VSL sodba I Kp 1541/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-06-08

Neutemeljena je pritožbena navedba, da I. Š. ni bil oškodovanec v

času storitve kaznivega dejanja, ker je bil lastnik vozila njegov

oče. Oškodovanec je tisti, kateremu je kakršnakoli njegova osebna ali

premoženjska pravica s kaznivim dejanjem prekršena ali ogrožena (6.

alineja 144. člena ZKP). Priča Š. je povedal, da je bil sicer avto

pisan na njegovega očeta, vendar pa mu je avto oče dal in ga je

uporabljal samo on, kasneje pa ga je tudi dedoval po očetu, zato je

sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je Š. oškodovanec, saj je

bila s kaznivim dejanjem prekršena njegova premoženjska pravica in

sicer je bil poškodovan avto, ki ga je oškodovanec uporabljal. Samo

dejstvo, da je bilo lastništvo pisano na očeta ne vpliva na položaj

I. Š. kot oškodovanca. Zato pritožnik v tem delu ne more uspeti.

Pritožba obdolženega D. V. se zavrne kot neutemeljena in se potrdi

Obdolženi je dolžan plačati kot stroške pritožbenega

postopka na 100.000,00 SIT odmerjeno povprečnino.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obdolženega

D. V. spoznalo za krivega kaznivega dejanja poškodovanja tuje stvari

po I. odst. 224. člena KZ in mu izreklo pogojno obsodbo v okviru

katere mu je določilo kazen treh mesecev zapora s preizkusno dobo

enega leta ter poseben pogoj, da mora v treh mesecih oškodovancu

I. Š. plačati 100.000,00 SIT. V istem znesku je oškodovancu prisodilo

premoženjskopravni zahtevek. Obdolženemu je v skladu s I. odst. 95.

člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) naložilo plačilo stroškov

kazenskega postopka in na 60.000,00 SIT odmerjeno povprečnino.

Zoper sodbo se je pravočasno pritožil obdolženi smiselno

zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Višji državni tožilec J. Š. je v pisnem mnenju, ki ga je podal na

podlagi določbe II. odst. 445. člena ZKP in ga je pritožbeno sodišče

vročilo obdolžencu, predlagal zavrnitev pritožbe.

Obdolženi je odgovoril na mnenje višjega državnega tožilca

Neutemeljena je pritožbena navedba, da I. Š. ni bil oškodovanec v

času storitve kaznivega dejanja, ker je bil lastnik vozila njegov

oče. Oškodovanec je tisti, kateremu je kakršnakoli njegova osebna ali

premoženjska pravica s kaznivim dejanjem prekršena ali ogrožena (6.

alineja 144. člena ZKP). Priča Š. je povedal, da je bil sicer avto

pisan na njegovega očeta, vendar pa mu je avto oče dal in ga je

uporabljal samo on, kasneje pa ga je tudi dedoval po očetu, zato je

sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je Š. oškodovanec, saj je

bila s kaznivim dejanjem prekršena njegova premoženjska pravica in

sicer je bil poškodovan avto, ki ga je oškodovanec uporabljal. Samo

dejstvo, da je bilo lastništvo pisano na očeta ne vpliva na položaj

I. Š. kot oškodovanca. Zato pritožnik v tem delu ne more uspeti.

Pritožnik nadalje navaja, da pričanje Š. ni verodostojno, ker je

glede storitve kaznivega dejanja najprej povedal, da se je zgodilo

okoli 22 ali 23 ure, nato pa, ko mu je bilo predočeno, da se je ogled

kraja dejanja začel ob 2.10 uri dne 2.12.2001, povedal, da se je

dogodek zgodil po polnoči. Oškodovanec je sicer glede tega res

različno izpovedal, vendar pa gre to odstopanje pripisati časovni

oddaljenosti od dogodka, saj je bil oškodovanec na glavni obravnavi

zaslišan šele več kot tri leta in pol po kaznivem dejanju, sicer pa

je o ostalem poteku dogodka prepričljivo izpovedal, zato je sodišče

prve stopnje utemeljeno verjelo njegovi izpovedbi. Čas storitve

kaznivega dejanja pa je sodišče prve stopnje z gotovostjo ugotovilo

na podlagi zapisnika o ogledu kraja dejanja. Pritožbene navedbe, da

se je oškodovanec lažno izdajal, da je imel neuspele poslovne

pustolovščine v blejskih lokalih, prav tako ne morejo omajati

pravilnih razlogov sodbe sodišča prve stopnje, saj so navedeni

konkretni in jasni ralogi zakaj sodišče ne verjame obdolžencu ter

zakaj sledi izpovedbi oškodovanca, poleg tega pa takšne pritožnikove

navedbe nimajo nobene povezave s konkretno kazensko zadevo.

Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da ni nobenih

dokazov, da je obdolženi storil očitano mu kaznivo dejanje.

Dokaz je izpovedba oškodovanca, ki mu je kot že rečeno

sodišče prve stopnje utemeljeno verjelo, saj je povedal, da

z obdolžencem ni v nobenem sporu, kar je potrdil tudi

obdolženi, oškodovanec pa je tudi natančno opisal kako je

opazoval obdolženega pri storitvi kaznivega dejanja, kako je

obdolženega videl, ko je šel mimo luči in ga takrat

prepoznal ter potrdil, da storilec ne bi mogel biti nihče

drug. Obdolženi je v zagovoru tudi dopustil možnost, da se

je z oškodovančevega okna videlo dogajanje pri avtu.

Obdolženi neutemeljeno navaja, da je sodišče štelo kot dokaz

krivde dejstvo, da je zavrnil oškodovanca, da mu plača

60.000 SIT. Sodišče prve stopnje je z gotovostjo ugotovilo,

da je dejanje storil obdolženi na podlagi izpovedbe

oškodovanca, s katero je bil tudi izpodbit obdolženčev

zagovor. Zato pritožnik s ponavljanjem svojega zagovora, da

je tiste noči sicer prišel peš iz mesta po polnoči, vendar

se oškodovančevemu avtu sploh ni približal in dejanja ni

storil, pravilnih razlogov sodišča prve stopnje ne more

izpodbiti. Neutemeljeno pa pritožnik še navaja, da je na

glavni obravnavi protestiral glede oškodovančeve izpovedbe,

da se je pogovarjal z obdolženčevo mamo, saj iz zapisnika o

glavni obravnavi to ne izhaja, prav tako ne izhaja, da bi

obdolženi podal predlog za zaslišanje svoje mame.

Pritožba zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega

stanja, ki se poda v korist obdolženca, obsega tudi pritožbo

zaradi odločbe o kazenski sankciji (386. člen ZKP), zato je

pritožbeno sodišče sodbo preizkusilo tudi v tem delu.

Sodišče druge stopnje ugotavlja, da je sodišče prve stopnje

navedlo relevantne razloge za izrek pogojne obsodbe, pri

določitvi kazni v okviru pogojne obsodbe je tudi pravilno

ovrednotilo vse olajševalne in obteževalne okoliščine,

preizkusna doba pa je primerno dolga za utrditev prognoze

obdolženčevega bodočega pozitivnega vedenja. Pravilno je

obdolžencu v okviru pogojne obsodbe določilo tudi posebni

pogoj, saj je z gotovostjo ugotovilo, da je oškodovancu

nastala škoda v znesku 100.000 SIT in da bo to škodo

obdolženi glede na dohodke sposoben povrniti.

Glede na navedeno je sodišče druge stopnje pritožbo

obdolženca zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Ker obdolženi s pritožbo ni uspel, je na podlagi določbe I.

odst. 98. člena ZKP v zvezi s I. odst. 95. člena ZKP dolžan

plačati kot stroške pritožbenega postopka povprečnino,

primerno trajanju in zamotanosti postopka ter obdolženčevim

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.