VSK sklep I Cp 76/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-03-15

Podatka o tem, ali je bila s strani občinskega organa

izdana kakšna odločba, da gre pri spornih nepremičninah za

objekte občinskega pomena, v spisu ni. Ker gre za

okoliščino, ki je odločilnega pomena za lastninjenje

nepremičnin športnih društev in ker sodišče ni vezano na

pravno podlago tožbenega zahtevka, ki jo navede tožeča

stranka, bi moralo prvostopenjsko sodišče utemeljenost

tožbenega zahtevka preizkusiti tudi v okviru določila Zakona

o športu, ki se nanaša na lastninjenje športnih objektov.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba r a z v e l j a v i

in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Prvostopenjsko sodišče je z izpodbijano sodbo zavrnilo

primarni in podrejeni tožbeni zahtevek tožeče stranke. S

primarnim zahtevkom je tožeča stranka od tožene zahtevala

priznanje lastninske pravice na parcelah št. 1355/1

(zelenica), 1355/2 (pomol), 1355/3 (poslovna stavba in

dvorišče), 1355/6 (dvorišče), vpisanih v vl.št. 534 k.o. I.

ter na parceli št. 1346 (stavbišče s čolnarno), vpisano v

vl.št. 294 k.o. I. ter dovoljenje za vknjižbo lastninske

pravice pri teh parcelah na tožečo stranko. S podrejenim

zahtevkom pa je terjala tožeča stranka ugotovitev, da je

lastnica vseh prej navedenih parcel, kar naj bi se po uradni

dolžnosti vpisalo v zemljiško knjigo. Ker tožeča stranka v

pravdi ni uspela, ji je sodišče prve stopnje naložilo, da je

dolžna povrniti toženi stranki 210.320,00 SIT pravdnih

Zoper sodbo se pritožuje tožeča stranka po pooblaščencu.

Sodbo izpodbija iz vseh pritožbenih razlogov po 338.čl.

Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Pritožbenemu sodišču

predlaga, naj na podlagi obravnave izpodbijano sodbo

spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno pa,

naj sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v

V pritožbi navaja, da njen zahtevek temelji na določilih

11., 12., 24., 25. in 26.čl. Zakona o temeljnih

lastninskopravnih razmerjih (ZTLR), kjer je določeno, da

imajo lahko društva lastninsko pravico na poslovnih stavbah

in poslovnih prostorih, ki so namenjeni za uresničevanje

skupnih interesov njihovi članov in ciljev, zaradi katerih

so ustanovljeni, kot tudi na zemljišču, ki je namenjeno za

zadovoljevanje skupnih interesov njihovih članov. Zahtevek

pa temelji tudi na predpisih, po katerih je bilo mogoče

pridobiti pravico uporabe na nepremičnini v družbeni lasti.

Na nepremičninah, ki so predmet tožbenega zahtevka, je

tožeča stranka uresničevala svojo dejavnost in vanje vlagala

na zakonit način na podlagi veljavnih lokacijskih in

gradbenih dovoljenj. Nepremičnine je namreč pridobila v

posest brez kakršnegakoli objekta, z gradnjo na

nepremičninah pa je ustvarila novo vrednost oziroma novo

nepremičnino, le da svoje pravice ni vpisala v zemljiško

knjigo. Vsa dela in gradnje je kot dobroveren graditelj

izvajala z vednostjo tožene stranke in njenim odobravanjem.

Tožena stranka je sicer prispevala sredstva za izvajanje

športne dejavnosti, ničesar pa za samo gradnjo. Meni, da je

zato pridobila z gradnjo pravico uporabe na spornih

zemljiščih oziroma lastninsko pravico in da je zmotno

stališče sodišča prve stopnje, da društvo brez plačila ni

moglo pridobiti pravice uporabe na nepremičninah oziroma

lastninske pravice na njih. Gre namreč za pridobitev

lastninske pravice z gradnjo, pri čemer zgrajeni stavbi

pripada tudi funkcionalno zemljšče, potrebno za njeno redno

rabo. Tožeča stranka pa je zemljišče pridobila tudi z

nasipavanjem zemlje in podlage v morje, torej na originaren

način. Pritožba zaključuje, da ima sodba take

pomanjkljivosti, zaradi katerih njene pravilnosti ni mogoče

preizkusiti, da nima razlogov o odločilnih dejstvih, da je

dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovljeno ter

Pritožba je utemeljena iz spodaj navedenih razlogov.

Da je stališče tožeče stranke o pridobitvi lastninske

pravice na spornih nepremičninah z gradnjo v letih od 1958

do 1969 kot tudi na podlagi priposestvovanja, zgrešeno, je

pravilno obrazložilo že prvostopenjsko sodišče, ki se je v

zvezi s tem pravilno sklicevalo na ODZ in zakone, ki so

urejali promet z nepremičninami v družbeni lasti, saj je

ZTLR pričel veljati šele 01.09.1980. Na nepremičninah v

družbeni lasti ni bilo mogoče pridobiti lastninske pravice

niti s priposestvovanjem niti originarno z zgraditvijo

objekta. Pravilno pa je sodišče tudi obrazložilo, da je za

pridobitev pravice uporabe v navedenem obdobju bilo potrebno

pridobiti odločbo upravnega organa za premoženjskopravne

zadeve, za katero pa tožeča stranka ni zatrjevala, da ji je

bila izdana in je tudi ni predložila. Pritožbeno sodišče pa

je pritožbi tožeče stranke moralo ugoditi iz drugih

razlogov. Zakon o lastninjenju nepremičnin v družbeni

lastnini (ZLNDL - Ur.l. RS, št. 44/97) je namreč določil, da

bo lastninjenje nepremičnin športnih društev urejeno s

posebnim zakonom. Tak posebni zakon je bil Zakon o športu

(ZSpo - Ur.l. RS, št. 22/98), ki je v 64.čl. uredil

lastninjenje športnih objektov, ki ob uveljavitvi zakona

niso imeli lastnika, temveč so bili v družbeni lastnini ali

pa so bili njihovi lastniki razvojni skladi. 1.odst. tega

člena določa, da športni objekti postanejo last društva,

razen tistih objektov, ki jih pristojni organ lokalne

skupnosti najkasneje v enem letu določi za športne objekte

občinskega pomena. 3.odst. pa določa, da tisti športni

objekti, ki jih pristojni organ lokalne skupnosti ne določi

kot take, postanejo lastnina društev s pravnomočnostjo

odločitve pristojnega organa lokalne skupnosti oziroma

najkasneje po preteku roka iz 1.odst. tega člena. Po preteku

enoletnega roka so torej postali vsi športni objekti, ki

niso na predpisan način postali last občine, po sili zakona

last društev, ki so z njimi upravljala. Navedbe tožeče

stranke pa so šle prav v smeri tega, da je sporne

nepremičnine imela v posesti in z njimi upravljala v zvezi s

svojo športno dejavnostjo. Podatka o tem, ali je bila s

strani občinskega organa izdana kakšna odločba, da gre pri

spornih nepremičninah za objekte občinskega pomena, v spisu

ni. Ker gre za okoliščino, ki je odločilnega pomena za

lastninjenje nepremičnin športnih društev in ker sodišče ni

vezano na pravno podlago tožbenega zahtevka, ki jo navede

tožeča stranka, bi moralo prvostopenjsko sodišče

utemeljenost tožbenega zahtevka preizkusiti tudi v okviru

citiranega določila Zakona o športu, ki se nanaša na

lastninjenje športnih objektov in v zvezi s tem od strank

zahtevati ustrezna pojasnila in ugotoviti odločilna dejstva.

Pritožbeno sodišče je zato pritožbi ugodilo, izpodbijano

sodbo razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v

ZLNDL člen 1,  1/2,  1,  1/2.  ZSpo člen 64,  64/1,  64/3,  64,  64/1,  64/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.