VSL sodba IV Cp 3405/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-07-13

Temeljno vodilo sodišču in drugim organom, ki odločajo o mladoletnih

otrocih, njihovih pravicah in razmerjih, je zagotavljanje otrokove

koristi. Pojma otrokova korist pozitivna zakonodaja ne opredeljuje,

iz določb Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih pa je

mogoče na abstraktni ravni opredeliti, da je v korist otroka takšno

ravnanje, s katerim se zagotavlja otroku pogoje za zdravo rast,

skladen osebnostni razvoj in usposobitev za samostojno življenje in

delo. Vsebino pravnega standarda "korist otroka" je sicer treba

konkretizirati v vsakem primeru posebej z upoštevanjem vseh okoliščin

posameznega primera: z upoštevanjem značilnosti otrokove osebnosti,

osebnosti njegovih staršev, okoliščin in pogojev v katerih živi in se

razvija oziroma bi lahko živel in se razvijal pri enem in drugem od

staršev, navezanosti otroka na druge njemu bližnje osebe (bratje,

sestre, stari starši) kot tudi njegovega odnosa do širšega okolja

(sošolci, prijatelji) - na podlagi vseh teh okoliščin posameznega

primera je treba torej ugotoviti, katero okolje otroku nudi ugodnejše

pogoje za njegov nadaljnji uspešen osebnostni razvoj. Praviloma je v

otrokovo korist, da ima redne osebne stike z obema staršema (106.

člen ZZZDR), po potrebi pa tudi z drugimi osebami, na katere je

navezan. Dejstvo, da eden od staršev onemogoča stike otroka z drugim

od staršev, je okoliščina, ki glede na to, da je v otrokovo korist,

da ima redne osebne stike tudi s tistim od staršev, pri katerem ne

živi, lahko vpliva na odločitev o dodelitvi otroka. Tisti od staršev,

pri katerem otrok živi v varstvu in vzgoji, mora namreč opustiti vse,

kar otežuje ali onemogoča otrokove stike (2. odstavek 106. člena

ZZZDR). Če ravna roditelj v nasprotju s tem in preprečuje stike

otroka z drugim roditeljem, ravna v nasprotju z otrokovimi koristmi,

kar lahko privede tudi do zaključka, da ni primerno, da otrok ostane

v vzgoji in varstvu pri njem. V tem je treba pritožbi pritrditi.

Vendar pa je bil v obravnavanem primeru po presoji sodišča (v skladu

z mnenjem dr. T. P.) bistven dejavnik, ki ga je treba upoštevati pri

dodelitvi otroka, dekličina navezanost na mater oziroma njen občutek

varnosti pri materi, nadaljnji pomemben dejavnik pa emocionalna

navezanost na mlajšega brata. V obravnavanem primeru so se razmere

spremenile in tekom pravdnega postopka je deklica vzpostavila z

očetom redne in pristne stike, ki si jih tudi sama želi. Stanje ob

zaključku glavne obravnave pa je relevantno za odločitev.

Predvidevanja oziroma ugibanja pritožbe, kakšno bo v

prihodnosti ravnanje toženke, ne morejo vplivati na sedanjo

odločitev, če pa bi ponovno res prišlo do prekinitve stikov

s strani matere, bi to utegnilo predstavljati spremenjene

okoliščine, ki bi lahko vlivale na drugačno presojo koristi

otroka v morebitnem novem postopku, zlasti glede na to, da

si stikov z očetom želi tudi deklica sama.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Vsaka stranka nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da se mladoletna

hči pravdnih strank A. dodeli v varstvo, vzgojo in oskrbo očetu

(tožniku) in tožniku naložilo, da toženki povrne pravdne stroške v

znesku 260.829,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25.5.2005.

Zavrnilo je tudi predlog za izdajo začasne odredbe, s katero je

tožnik zahteval takojšnjo dodelitev mladoletne hčerke v varstvo,

Zoper sodbo se je pravočasno pritožila tožeča stranka zaradi zmotne

ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Od

junija 1999 do septembra 2002 je toženka vso svojo energijo usmerila

v to, da otroka prepriča, da je oče nekaj slabega v njenem življenju.

Tri leta in četrt je mati vcepljala otroku sovraštvo do očeta,

vplivala na njegovo dojemanje realnosti in mu s tem povzročila

nepopravljivo škodo. Ne gre prezreti menja izvedenca P., da je začela

dopuščati stike izključno zato, ker je ugotovila, da sodišče njenega

ravnanja ne ocenjuje kot pozitivnega, temveč kot takšnega, ki otroku

povzroča škodo. Na to, da toženka vedno ravna tako, kot šteje, da je

primerno za uveljavljanje njenih koristi, kaže dejstvo, da je takoj

po izdaji prve prvostopne sodbe, začela oteževati stike hčerke z

očetom in takšno tendenco je jasno izrazila tudi potem, ko je bilo

pridobljeno drugo izvedensko mnenje. Tisti trenutek, ko toženka

misli, da je pritisk uradnih institucij nanjo popustil, začne s

ponavljanjem vedenjskega vzorca - omejevanjem, preprečevanjem stikov,

šikaniranjem tožnika. Svoje osebne značilnosti uveljavlja v razmerju

do skupnega otroka že od razpada izvenzakonske skupnosti. Sposobna je

storiti vse, da le uveljavi svojo voljo, ne glede na to kakšno škodo

povzroča svojim bližnjim. Tudi otrok je zanjo le pripomoček

uveljavljanja svojih odločitev, s katerimi je prepričana, da bo

prizadela zlasti bivšega partnerja. Ne drži, da je bolje vzdrževati

status quo, kot otroka premestiti v okolje, ki bo v vzgojnem in

razvojnem pogledu bistveno boljše od okolja, v katerem živi. Sodišče

je s svojo odločitvijo dejansko potrdilo, da odloča o utečenem

stanju, ne pa o koristih otroka. Manipulacijo matere nad otrokom bi

lahko preprečilo tako, da bi otroka dodelilo očetu, materi pa

določilo obsežne stike z otrokom. Tako pa ji je sodišče s svojo

odločitvijo dalo prav. Pritrdilo ji je, da je njeno ravnanje, ko je

odtegovala hčerko očetu, preprečevala stike, se poslužila celo

strokovnjakov, ki so ji poenostavljeno povedano nasedli, "tisto

pravo," ki se je izkazalo za odločilno pri odločanju sodišča. Sodišče

bi moralo upoštevati, da ni najpomembnejše okolje, v katerem otrok

živi ves ta čas, če to zanj ni vzpodbudno, temveč bi moralo

razmisliti, kakšne koristi bo otroku takšno življenje dalo v bodoče.

Izvedenci ne povedo, kako se bo način vzgajanja, ki se ga poslužuje

toženka, pokazal v času, ko bo otrok odraščal. Oblačenje, umivanje,

obuvanje pač ne bo dovolj, da bo otrok pridobil široko razgledanost,

da bo postal intelektualno dobro opremljen, da se bo sposoben

odzivati na potrebe ne le sebe, temveč tudi svoje okolice, kar mu oče

lahko da. Otrok z materino vzgojo ne bo sposoben širše interpretacije

medsebojnih relacij, povzel bo materine navade glede obravnavanja

resnice, kar pomeni, da se bo razvijal v tisto smer, ki jo je v

preteklih letih utirala mati. Tožnik ni vedel, kdaj bo sodišče

opravilo razgovor z mladoletno hčerko. Moralo bi ga obvestiti, za

kdaj je hčerko vabilo, kajti z neobveščanjem je pripravilo teren za

manipulativno mater. Otrok je pač povedal tisto, kar mu je bilo

naročeno, pa čeprav ne z direktno zapovedbo, temveč na manipulativen

način, ki ga toženka obvlada. Isto se je po prepričanju tožnika

pripetilo tudi pri izvedencu. Primernega duševnega razvoja mati že

doslej ni dajala hčerki in ga tudi ne bo v bodoče. Za telesni razvoj

hčerke pa prav tako ne skrbi, saj hčerka ne zmore niti povprečne

telesne aktivnosti, ker je pač mati ne vzpodbuja k nobeni takšni

aktivnosti, ki bi otroku vzbudila interes za nego in razvoj lastnega

telesa. Sodišče bi se moralo povprašati, ali je res bistveno v

življenju otroka, da ostane tam, kamor ga je samovoljno odpeljala

mati brez soglasja očeta in od koder je lahko hodil na stike z

očetom, če je mati to zaradi pritiska institucij dovoljevala. Sodišče

je prezrlo, da izvedenec psiholog podaja mnenje glede na trenutno

situacijo s svojega vidika, ki je v psihologiji znan: čim manj

spreminjati obstoječe stanje, ker ne znamo predvidevati, kakšne bodo

posledice, če predlagamo spremembe. Ravno tu mora sodišče pokazati

svojo vlogo in ne odločati na temelju trenutne situacije, ampak na

temelju temeljitega življenjskega preudarka, ali bo v situaciji, ki

si ga psiholog ne upa spreminjati, otrok res imel takšne možnosti,

kot bi jih imel pri drugem staršu, še zlasti ker oče nikoli ne bi

preprečeval stikov otroka z materjo, glede na svoje osebnostne

lastnosti pa bi omogočil kvalitetnejšo raven življenja. Tožeča

stranka torej vidi zmotno ugotovitev dejanskega stanja v tem, da je

sodišče ob ugotovitvi, kakšne so osebnostne lastnosti in vzgojne

metode matere, štelo, da je bolje otroka v tem okolju pustiti, kot pa

ga premestiti v sicer znano kvalitetno okolje samo zato, ker je

toženka 6 let vzdrževala situacijo, v katero pa psihologi ne bi

posegli zaradi morebitnih kratkoročnih posledic in kljub na dolgi rok

dejansko grozeči škodi za otroka. Zmotno uporabo materialnega prava

pa zatrjuje tožeča stranka zato, ker sodišče ni ocenjevalo koristi

otroka za njegovo bodoče življenje, temveč je enostavno dovolilo, da

se nadaljuje že utečeno življenje za deklico, ki ji že do sedaj ni

prinašalo koristi, temveč škodo na osebnostnem področju. Tožnik

predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da

tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno pa, da jo razveljavi in zadevo

vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožba je bila vročena toženi stranki, ki je nanjo odgovorila in

predlagala, da jo pritožbeno sodišče zavrne kot neutemeljeno.

Temeljno vodilo sodišču in drugim organom, ki odločajo o mladoletnih

otrocih, njihovih pravicah in razmerjih, je zagotavljanje otrokove

koristi. Pritožba se obširno ukvarja s tem, kaj je otrokova korist.

Pojma otrokova korist namreč pozitivna zakonodaja ne opredeljuje, iz

določb Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (v

nadaljevanju ZZZDR) pa je mogoče na abstraktni ravni opredeliti, da

je v korist otroka takšno ravnanje, s katerim se zagotavlja otroku

pogoje za zdravo rast, skladen osebnostni ra zvoj in usposobitev za

samostojno življenje in delo. Vsebino pravnega standarda "korist

otroka" je sicer treba konkretizirati v vsakem primeru posebej z

upoštevanjem vseh okoliščin posameznega primera: z upoštevanjem

značilnosti otrokove osebnosti, osebnosti njegovih staršev, okoliščin

in pogojev v katerih živi in se razvija oziroma bi lahko živel in se

razvijal pri enem in drugem od staršev, navezanosti otroka na druge

njemu bližnje osebe (bratje, sestre, stari starši) kot tudi njegovega

odnosa do širšega okolja (sošolci, prijatelji) - na podlagi vseh teh

okoliščin posameznega primera je treba torej ugotoviti, katero okolje

otroku nudi ugodnejše pogoje za njegov nadaljnji uspešen osebnostni

razvoj. Praviloma - in tako tudi v konkretnem primeru - je v otrokovo

korist, da ima redne osebne stike z obema staršema (106. člen ZZZDR),

po potrebi pa tudi z drugimi osebami, na katere je navezan.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje natančno

ugotavljalo vse okoliščine konkretnega primera - zlasti s pregledom

dokumentacije Centra za socialno delo Sevnica, ki je obravnaval

razmerja med pravnima strankama še pred tem sodnim postopkom in tudi

tekom njega, zaslišanjem pravdnih strank in izvedencema psihologoma.

Čeprav pritožba izrecno graja ugotovljeno dejansko stanje, pa

pravzaprav ne pove, katera dejstva naj bi sodišče prve stopnje

ugotovilo napačno, temveč graja pravni zaključek sodišča prve stopnje

glede koristi otroka - to pa pomeni, da graja pravni zaključek glede

pravilne presoje koristi otroka, torej uveljavlja v bistvu le

pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava.

Pritožba obširno poudarja mnenje izvedenca dr. T. P. in njegovo

stališče o intenzivni negativni indoktrinaciji otroka s strani

matere. Sodišče prve stopnje je pri svoji odločitvi upoštevalo to

mnenje. Dejstvo, da eden od staršev onemogoča stike otroka z drugim

od staršev, je okoliščina, ki glede na to, da je v otrokovo korist,

da ima redne osebne stike tudi s tistim od staršev, pri katerem ne

živi, lahko tudi bistveno vpliva na odločitev o dodelitvi otroka.

Tisti od staršev, pri katerem otrok živ i v varstvu in vzgoji, mora

namreč opustiti vse, kar otežuje ali onemogoča otrokove stike (2.

odstavek 106. člena ZZZDR). Če ravna roditelj v nasprotju s tem in

preprečuje stike otroka z drugim roditeljem, ravna v nasprotju z

otrokovimi koristmi, kar lahko privede tudi do zaključka, da ni

primerno, da otrok ostane v vzgoji in varstvu pri njem. V tem je

treba pritožbi pritrditi. Vendar pa je bil v obravnavanem primeru po

presoji sodišča (v skladu z mnenjem dr. T. P.) bistven dejavnik, ki

ga je treba upoštevati pri dodelitvi otroka, dekličina navezanost na

mater oziroma njen občutek varnosti pri materi, nadaljnji pomemben

dejavnik pa emocionalna navezanost na mlajšega brata. Ne gre torej le

za vzdrževanja statusa quo, kot to meni pritožba oziroma vzdrževanje

obstoječega stanja zaradi nepredvidljivosti posledic spremembe okolja

na otroka. Neutemeljen je tudi očitek o tem, da izvedenec psiholog

podaja mnenje le glede na trenutno situacijo. Izvedenec dr. T. P. je

svoje mnenje prvič podal že maja 2002. Tedaj je kljub temu, da je

sicer materino preprečevanje stikov z očetom ocenil negativno in v

škodo otroka, menil, da prestavitev otroka k očetu ne bi bila v

skladu z največjimi koristmi otroka. Ob dopolnitvah svojega

izvedenskega dela je pri tem mnenju vztrajal. Drugi izvedenec

psiholog H. C. je svoje delo res omejil na kasnejše obdobje, ko je

oče že vzpostavil stik s hčerko, vendar pa je svoje mnenje podal ne

le glede na trenutno situacijo, temveč je s svojega vidika ocenil,

katero okolje je za deklico in tudi za njen bodoči razvoj

primernejše. Ne glede na določene osebnostne razlike med staršema

nobeden od izvedencev ni ugotovil, da bi pri materi deklica ne imela

pogojev za zdravo rast, skladen osebnostni razvoj in usposobitev za

samostojno življenje. Tudi nista potrdila tožnikovih trditev, da mati

ne skrbi niti za njen duševni niti telesni razvoj. Iz poročila

osnovne šole za leto 2001/2002, ki ga povzema tudi sodišče prve

stopnje, res izhaja, da ni najbolj uspešna na področju gibalnih

sposobnosti. Nadalje pa iz poročila izhaja tudi, da sta se toženka in

njen partner pogosto zanimala za vzgojno in učno rast A. Torej njene

manjše uspešnosti na tem področju ni mogoče pripisati temu, da

toženka zanjo ne skrbi. Nadalje pa izvedenca tudi nista potrdila, da

bi deklica pri materi v bodočnosti ne imela ugodnih pogojev za

uspešen osebnostni razvoj, še manj pa, da bi ji na dolgi rok grozila

Tako izvedenec dr. T.P. kot tudi sodišče ugotavljata, da so se v

obravnavanem primeru razmere spremenile in tekom pravdnega postopka

je deklica vzpostavila z očetom redne in pristne stike, ki si jih

tudi sama želi. Stanje ob zaključku glavne obravnave pa je relevantno

za odločitev. Predvidevanja oziroma ugibanja pritožbe, kakšno bo v

prihodnosti ravnanje toženke, ne morejo vplivati na sedanjo

odločitev, če pa bi ponovno res prišlo do prekinitve stikov s strani

matere, bi to utegnilo predstavljati spremenjene okoliščine, ki bi

lahko vlivale na drugačno presojo koristi otroka v morebitnem novem

postopku, zlasti glede na to, da si stikov z očetom želi tudi deklica

Sodišče prve stopnje je na podlagi podanih izvedenskim mnenj in

nenazadnje želje deklice same zavrnilo zahtevek tožnika za dodelitev

deklice v varstvo in vzgojo. Tožnik v pritožbi očita sodišču, da ga o

razgovoru sodišča z deklico ni obvestilo, zaradi česar je deklica

(enako kot prej pri izvedencu) povedala tisto, kar ji je naročila

mati. Glede na starost otroka in druge okoliščine sodnik otroka

povabi na neformalni razgovor na sodišču ali zunaj sodišča s

posredovanjem centra za socialno delo ali šolskega svetovalnega

delavca (1. odstavek 410. člena Zakona o pravdnem postopku, v

nadaljevanju ZPP). Sodišče je tak neformalni razgovor tudi opravilo,

na njem pa ni bil navzoč nobeden od staršev. Glede na to, da je

deklica tudi obema izvedencema, torej ves čas postopka, izražala

enako željo, ni verjetna trditev pritožbe, da je to željo izrazila

pod vplivom matere. Takšen zaključek potrjuje tudi ugotovitev

izvedencev, da se je deklica razvila v osebo z močno voljo in si je

že ustvarila lastno mnenje, tudi glede očeta. Zato lahko po mnenju

izvedenca H. C. že sama prepoznava morebitne poskuse

indoktrinacije s strani matere. Pritožbeno sodišče tako ne dvomi v

Glede na navedeno torej pritožbeno sodišče sodi, da je sodišče prve

stopnje pravilno ugotovilo vse tiste okoliščine, ki so potrebne za

oceno otrokove koristi v konkretnem primeru, nato pa ob presoji

(ne)utemeljenosti uveljavljenega tožbenega zahtevka tudi pravilno

presodilo, kaj je v obravnavanem primeru za otroka koristneje.

Razlogi, s katerimi tožena stranka izpodbija sodbo sodišča prve

stopnje, torej niso podani. Ker tudi niso podani tisti razlogi, na

katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dol žnosti (2.

odstavek 350. člena ZPP), je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in

potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Pritožbeno sodišče je odločilo, da vsak stranka nosi svoje stroške

pritožbenega postopka: tožeča stranka zato, ker s pritožbo ni uspela,

tožena stranka pa zato, ker jih v odgovoru na pritožbo ni priglasila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.