VSL sodba II Cp 1292/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2005-04-20

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

regres - stranska intervencija - intervencijski učinek

Toženec v pritožbi neutemeljeno oporeka temelju, češ da je podana

soodgovornost policista, in višini odškodnine. Ne le zato, ker so

bili njegovi ugovori v tej smeri tekom postopka pred sodiščem prve

stopnje zgolj pavšalni, ampak predvsem zaradi učinka njegove

intervencije v pravdi tožnice z oškodovancem. Odločitev v navedeni

pravdni zadevi se v subjektivnem pogledu res ne nanaša neposredno na

toženca, vendar proti njemu učinkuje v tem smislu, da ne more

zanikati niti dejanske niti pravne ocene stvari, ki izhaja iz

odločitve, sprejete v omenjeni predhodni pravdi.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo naložilo tožencu, da

tožeči stranki plača 1.626.168,80 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi

od 6.11.1996 dalje ter ji povrne pravdne stroške v znesku 128.510,20

Toženec je proti takšni odločitvi vložil pravočasno

pritožbo, s katero uveljavlja vse pritožbene razloge iz 1.

odst. 338. čl. Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju

ZPP). Predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev

zadeve sodišču prve stopnje v novo odločanje. Navaja, da

prereka sodbo Delovnega in Socialnega sodišča v Ljubljani,

Oddelka v Brežicah, opr. št. Pd 336/94, ker je oškodovani

V. M. soodgovoren za poškodbe, ki jih je utrpel. Za poškodbe je

soodgovorna tudi tožena stranka, ker je do poškodbe prišlo na

delovnem mestu. Sodišče prve stopnje bi moralo zaslišati toženca, ki

bi povedal, kako so policisti, med katerimi je bil tudi oškodovanec,

ravnali in kaj je pripeljalo do škodnega dogodka, iz česar bi sodišče

lahko ugotovilo oškodovančev soprispevek. Toženec prereka zahtevek

tudi po višini in še navaja, da tožeča stranka ni upravičena do

pravdnih stroškov in do obresti, saj bi lahko kot delodajalec

zahtevek oškodovanca pripoznala, ne pa da se je po nepotrebnem

Izpodbijana sodba sodišča prve stopnje temelji na naslednjih

- da je bila tožeča stranka po pravnomočni sodbi Delovnega in

socialnega sodišča v Ljubljani, oddelek v Brežicah z dne 9.6.1994,

opr. št. Pd 336/94-9, dolžna plačati svojemu delavcu (policistu)

V. M. denarno odškodnino za negmotno škodo v skupnem znesku

750.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe

dalje in stroški postopka v znesku 79.270,00 SIT,

- da škoda omenjenega policista izvira iz škodnega dogodka, ki ga je

povzročil toženec, ko je napadel policista, tako da ga je udaril z

nogo obuto v leseno coklo v iztegnjeno dlan, s katero je policist

blokiral udarec, pri tem pa zadobil zlom pete dlančnice s premikom,

- da je nastala škoda posledica izključno krivdnega ravnanja toženca

in da policistu ni mogoče naprtiti kakršnegakoli prispevka za nastalo

- da je odškodninska odgovornost tožnice temeljila na določilih

Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR) o objektivni odgovornosti, ker

gre pri delu policista za dejavnost s povečano nevarnostjo,

- da predstavlja prisojeni znesek Delovnega in socialnega sodišča v

Ljubljani denarno odškodnino za telesne bolečine v višini 200.000,00

SIT, za strah v znesku 150.000,00 SIT in za duševne bolečine zaradi

zmanjšanja življenjske aktivnosti v znesku 400.000,00 SIT,

- da je bil toženec za omenjeno dejanje obravnavan tudi v kazenskem

postopku, kjer je bil pravnomočno obsojen za kaznivo dejanje napada

na uradno osebo po I. odst. 303. čl. prejšnjega KZ RS,

- da se je toženec udeležil postopka pred Delovnim in socialnem

sodiščem kot stranski intervenient na strani tožeče stranke,

- da je tožeča stranka prisojeni znesek plačala omenjenemu policistu

dne 5.11.1996 v skupnem znesku (glavnica, zamudne obresti in stroški)

Ob takšnih dejanskih ugotovitvah je pravilen zaključek

sodišča prve stopnje, da tožeči stranki v notranjem razmerju

s tožencem ni mogoče pripisati nikakršne odgovornosti za

škodni dogodek in da je zato upravičena, da od toženca v

celoti regresira plačani znesek denarne odškodnine (208. čl.

Toženec v pritožbi neutemeljeno oporeka temelju, češ da je

podana soodgovornost policista in višini odškodnine. Ne le

zato, ker so bili njegovi ugovori v tej smeri tekom postopka

pred sodiščem prve stopnje zgolj pavšalni, ampak predvsem

zaradi učinka njegove intervencije v pravdi tožnice z

oškodovancem. Odločitev v navedeni pravdni zadevi se v

subjektivnem pogledu res ne nanaša neposredno na toženca,

vendar proti njemu učinkuje v tem smislu, da ne more

zanikati niti dejanske niti pravne ocene stvari, ki izhaja

iz odločitve, sprejete v omenjeni predhodni pravdi. Takšnemu

intervencijskemu efektu bi toženec lahko uspešno ugovarjal v

tej pravdi le, če bi izkazal, da mu ni bilo omogočeno, da

opravlja procesna dejanja, ki bi lahko pomagala stranki, ki

se ji je pridružil, ali pa, če bi izkazal, da ta stranka ni

lojalno vodila pravde oziroma, da je opravljala procesna

dejanja, za katera je vedela, da poslabšujejo njen položaj,

ali če ni opravila procesnih dejanj, čeprav je vedela, da bi

si z njihovo opravo pravni položaj izboljšala. Ker v

obravnavani zadevi toženec takega ugovora niti ni podal, v

tej pravdi ni bilo mogoče ponovno razpravljati o dejanski in

pravni podlagi sprejete pravnomočne odločitve.

Ker je bilo torej ugotovljeno, da je povzročitelj škode v

celoti toženec, je dolžan tožnici povrniti vse, kar je ta

plačala zanj, vključno z zakonskimi zamudnimi obrestmi in

stroški postopka. Iz navedenih razlogov in po ugotovitvi, da

v postopku ni bila zagrešena nobena kršitev določb postopka,

na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (2. odst. 350.

čl. ZPP), je bilo treba pritožbo toženca zavrniti kot neutemeljeno in

potrditi sodbo sodišča prve stopnje (353. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.