

zadržala priča P., opise dogodka, ki so jih podale ostale priče B.

Z., V. S. in H. G. M. ter seveda tudi opis, ki ga je podala priča P.

o tem, kaj je videla, torej, da je šlo za dve osebi moškega in

žensko. Sodišče je ugotovilo, da sta bila oba obtoženca povezana, kar

je pravilno presodilo na podlagi ocene izpovedb vseh v zvezi s tem

dejanjem zaslišanih prič. Za presojo, da je bilo dejanje storjeno na

posebno predrzen način in pravne opredelitve velike tatvine po 3.

točki I. odstavka 212. člena KZ, ni pomembno, kar poudarja

zagovornica obtožene Ž., da se obtoženka P. ni poskušala iztrgati

takrat ko jo je zadržala in držala za roko in se ji ni upirala, ampak

je mirno čakala. Zakonski znak kaznivega dejanja tatvine, storjene na

posebno predrzen način, ni okoliščina, ali se storilec po prijetju

upira ali ne, ampak, da je tatvina storjena na takšen način, ki

izrazito odstopa od običajnega načina izvršitve kaznivega dejanja

tatvine. Ta znak pa je sodišče prve stopnje, ko je obrazložilo pravno

opredelitev dejanja, zanesljivo ugotovilo (na str. 15 izpodbijane

sobe) in se pritožbeno sodišče z njimi popolnoma strinja.

Pri dejanju opisanem pod točko II. obsodilnega dela sodbe oba

pritožnika zatrjujeta, da oškodovanka, ker je bila pošpricana s

solzilnim sprejem, ni mogla kaj dosti videti in s tem vnašata dvome v

pravilne zaključke prvostopenjske sodbe. Ta pritožbena navedba pa

dejansko pomeni le nestrinjanje z dokazno oceno sodišča prve stopnje,

ki je oškodovankino izpovedbo ocenilo v celoti, in utemeljeno

sprejelo opis oškodovanke, kaj je lahko zaznala in česa ne ter tako

tudi ta pritožbena navedba ne predstavlja relevantnih razlogov za

izpodbijanje sodbe. Dejstvo, da je bil obtoženemu K. zasežen mobitel,

ki je bil oškodovanki ukraden, ni osamljeno dejstvo, kot zatrjuje

pritožnik, ki samo po sebi ničesar ne dokazuje. Predmet, ki izvira iz

kaznivega dejanja, najden pri obtožencu, je pomembno dejstvo, ki

obtoženca povezuje s kaznivim dejanjem in to dejstvo tako tudi ni

osamljeno, glede na druge ugotovitve sodišča prve stopnje v zvezi s

tem kaznivim dejanjem, predvsem okoliščino, da je oškodovanka

obtoženca označila kot storilca kaznivega dejanja in najdba

oškodovankinega mobilnega telefona pri obtoženem K. tako

verodostojnost oškodovankine izpovedbe, ki jo je sodišče prve stopnje

pravilno sprejelo, le še potrjuje. Oba pritožnika v zvezi z navedenim

dejanjem pavšalno zatrjujeta, da ni nobenega dokaza, da bi obtoženca

sodelovala pri storitvi tega kaznivega dejanja. Te pritožbene navedbe

pa bi lahko predstavljale nestrinjanje z dokazno oceno

prvostopenjskega sodišča, kar pa ne predstavlja upoštevnega razloga

za izpodbijanje ugotovljenega dejanskega stanja.

V zvezi z dejanjem opisanim pod točko III. obsodilnega dela sodbe

zagovornica obtožene Ž. le zatrjuje, da sodišče ni imelo dokazov za

obsodbo, saj se izpovedba oškodovanke v fazi preiskave ne ujema z

izpovedbo na glavni obravnavi, predvsem glede opisa obtožene. V čem

se izpovedba oškodovanke glede opisa obtožene ne ujema, pritožnica ne

pojasni, zato s citirano navedbo, ki se je ne da niti preizkusiti,

razlogov sodbe ne izpodbija. Pritožbeno sodišče pa ugotavlja, da v

zapisniku o glavni obravnavi z dne 24.3.2005 (list. št. 503 o

zaslišanju priče J. Ž., ni zapisana izpovedba priče o opisu

obtožene). Pritožbeno sodišče se tudi ne strinja z zagovornikom

obtoženega K., da ni dokazano, da je obtoženec sodeloval pri tem

dejanju. Res je, kot poudarja zagovornik, da je oškodovanka J. Ž.

izpovedala, da moškega ni mogla natančno videti, ker so se ji oči

zaradi solzilnega spreja začele solziti in da med fotografijami na

policiji ni našla nobene fotografije, ki bi ustrezala obtožencu.

Sodišče prve stopnje pa je pravilno poudarilo, da je oškodovanka med

216 fotografijami vendarle izločila prav fotografiji, na katerih sta

bila oba obtoženca, ker sta jo tako moški kot ženska spominjala na

storilca. Pri tem pa je sodišče prve stopnje tudi pravilno ugotovilo,

da je tudi priča J. Ž. opisala oba obtoženca, da so opisi obeh

storilcev pri vseh dejanjih, ki so jih podale priče in oškodovanci

podobni in se ujemajo. Pri tem pa tudi ni zanemarljivo dejstvo, da so

bila vsa dejanja, za katera je sodišče oba obtoženca spoznalo za

kriva, storjena istega dne, da so dejanja med seboj povezana in da

sta bila obtoženca skupaj tako pri dejanju na škodo G., ki je bilo

storjeno le nekaj prej kot dejanje na škodo J. Ž. in da je tako

sodišče lahko, ob upoštevanju opisov storilcev, ki so bili dani v tem

postopku, povezanosti dejanj in načina storitve dejanja, tudi na

podlagi izpovedbe priče J. Ž. in ugotovitev, ki izhajajo iz

predhodnega postopka, zanesljivo ugotovilo krivdo obeh obtožencev

tudi pri dejanju, opisanem pod točko III. obsodilnega dela sodbe.

Neutemeljeno zagovornik meni, da opisa obeh kaznivih dejanj ropa po

III. in I. odstavku 213. člena KZ, ne vsebujeta vseh zakonskih znakov

tega kaznivega dejanja. Po zagovornikovem mnenju, je takšno dejanje

možno storiti le z uporabo sile močnejše intenzitete, ki prepreči

vsak odpor oškodovanca pri odvzemanju stvari, kar pa špricanje s

sprejem, ne predstavlja. Za kaznivo dejanje ropa ni potrebna uporaba

takšne sile, da bi preprečila kakršenkoli odpor oškodovanca. Uporaba

solzilnega spreja tako, da je usmerjen pri špricanju v obraz

oškodovanca pa pomeni silo, ki lahko oškodovanca tudi onesposobi in

je solzilec tako sredstvo, katerega uporaba, napadeni osebi prepreči

odpor. Opisa obeh kaznivih dejanj, ki opisujeta uporabo sile -

solzilnega spreja - vsebujeta vse elemente kaznivega dejanja ropa in

so pritožnikovi pomisleki tako neutemeljeni.

Pritožnika izrečene kazenske sankcije posebej ne izpodbijata. Ker pa

oba uveljavljata pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve

dejanskega stanja in pritožba, vložena iz navedenega pritožbenega

razloga v obtoženčevo korist, vsebuje tudi pritožbo zaradi odločbe o

kazenski sankciji (386. člen ZKP), je pritožbeno sodišče sodbo

preizkusilo tudi v tem delu. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je

sodišče prve stopnje, pri pravilnem vrednotenju ugotovljenih

olajševalnih in obteževalnih okoliščin, obema obtožencema določilo

ustrezne kazni ter nato, skladno z določbami o steku, obtožencema

izreklo enotni kazni, sorazmerni s težo in načinom storitve kaznivih

dejanj ter njunimi osebnimi razmerami in lastnostmi, ki ju pritožbeno

Zagovornica obtožene Ž. napada tudi odločbo o dosojenem

premoženjskopravnem zahtevku. Pritožnica navaja, da je sodišče prve

stopnje dosodilo previsoke zneske, ne pojasni pa, zakaj so zneski, ki

jih je sodišče prve stopnje priznalo oškodovankam in naložilo v

plačilo obtožencema, previsoko odmerjeni. Zato se pokaže pritožba

Ker razlogi, s katerimi pritožnika izpodbijata sodbo, niso

utemeljeni, je pritožbeno sodišče obe pritožbi zavrnilo in potrdilo

Obtoženca nimata sredstev za preživljanje in premoženja, zato ju je

pritožbeno sodišče na podlagi določbe I. odstavka 98. člena ZKP v

zvezi s IV. odstavkom 95. člena ZKP oprostilo plačila stroškov

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.