VSL sodba I Kp 1068/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-03-10

Storilcu malomarnostnega kaznivega dejanja je mogoče odpustiti kazen

v okviru posebnega razloga, kot je opredeljen v 45. čl. KZ le tedaj,

kadar posledice kaznivega dejanja storilca tako prizadenejo, da izrek

kazni ne bi bil upravičen. Takšen poseben razlog mora sodišče

ugotoviti in oceniti in ga ni mogoče enostavno enačiti z

olajševalnimi okoliščinami, kot je storilo sodišče v obravnavanem

primeru. Ocenilo je namreč, da dosedanja nekaznovanost obdolženca

pred sodiščem in pred sodnikom za prekrške in dejstvo, da je pri

prometni nesreči, ki jo je zakrivil, hude telesne poškodbe utrpel

njegov oče, s katerim ima obdolženec dobre odnose, predstavljajo

posebne razloge za odpustitev kazni. V svoji pritožbi zato državni

tožilec pravilno ugotavlja, da niti iz zagovora obdolženca, niti iz

izpovedbe očeta ni bila razvidna nobena prizadetost glede posledic

prometne nesreče, naštete okoliščine pa so lahko zgolj olajševalne.

Sodišče druge stopnje je zato pritožbi državnega tožilca ugodilo in

izpodbijano sodbo v odločbi o kazenski sankciji spremenilo tako, da

je obdolžencu izreklo pogojno obsodbo z določeno zaporno kaznijo in

preizkusno dobo ter mu istočasno v plačilo naložilo tudi stroške

kazenskega postopka, saj je tudi odločitev o neplačilu slednjih

utemeljeno izpodbijal državni tožilec v svoji pritožbi.

Pritožbi okrožnega državnega tožilca se ugodi in se izpodbijana sodba

v odločbi o kazenski sankciji spremeni tako, da se po čl. 50 in 51 KZ

v kateri se mu po I. odst. 251. čl. KZ določi kazen 2 (dva) meseca

zapora, ki pa ne bo izrečena, če obdolženec v preizkusni dobi enega

leta ne bo storil novega kaznivega dejanja.

Obdolženec je dolžan kot stroške kazenskega postopka plačati

povprečnino v višini 100.000,00 (stotisoč) SIT.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obd. D. K. spoznalo

za krivega storitve kaznivega dejanja povzročitve prometne nesreče iz

malomarnosti po čl. 325 KZ ter mu nato po I. odst. 44. čl. istega

zakona kazen odpustilo. Obdolženca je oprostilo tudi povrnitve

stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. tč. II. odst. 92. čl. ZKP.

Zoper takšno sodbo se je pritožil okrožni državni tožilec zaradi

kršitve kazenskega zakona in zaradi odločbe o stroških kazenskega

postopka ter predlagal, naj sodišče druge stopnje izpodbijano sodbo

spremeni tako, da obdolžencu izreče pogojno obsodbo, v kateri naj mu

določi kazen dveh mesecev zapora in preizkusno dobo enega leta ter mu

v plačilo naloži tudi stroške kazenskega postopka.

Višja državna tožilka S. J. P. iz Vrhovnega državnega tožilstva

Republike Slovenije je v pisnem mnenju predlagala ugoditev pritožbi,

zagovornica obdolženca - odvetnica V. T. iz Ivančne Gorice pa je v

pisnem odgovoru nasprotno menila, da je sodišče prve stopnje ravnalo

pravilno, ko je obdolžencu kazen odpustilo ter je zato predlagala

zavrnitev pritožbe okrožnega državnega tožilca.

V svoji pritožbi državni tožilec že uvodoma pravilno ugotavlja, da je

sodišče prve stopnje uporabilo napačen predpis kot podlago za svojo

odločitev o odpustitvi kazni, saj določba 44. člena KZ omogoča

sodišču, da sme storilcu kaznivega dejanja odpustiti kazen le v

primeru, kadar to zakon posebej določa ter takšne določbe 251. čl. KZ

nima in je zato sodišče prve stopnje že v tem pogledu prekršilo

kazenski zakon. Pravilno pa je tudi nadaljnje razlogovanje državnega

tožilca v pritožbi, da v okviru posebnega razloga za odpustitev

kazni, kot je opredeljen v 45. čl. istega zakona, odpustitev kazni v

obravnavanem primeru ni bila utemeljena. Odpustitev kazni po tem

členu se lahko uporablja le fakultativno in sicer praviloma tedaj,

kadar storilca malomarnostnega kaznivega dejanja posledice tako

prizadenejo, da izrek kazni ne bi bil upravičen in pravičen.

Prizadetost je lahko psihična ali fizična, glede storilčevih ali

glede osebnih vrednot njegovih bližnjih, na katere je tesno navezan,

v vsakem primeru pa mora biti takšna prizadetost konkretno

ugotovljena. Glede obravnavanega primera pa državni tožilec v svoji

pritožbi pravilno ugotavlja, da obdolženec med postopkom kakršnekoli

prizadetosti ni niti zatrjeval, niti se ni kako drugače odrazila v

njegovem ravnanju po nesreči, ob upoštevanju dejstva, da je bil

oškodovanec njegov oče. Celo več, kot izhaja iz zagovora obdolženca,

je skušal posledice za nesrečo prevaliti na neprimerno cestišče.

Sodišče prve stopnje je v razlogih izpodbijane sodbe sicer pravilno

ugotovilo, da je ravno zaradi obdolženčeve neizkušenosti prišlo do

prometne nesreče, vendar pa dosedanja nekaznovanost obdolženca pred

sodiščem in pri sodniku za prekrške, njegovo obžalovanje, stopnja

njegove krivde in poškodbe očeta, s katerim ima dobre odnose,

nedvomno niso okoliščine, ki bi lahko narekovale odpustitev kazni,

pač pa gre za olajševalne okoliščine, ki bi že sodišču prve stopnje

narekovale izrek kazenske sankcije opominjevalne narave, kar je

predlagala tudi okrožna državna tožilka v zaključni besedi in se za

takšno sankcijo utemeljeno zavzema tudi okrožni državni tožilec v

svoji pritožbi. Sodišče druge stopnje je zato ob pravilni presoji

naštetih okoliščin obdolžencu izreklo pogojno obsodbo z določenima

kaznijo in preizkusno dobo, katerih višina bo tudi po oceni

pritožbenega sodišča pri njem dosegla namen kazenskopravnega varstva.

Ker državni tožilec v svoji pritožbi tudi pravilno opozarja, da je

obdolženec mlad, zdrav in sposoben za delo, razpolaga pa tudi s

premičnim premoženjem (osebnim avtom), tudi sodišče druge stopnje ne

vidi razlogov, ki bi narekovali oprostitev plačila stroškov

kazenskega postopka obdolžencu. Ker v spisu ni podatkov o dejanskih

stroških, je sodišče druge stopnje le-te opredelilo v obliki

povprečnine, katere višino je določilo glede na obseg te kazenske

zadeve in na podatke o obdolženčevem premoženjskem stanju.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.