VSL sodba I Cp 2382/2005
Sodna praksa višjih sodišč, 2006-02-15

odgovornost za stvarne napake - garancija - rok

Sodišče prve stopnje je pravilno navedlo, da je predpostavka za

uveljavljanje zahtevkov iz garancije, uveljavitev zahtevka za

popravilo v garancijskem roku. Pri garanciji namreč ni pomembno,

koliko časa mine od tedaj, ko kupec opazi napako, do tedaj, ko

zahteva njeno odpravo (to je sicer ena od predpostavk za

uveljavljenje jamčevalnih zahtevkov), pač pa je bistveno, da kupec

zahteva popravilo v garancijskem roku. To pa so po ugotovitvah

sodišča prve stopnje vsi kupci zahtevali, saj so tudi tožbo vložili

še pred iztekom garancijskega roka. Ker odgovornost iz garancije na

eni strani ne posega v pravila o odgovornosti prodajalca (ali

izvajalca del) za napake stvari, po drugi strani pa pomeni posebno

(samostojno) zavezo prodajalca, se sodišče prve stopnje upravičeno ni

ukvarjalo z vprašanjem, kdaj so se posamezne napake pojavile in kdaj

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje. Tožena

stranka nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna

plačati tožnikoma K. 1.863.926,00 SIT, tretjemu tožniku in četrti

tožnici vsakemu po 931.963,00 SIT, tožnikoma S.1.600.574,00 SIT in

tožnikoma V. 1.640.588,00 SIT, vsem z zakonskimi zamudnimi obrestmi

od 16.3.2001 dalje do plačila. Višje zahtevke je zavrnilo (tožnikoma

V, torej presežek glavnice, vsem tožnikom pa obrestni del tožbenega

zahtevka za čas od 16.6.1993 do 15.3.2001). Toženi stranki je še

naložilo, da prvim šestim tožnikom povrne 1.524.487,50 SIT pravdnih

stroškov, sedmemu tožniku in osmi tožnici pa 42.957,80 SIT pravdnih

stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe do plačila.

Zoper sodbo se je pravočasno pritožila tožena stranka iz vseh

pritožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena Zakona o pravdnem

postopku (v nadaljevanju ZPP). Navaja, da je pravilno sicer stališče

sodišča prve stopnje, da je pogoj za uveljavljanje jamčevalne oziroma

garancijske dolžnosti prodajalcev dokaz o obstoju pomanjkljivosti ter

pravilna in pravočasna notifikacija - grajanje napak. Ravno ti pogoji

pa niso bili izkazani oziroma dokazani, na kar je tožena stranka ves

čas opozarjala (prekluzija in zastaranje po 645. členu Zakona o

obligacijskih razmerjih, v nadaljevanju ZOR in ostalih), zaradi česar

je sodišče pri odločanju storilo bistveno kršitev procesnih pravil po

14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. Z izjemo tožnikov K. namreč

ostali tožniki niso na primeren in predpisan način pismeno grajali

posameznih pomanjkljivosti in zahtevali njihovo odpravo, gre pa za

zakonsko obvezo pravilnega in pravočasnega grajanja napak, ki mora

biti ustrezno za vsako napako posebej konkretizirano in

argumentirano. Da je tako, dokazuje celoten spis, ko izvedenci

dejansko niso mogli izvršiti izvedenskega dela, oceniti napak in jih

ovrednotiti za vsakega tožnika posebej in za vsako napako konkretno.

Izvedenec Ž. je le na splošno s posebno opombo, da ni imel na

razpolago ustreznih podatkov in dokumentacije, podal "izračun

manjvrednosti" za posameznega tožnika oziroma za posamezen objekt. Da

je njegovo delo neuporabno in neustrezno, dokazuje tudi dejstvo, da

je dejansko nekritično in nestrokovno povzel zaključke izvedenca I..

Povsem nestrokovno je za objekta "K." in "Kr." izračunal enak znesek

odškodnine, kar je povsem v nasprotju z logiko. Njegova naloga je

bila namreč med drugim, da na osnovi predloženih računov oceni

vrednost odpravljenih napak na posameznem objektu. To dokazuje, da

izvedenec Ž. ni niti ugotavljal niti ocenjeval stanja posameznega

objekta na dan primopredaje, obseg in naravo notificiranih napak,

njihovo dejansko vrednost, dejanski strošek odpravljenih napak na

objektu itd. Tožena stranka graja tudi stroškovni del izpodbijane

sodbe. Že v vlogi z dne 15.1.2002 je pojasnila, kakšno je razmerje

med s tožbo postavljenim tožbenim zahtevkom ter med kasneje

modificiranim tožbenim zahtevkom, ko npr. tožnik K. s tožbo vtožuje

znesek 4.801.008,00 z obrestmi od 13.6.1993 do plačila, kar bi takrat

znašalo več kot 47.000.000,00 SIT (protivrednost več kot 410.000,00

DEM). Od vtoževanega zneska je torej sodišče prisodilo približno 3%.

Odločitev o stroških, ki je sicer nejasna, pa tožnikom priznava

smiselno okoli 70% stroškov postopka. Odločitev o stroških je zato v

celoti nepravilna in nezakonita, kar še posebej velja za stroške

izvedenca gradbene stroke, katere mora po sodbi plačali tožena

stranka v celoti. Glede na navedeno in v izogib ponavljanju se tožena

stranka sklicuje na svoje navedbe in trditve ter dokaze, ki jih je

posredovala tekom postopka. Predlaga, da pritožbeno sodišče

izpodbijano sodbo spremeni tako, da zavrne tožbene zahtevke tožnikov,

podrejeno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v

novo sojenje. Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni

odgovorila. Pritožba ni utemeljena. Sodišče druge stopnje preizkusi

sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, ki so navedeni v

pritožbi, pri tem pa pazi na določene, izrecno naštete bistvene

kršitve določb pravdnega postopka in na pravilno uporabo materialnega

prava (2. odstavek 350. člena ZPP). V tem obsegu je pritožbeno

sodišče tudi preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje, ni pa moglo

slediti pritožbenemu predlogu in upoštevati tudi vseh drugih navedb,

trditev in dokazov, ki jih je predlagala tožena stranka v postopku

pred sodiščem prve stopnje, na katere se pritožba sklicuje le

pavšalno "v izogib ponavljanju" in jih konkretneje ne navaja. Po

stališču tožene stranke naj bi bila bistvena kršitev določb pravdnega

postopka podana v tem, da tožniki niso izkazali pogoja za

uveljavljanje jamčevalne oziroma garancijske dolžnosti prodajalca.

Vendar pa taka kršitev, tudi če bi bila podana, ne more predstavljati

kršitve določb pravdnega postopka, temveč zmotno ali nepopolno

ugotovitev dejanskega stanja; če bi sodišče določila o jamčevanju za

napake oziroma o garanciji uporabilo napačno, pa zmotno uporabo

materialnega prava. Pritožbeno sodišče pa pri preizkusu izpodbijane

sodbe tudi ni ugotovilo tistih bistvenih kršitev določb pravdnega

postopka, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350.

člena ZPP). Ugotovljeno dejansko stanje graja pritožba le posredno -

kolikor očita sodišču prve stopnje, da je napačno sledilo

izvedenskemu mnenju izvedenca Ž. v zvezi z grajanimi napakami. Ker se

ta graja delno nanaša tudi na zmotno uporabo materialnega prava in

ker sta ti dve vprašanji medsebojno prepleteni, pritožbeno sodišče

istočasno odgovarja na pritožbene očitke o obstoju preostalih dveh

pritožbenih razlogov. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da

so tožniki oziroma njihovi pravni predniki s toženo stranko sklenili

prodajne pogodbe, pri čemer je tožena stranka kot prodajalec v

pogodbi zagotovila kupcem 5-letni splošni garancijski rok za vsa

gradbena, obrtniška in instalacijska dela. Glede na to je kupcem ob

prevzemu objektov tudi izročila ustrezno garancijo oziroma

garancijski list. Garancijski roki so začeli teči z dnem sestavitve

prevzemnega zapisnika za stanovanjski objekt. Čeprav je sodišče prve

stopnje v obrazložitvi sodbe citiralo tudi 644. člen ZOR, ki ureja

gradbeno pogodbo in odgovornost izvajalca in projektanta za solidnost

gradbe, pa je v nadaljevanju obrazložitve svojo odločitev oprlo na

določbe o garanciji, torej zavezi tožene stranke za vsa dela, ki jih

je tožena stranka opravila skupno z izvajalci obrtniških,

instalacijskih in zaključnih del (točka 2.1 garancije). Sodišče prve

stopnje je pravilno navedlo, da je predpostavka za uveljavljanje

zahtevkov iz garancije uveljavitev zahtevka za popravilo v

garancijskem roku. Pri garanciji namreč ni pomembno, koliko časa mine

od tedaj, ko kupec opazi napako, do tedaj, ko zahteva njeno odpravo

(to je sicer ena od predpostavk za uveljavljenje jamčevalnih

zahtevkov, ki jo izpostavlja tudi pritožba), pač pa je bistveno, da

kupec zahteva popravilo v garancijskem roku. To pa so po ugotovitvah

sodišča prve stopnje vsi kupci zahtevali, saj so tudi tožbo vložili

še pred iztekom garancijskega roka. Ker odgovornost iz garancije na

eni strani ne posega v pravila o odgovornosti prodajalca (ali

izvajalca del) za napake stvari, po drugi strani pa pomeni posebno

(samostojno) zavezo prodajalca (primerjaj 501. člen ZOR), se sodišče

prve stopnje upravičeno ni ukvarjalo z vprašanjem, kdaj so se

posamezne napake pojavile in kdaj so jih tožniki sporočili toženi

stranki. Bistveno torej je, da so se napake pojavile v garancijskem

roku in da so jih tožniki v skladu z garancijskimi pogoji posredovali

toženi stranki ali izvajalcu določenih del pismeno in neposredno na

ustrezen naslov (točka 4 garancije). Sodišče prve stopnje je

ugotovilo, da so tožniki toženo stranko o določenih napakah obvestili

že ob prevzemu objektov, nadalje pa na zborih skupnosti stanovalcev,

na katerih so bili prisotni predstavniki tožene stranke, z zapisniki

s teh zborov in končno tudi z mnenjem B.I. z dne 30.3.1993, torej z

mnenjem izvedenca, ki so ga sami angažirali. V vseh teh dokumentih,

zlasti pa slednjem, so napake opisane dovolj jasno in precizno. Tudi

mnenje sodnega izvedenca dr. D.Ž. je jasno in sodišče prve stopnje je

nanj pravilno oprlo svojo odločitev. Izvedenec je namreč v svojem

mnenju za vsak posamezen stanovanjski objekt navedel, katere napake

je ocenjeval, pri čemer je upošteval, pripombe tožnikov v

primopredajnih zapisnikih, svoje ugotovitve ob ogledu in ugotovitve

B.I. (kar je razumljivo glede na to, da si je sodni izvedenec Ž.

nepremičnine ogledal šele v letu 1999, torej šest let kasneje kot pa

I. in da so tožniki v vmesnem času tudi sami odpravljali napake). Že

s strani tožnikov angažirani izvedenec je v mnenju pojasnil, da je

mogoče oceniti le zmanjšanje vrednosti nepremičnin v odstotku glede

na pogodbeni znesek, ker v pogodbi ni specificirana rekapitulacija

posameznih postavk. Glede na to je logično, da je enako metodo

izračuna manjvrednosti objekta uporabil tudi izvedenec Ž. in nato

sodišče prve stopnje, ki je temu mnenju sledilo. Tudi pritožbeno

sodišče nima pomislekov v pravilnost takšnega izračuna. Res je

izvedenec za objekta K. in Kr. ugotovil enak znesek, vendar pa to ne

kaže na neuporabnost njegovega dela, kot to meni pritožba. Do enakega

zneska je prišel zato, ker je vrednost obeh objektov enaka, vendar pa

si je vsakega ogledal posebej in posebej ugotavljal napake na vsakem

objektu. To potrjuje način izračuna manjvrednosti obeh nepremičnin,

saj je pri prvi upošteval, da je vrednost odpravljenih napak 1,25%

gradbene vrednosti objekta, pri drugi pa 1,50% ter da je pri prvi

vrednost neodpravljenih napak 6,75% gradbene vrednosti, pri drugi pa

6,50%. Neutemeljeno torej pritožba očita, da izvedenec ni ugotavljal

in ocenjeval stanja posameznega objekta ter obseg in naravo napak.

Neutemeljeno pa se tožena stranka pritožuje tudi zoper odločitev o

stroških postopka. Tožena stranka je res že v vlogi, ki jo omenja

pritožba, poudarjala, da s tožbenim zahtevkom uveljavljane obresti

predstavljajo zelo velik znesek in res je, da je sodišče prve stopnje

s sodbo pretežni del obrestnega dela tožbenega zahtevka zavrnilo.

Vendar pa to dejstvo ne vpliva na odmero pravdnih stroškov. Kot

vrednost spornega predmeta, ki je relevantna tudi za presojo uspeha

strank v pravdi in odmero pravdnih stroškov, se namreč vzame samo

vrednost glavnega zahtevka, medtem ko se obresti ne upoštevajo (37.

člen ZPP). Zato ni mogoče uspeha strank v pravdi obračunavati od

seštevka glavnice in obresti, kot to želi pritožba. Tudi odločitev o

stroških izvedenca gradbene stroške je pravilna. Sodišče je ocenilo,

da te stroške nosi v celoti tožena stranka, ker je štelo, da posebne

okoliščine primera (neodvisnost višine teh stroškov od uspeha strank

v pravdi) narekujejo, naj te stroške tožena stranka povrne tožeči

stranki. Takšna odločitev temelji na 2. odstavku 154. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da niso podani razlogi, s

katerimi tožena stranka izpodbija sodbo sodišča prve stopnje, prav

tako pa tudi ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti.

Zato jo je na podlagi 353. člena ZPP zavrnilo kot neutemeljeno in je

potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Prvi odstavek 165. člena ZPP

določa, da v primeru, ko sodišče zavrne pravno sredstvo, odloči tudi

o stroških, ki so nastali med postopkom v zvezi z njim. Tožena

stranka s pritožbo ni uspela, zato mora v skladu s prvim odstavkom

154. člena ZPP sama kriti stroške pritožbenega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.