VSL sklep I Cp 904/05
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-05-05

Soposestnik ima pravico do samopomoči proti tistemu, ki neupravičeno

moti njegovo posest ali mu jo odvzame. Tožnik pred motilnim dejanjem

posesti toženke ni motil in je pravilen zaključek sodišča prve

stopnje, da toženka ni izkazala elementov za dovoljeno samopomoč v

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom v 1. točki njegovega

izreka ugotovilo, da je toženka motila tožnika v soposesti stanovanja

št. 18, v III. nadstropju stanovanjskega bloka na naslovu A, ker je

ona ali njen izpolnitveni pomočnik 15.2.2003 zamenjal ključavnico na

vhodnih vratih v stanovanju in s tem tožniku preprečil vstop v

stanovanje. V 2. točki njegovega izreka je toženki naložilo

vzpostavitev v prejšnje stanje in sicer, da mora na vhodna vrata v

stanovanje namestiti staro ključavnico, katere ključ ima tudi tožnik

oziroma tožniku izročiti ključ nove ključavnice. V 3. točki je

odredilo prepoved motilnih dejanj v bodoče in hkrati naložilo, da je

toženka dolžna tožniku povrniti njegove pravdne stroške v višini

224.739,00 SIT. Odločitev je utemeljilo z obrazložitvijo, da je

tožnik upravičen do posestnega varstva na podlagi 80. člena takrat

veljavnega Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (v

Proti sklepu se je pritožila toženka iz vseh pritožbenih razlogov po

1. odst. 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP)

in predlagala, da višje sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani sklep

razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno obravnavo,

podrejeno pa, da izpodbijani sklep razveljavi ter tožbo zavrne in

tožniku naloži pravdne stroške z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Meni,

da je sklep sodišča prve stopnje nezakonit in nesprejemljiv. Očita,

da sodišče prve stopnje ni pravilno ugotovilo pomembnih dejstev in ni

izvedlo vseh potrebnih dokazov, ko je odločalo v posestnem sporu.

Napačno je ugotovilo dejstva glede tožnikovega bivanja v stanovanju,

saj je tožnik v stanovanju na A bival le do 1.2.2003. Pojasnjuje, da

se je tožnik v skladu z dogovorom, ki sta ga sklenila s toženko,

izselil iz stanovanja do 1.2.2003, da ji je zagotovil, da se v

stanovanje ne bo več vračal in da že dalj časa v stanovanju ni živel.

Tam se je oglasil, ko toženke ni bilo doma in je tudi odnesel večino

svojih stvari, zato je toženka upravičeno zamenjala ključavnico na

vratih svojega stanovanja. Navaja razloge, spričo katerih je bila

prisiljena ključavnico zamenjati. Tožnik je z njo celo fizično

obračunaval in je njegova prisotnost v stanovanju negativno vplivala

na mladoletno hči. Zaradi strahu pred nenadnimi prihodi tožnika, pred

novimi prepiri, grožnjami in morebitnim ponovnim fizičnim

obračunavanjem je treba njeno ravnanje opredeliti kot samopomoč. Niza

zakaj so izpolnjeni vsi trije kumulativni pogoji za samopomoč in

zaključuje, da bi moralo sodišče prve stopnje upoštevati tudi

dejstvo, da je verbalna motnja lahko resna grožnja za posameznika.

Ugotavlja, da je tožnik od decembra 2002 v stanovanje hodil le, ko je

ni bilo doma, kar kaže na to, da v stanovanju ni več prebival. Imel

je stanovanje v B. Poudarja, da je stanovanje kupila sama in je zato

njegova lastnica, kar jo opravičuje do varstva posestnega stanja. Po

njenem prepričanju ima pravico imeti v posesti sporno stanovanje tudi

zato, ker sama preživlja in skrbi za mladoletno hči, saj je

zunajzakonska skupnost s tožnikom prenehala. Republika Slovenija je

dolžna poskrbeti za ukrepe, ki so potrebni za varstvo in blaginjo

otrok in je v skladu s splošnimi načeli pravnega reda tudi sodišče

dolžno ravnati v korist otroka, v tem primeru v korist mladoletne

hčere. Sodišču prve stopnje očita, da ni izvedlo vseh predlaganih

dokazov, ki jih navaja in z izvedbo katerih bi ugotovilo, da je

tožnik do nje nasilen, da jo je pretepal in je zato ravnala v okviru

Ob preizkusu izpodbijanega sklepa, v okviru v pritožbi uveljavljanih

pritožbenih razlogov, sodišče druge stopnje ni ugotovilo očitanih

bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 1. in 2. odst. 339.

člena ZPP. Velja načelo proste dokazne ocene (8. člen ZPP), kar

pomeni, da sodišče ni dolžno izvajati vseh dokazov, ki jih stranki

predlagata, temveč le tiste, ki se nanašajo na pravno odločilna

dejstva. Glede na to, da je bilo motilno dejanje storjeno 15.2.2003,

se dokazi, katerih izvedbo je sodišče prve stopnje opustilo, ne

nanašajo na pravno odločilna dejstva. Predlagani dokazi se nanašajo

na fizično obračunavanje tožnika s toženko v avgustu 2002, toženka pa

v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zatrjevala, da bi bila

zaradi kasnejšega ravnanja tožnika ogrožena (bodisi ona ali pa

mladoletna hči). Protispisna je tudi pritožbena trditev, da

izpodbijani sklep o zavrnitvi dokazov nima razlogov. Na 3. strani

sklepa je sodišče prve stopnje obrazložilo, zakaj predlaganih dokazov

ni izvedlo. Sodišče druge stopnje tudi ni ugotovilo drugih absolutnih

bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere mora paziti po

uradni dolžnosti (2. odst. 350. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP).

Neutemeljena je pritožbena graja, da sodišče prve stopnje ni

ugotovilo pomembnih dejstev in da je napačno ugotovilo dejstvo

bivanja tožnika v stanovanju. Sodišče prve stopnje je dejansko stanje

dovolj popolno in pravilno ugotovilo in pritožbene trditve ne

vzbujajo nobenega dvoma v njegovo pravilnost.

Sodišče prve stopnje je na podlagi ugotovitev:

- da je toženec imel posest na stanovanju do 15.2.2003,

- da je toženka 15.2.2003 zamenjala ključavnico na vhodnih vratih,

- da ravnanja toženke pravno ni mogoče opredeliti kot samopomoč,

utemeljeno štelo, da so izpolnjeni pogoji za varstvo soposesti.

Sodišče prve stopnje je sicer napačno uporabilo določbe ZTLR, saj je

s 1. januarjem 2003 stopil v veljavo Stvarnopravni zakonik (Ur. l.

RS, št. 87/2002; SPZ), ki je v 274. členu določil, da z njegovo

uveljavitvijo preneha veljati ZTLR. Do motilnega dejanja je prišlo

15.2.2003, torej že v času veljavnosti SPZ. Ne glede na to pa je

sodišče prve stopnje materialno pravo pravilno uporabilo, saj ima SPZ

v členih 33 do 36 smiselno enake določbe kot ZTLR.

Pritožbeno razlogovanje o dogovoru, sklenjenem med toženko in

tožnikom, da se bo tožnik izselil iz stanovanja do 1.2.2003 in

trditev, da se je tožnik 1.2.2003 tudi odselil, je v nasprotju z

izpovedbo toženke, ki jo kot podlago odločitve upošteva sodišče prve

stopnje. Toženka je na obravnavi 30.11.2004 povedala, da se je tožnik

odselil 15.2.2003. Potem ko ji je sodišče prve stopnje predočilo, da

je v tožbi (isto ponavlja v pritožbi) navajala, da se je tožnik po

dogovoru odselil 1.2.2003, je pojasnila, da je drugačen datum zapisal

odvetnik M. brez njene vednosti. Glede na napačno izhodišče

pritožnice, da se je tožnik izselil 1.2.2003, je materialnopravno

zmotno tudi stališče, da tožnik ob zamenjavi ključavnice 15.2.2003 ni

bil več soposestnik. Podlago za ugotovitev, da je tožnik imel

soposest stanovanja do 15.2.2003, je sodišče prve stopnje imelo v

izpovedbi toženke, zato za drugačno pritožbeno razlogovanje v

podatkih spisa ni opore. Tudi če bi držala pritožbena trditev

toženke, da že pred zamenjavo ključavnice tožnik v stanovanju ni

prebival, to ne pomeni, da je izgubil soposest, še zlasti glede na

toženkino, v pritožbi ponovljeno navedbo, da je tožnik v stanovanje

do zamenjave ključavnice prihajal (ko je ni bilo v stanovanju).

Toženka tožbene trditve, da je tožnik imel svoj ključ, ni prerekala.

Tožnik je v stanovanju poleg oblačil, kot je ob zaslišanju povedala

toženka, imel tudi zdravila, ki mu jih je ob zamenjavi ključavnice

odnesla, kar tudi kaže na njegovo soposest stanovanja (v stanovanju

je imel svoje stvari). V sporu zaradi motenja posesti se ne upošteva

pravica do posesti (1. odst. 33. člena SPZ), zato na pravilnost

odločitve ne vpliva in je odveč pritožbeno razlogovanje o tem, da je

toženka sporno stanovanje sama odkupila, da je zunajzakonska skupnost

s tožnikom prenehala in da ima pravico zavarovati posest tudi zato,

ker skrbi za mladoletno hči. Sodišče druge stopnje na te pritožbene

trditve zato ne bo odgovarjalo (1. odst. 360. člena ZPP).

Razlogi, ki so toženko vodili k zamenjavi ključavnice (motilno

dejanje) in na katere izčrpno opozarja v pritožbi, bi bili upoštevni

le, če bi se njeno ravnanje lahko pravno opredelilo kot samopomoč. Po

določbi 31. člena SPZ, ki ima vsebinsko enake določbe kot 76. člen

ZTLR (upoštevalo ga je sodišče prve stopnje), ima posestnik pravico

do samopomoči proti tistemu, ki neopravičeno moti njegovo posest ali

mu jo odvzame. Pogoj je, da je nevarnost neposredna, da je samopomoč

takojšnja in nujna in da način samopomoči ustreza okoliščinam, v

katerih obstaja nevarnost. Ob pravilni ugotovitvi sodišča prve

stopnje, da tožnik pred motilnim dejanjem posesti toženke ni motil,

je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da toženka ni izkazala

elementov za dovoljeno samopomoč. Že iz tega razloga njenega ravnanja

pravno ni mogoče opredeliti kot samopomoč in se sodišču druge stopnje

glede drugih razlogov (da je bila samopomoč nujna, nevarnost

neposredna in da način samopomoči ustreza okoliščinam) ni treba

opredeljevati. Zmotno je prepričanje toženke, da njeno ravnanje ni

bilo protipravno, da je opravičljivo, ker se je pred zamenjavo

ključavnice počutila ogroženo v lastnem stanovanju in ni vedela, kdaj

bo tožnik vstopil v stanovanje in začel z njo obračunavati (do

fizičnega obračuna naj bi prišlo avgusta 2002; toženka je ključavnico

zamenjala 15.2.2003). Že sodišče prve stopnje je dovolj jasno in

pravilno toženki pojasnilo, zakaj njeno ravnanje ne ustreza pravni

opredelitvi samopomoči in se sodišče druge stopnje v izogib

ponavljanju na njegove razloge tudi sklicuje. Fizična samopomoč kot

oblika reševanja sporov v pravno urejeni državi je izključena in je

le izjemoma dovoljena kot sredstvo varstva posesti, ne pa kot

sredstvo reševanja spora in še to ob natančno, v 31. členu SPZ,

predpisanih pogojih. Sicer pa tožena stranka pritožbeno vztrajanje,

da gre za samopomoč, utemeljuje tudi s trditvijo, ki ne drži (kot je

sodišče druge stopnje že obrazložilo), da se je tožnik iz spornega

stanovanja že pred motilnim dejanjem izselil in je tudi iz tega

razloga neutemeljena trditev, da je toženka ravnala v okviru

Druge pritožbene trditve se ne nanašajo na pravno odločilna dejstva,

zato sodišče druge stopnje nanje ne odgovarja (1. odstavek 360. člena

Ker uveljavljani pritožbeni razlogi niso podani in ker tudi ni

razlogov na katere mora paziti sodišče druge stopnje po uradni

dolžnosti (2. odst. 350. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP), je

sodišče druge stopnje pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno ter potrdilo

sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).

Toženka s pritožbo ni uspela, zato do povrnitve pritožbenih stroškov

ni upravičena (1. odst. 154. člena ZPP v zvezi s 1. odst. 165. člena

ZPP). Odločitev o zavrnitvi pritožbenih stroškov je vsebovana v

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.