TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSC sklep Kp 342/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-12-09

zahteva za varstvo zakonitosti - potek časa - sodne počitnice

Če je bil pravnomočni sklep, zoper katerega je vložena zahteva za varstvo zakonitosti, vročen pred začetkom, sodnih počitnic, trimesečni rok za vložitev zahteve pa bi iztekel med sodnimi počitnicami, se ta rok podaljša za en mesec, ker po določbi 3. odst. 83. čl. Zakona o sodiščih med sodnimi počitnicami procesni roki ne tečejo.

Samo, če je bila odločba, ki se izpodbija s pravnim sredstvom, vročena v času sodnih počitnic, izreče rok za pravno sredstvo s potekom prvega delovnika po sodnih počitnicah.

Pritožbi zagovornika odvetnika M. M. P. se u g o d i in se sklep sodišča prve stopnje r a z v e l j a v i .

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo kot prepozno zagovornikovo zahtevo za varstvo zakonitosti zoper sklep V. s. v C. z dne 28.3.2003.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožil zagovornik smiselno zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Predlagal je spremembo izpodbijanega sklepa.

V. d. t. V. d. t. R. S., Z. o. v C., M. B. je podprl pritožbo.

Sodišče prve stopnje je res napačno ugotovilo, da je zahteva za varstvo zakonitosti vložena prepozno. Sklep sodišča druge stopnje, zoper katerega je vložena zahteva za varstvo zakonitosti, sta obsojeni in zagovornik sprejela dne 5.5.2000 in je za oba začel teči trimesečni rok za vložitev zahteve dne 6.5.2003. Ta bi se sicer iztekel dne 6.8.2003. Ker pa so bile na ta dan že sodne počitnice, med katerimi po izrecni določbi III. odstavka 83. člena Zakona o sodiščih procesni roki ne tečejo, se je rok podaljšal za en mesec, to je do 6.9.2003. Ker pa je bil ta dan sobota, se je rok podaljšal na 8.9.2003, ko je bila zahteva za varstvo zakonitosti vložena priporočeno po pošti. Zato je ta pravočasna.

Stališče sodišča prve stopnje, da je bil skrajni rok za vložitev zahteve dne 18.8.2003, torej po preteku sodnih počitnic, ni pravilno. Tak rok velja samo za primer, ko je bilo sodno pisanje, ki se izpodbija, vročeno v času sodnih počitnic. Zato takšno ugotavljanje roka za vložitev zahteve v tej zadevi ne pride v poštev.

Sodišče prve stopnje bo moralo postopati s pravočasno zahtevo za varstvo zakonitosti.

ZS člen 83,  83/3,  83,  83/3.  ZKP člen 421,  421/3,  422,  422/2,  421,  421/3,  422,  422/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSC sklep Kp 110/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-04-08

Oškodovanka kot tožilka, ki je vložila nepopoln obtožni predlog, je bila pozvana k popravi z jasnim opisom pomanjkljivosti in opozorilom o zavrženju nepopolne vloge, če ta ne bo popravljena. Ker tega ni storila je sodišče 1. stopnje upravičeno zavrglo pomanjkljiv obtožni predlog, saj ni bil sposoben za obravnavanje.

Pritožba oškodovanke kot tožilke K. K. se z a v r n e kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje kot nepopolno zavrglo vlogo oškodovanke kot tožilke z dne 04.11.2002.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožila oškodovanka kot tožilka z laično pritožbo, smiselno zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Smiselno je predlagala razveljavitev sklepa in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Odločitev sodišča prve stopnje v izpodbijanem sklepu je pravilna. Vloga oškodovanke kot tožilke z dne 19. 2. 1999, ki naj bi pomenila obtožni predlog zoper obdolženega zaradi kaznivega dejanja tatvine po I. odstavku 211. člena Kazenskega zakonika, namreč ni bila sposobna za obravnavanje. Sodišče prve stopnje je zato oškodovanko kot tožilko z dopisom z dne 10. 02. 2003 pravilno pozvalo k popravi vloge, s konkretnim opisom pomanjkljivosti in opozorilom o zavrženju pomanjkljive vloge, če tega ne bo storila v roku 8 dni. Čeprav iz povratnice izhaja, da je oškodovanka kot tožilka dopis z dne 10.02.2003 prejela dne 14.02.2003, pa svoje vloge v danem roku ni dopolnila, zato jo je sodišče na podlagi III. odstavka 76. člena Zakona o kazenskem postopku moralo zavreči kot nepopolno. Oškodovanka kot tožilka v pritožbi tudi ni navedla nobenega razloga, zakaj svoje vloge v danem roku ni dopolnila, ampak je smiselno navedla le, da vztraja pri kazenskem pregonu zoper obdolženega, čeprav naj bi celo sočasno odstopila od kazenskega pregona

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo oškodovanke kot tožilke na podlagi III. odstavka 402. člena Zakona o kazenskem postopku zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSC sodba Kp 73/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-03-28

Če očividka dogodka ni videla, da bi obtoženi snel z oškodovankinega vratu verižico, za katero je glede na njuno posebno razmerje verjetno izkazal, da mu jo je podarila, pa si je prav zaradi skalitve tega razmerja premislila, potem oškodovankini trditvi, da ji je takrat verižico ukradel utemeljeno ni mogoče verjeti.

Pritožba okrožnega državnega tožilca se z a v r n e kot neutemeljena in se p o t r d i oprostilni del sodbe sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo je bila zoper obtoženega zavrnjena obtožba zaradi kaznivega dejanja izsiljevanja po II. odstavku 218. člena KZ in zaradi kaznivega dejanja tatvine po I. odstavku 211. člena KZ. Stroški zavrnilnega dela so obremenili proračun, oškodovana S. E. pa je bila s premoženjskopravnim zahtevkom napotena na pravdo (tč. I izreka).

Z isto sodbo je bil obtoženi oproščen obtožbe zaradi kaznivega dejanja tatvine po I. odstavku 211. člena KZ na škodo iste oškodovanke. Tudi stroški prostoreka so obremenili proračun, oškodovanka pa je bila s premoženjskopravnim zahtevkom napote na pravdo. Odločeno je bilo, da se zasežena zlata verižica dolžine 68 cm vrne po pravnomočnosti te sodbe obtožencu (tč. II izreka).

Zoper oprostilni del te sodbe se je pravočasno pritožil okrožni državni tožilec zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Predlagal je razveljavitev tega dela sodbe in vrnitev zadeve v tem obsegu sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Okrožni državni tožilec s pritožbenimi navedbami ni mogel omajati upravičenega dvoma v ta del obtožbe in je zato odločitev sodišča prve stopnje v prostoreku pravilna. Predvsem velja poudariti izpovedbo priče D. M., ki je bila očividka dogajanja tega večera, vendar ni videla, da bi obtoženi snel verižico z oškodovankinega vratu. Sodišče druge stopnje opozarja, da naj bi obtoženi prav s tem dnem začel izsiljevati oškodovanko, vendar je bila ta še meseca junija 1999 v njegovem stanovanju, ko naj bi ji iz torbice vzel kuverto s 3.500 DEM. V tem obsegu pa je bila obtožba umaknjena. Čeprav je obtoženi zanikal, da bi tega večera sploh bil z oškodovanko, pa je vendar izražen dvom v verodostojnost njene izpovedbe. Ker tudi v novem sojenju ne bi bilo mogoče izključiti možnosti, da je oškodovanka v času prijateljevanja z obtožencem verižico podarila, zaradi očitnega spora z njim pa je darilo kasneje prikazala kot tatvino, je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je izdalo izpodbijani prostorek. Tudi dejstvo, da je oškodovanka sorazmerno pozno vložila kazensko ovadbo, je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo v potrditev svoje odločitve o tem delu tožbe. Iz teh razlogov pritožbi ni bilo mogoče ugoditi.

Zaradi zavrnitve pritožbe je odpadel izrek o stroških pritožbenega postopka.

Pri odločanju o pritožbi niso bile ugotovljene kršitve, ki se upoštevajo po uradni dolžnosti.

KZ člen 211,  211/1,  211,  211/1.  ZKP člen 273,  273.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sodba Cp 3242/2002
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-02-04

obligacijsko pravo - civilno procesno pravo

Ugovor zastaranja praviloma ni mogoče prvič uveljavljati šele v pritožbi. To pa iz razloga, ker tak ugovor spada v trditveno podlago strank, pri čemer pritožbene novote v skladu s prvim odstavkom 337. člena ZPP praviloma niso dopustne.

Pritožba se zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da sta toženca dolžna tožeči stranki nerazdelno plačati 330.046,00 SIT s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od 17.1.1997 do plačila ter ji povrniti pravdne stroške v znesku 137.900,00 SIT s pripadajočimi obrestmi. Proti navedeni sodbi se pritožujeta toženca. V pritožbi uveljavljata ugovor zastaranja in navajata "da je do vložitvi tožbe prišlo po preteku treh let od izplačila vtoževanega zneska". Tožeča stranka na pritožbi ni odgovorila. Pritožba ni utemeljena. Pregled zadeve pokaže, da je tožena stranka ugovor zastaranja terjatve prvič uveljavljala šele v pritožbenem postopku. Ugovor zastaranja terjatve je ugovor materialnopravne narave, pri čemer ugovor zastaranja zadeva temelj zahtevka. V zvezi z ugovorom zastaranja je tako nujno potrebno ugotavljati dejansko stanje glede začetka in nastanka zastaranja terjatve. Po določbi tretjega odstavka 360. člena Zakona o obligacijskih razmerjih - ZOR se sodišče ne sme ozirati na zastaranje, če se dolžnik nanj ne sklicuje. To pa pomeni, da je ugovor zastaranja uvrščen v trditveno podlago strank. Po določbi prvega odstavka 337. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP pa sme pritožnik v pritožbi navajati nova dejstva in predlagati nove dokaze le, če izkaže, da jih brez svoje krivde ni mogel navesti oziroma predložiti do prvega naroka za glavno obravnavo oziroma do konca glavne obravnave, če so izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 286. člena ZPP. Tožena stranka ugovor zastaranja prvič uveljavlja šele v pritožbi, pa še to le pavšalno. Ugovor zastaranja praviloma ni mogoče prvič uveljavljati šele v pritožbi. To pa iz razloga, ker tak ugovor spada v trditveno podlago strank, pri čemer pritožbene novote v skladu s prvim odstavkom 337. člena ZPP praviloma niso dopustne. Po obrazloženem, in ker pritožbeno sodišče ob preizkusu izpodbijane sodbe po uradni dolžnosti v skladu z drugim odstavkom 350. člena ZPP ni ugotovilo uradnoma upoštevnih kršitev določb postopka ali nepravilne uporabe materialnega prava, je o pritožbi odločilo, kot je razvidno iz izreka te sodbe (353. člen ZPP). Odločitev o stroških pritožbenega postopka je odpadla, ker ti niso bili priglašeni. Določbe ZOR je pritožbeno sodišče uporabilo v skladu s 1060. členom sedaj veljavnega Obligacijskega zakonika - OZ.

ZOR člen 360,  360/3,  360,  360/3.  ZPP člen 286,  286/1,  337,  337/1,  350,  350/2,  353,  286,  286/1,  337,  337/1,  350,  350/2,  353.  OZ člen 1060,  1060.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 2615/2002
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-02-12

Samo takšna zasebna listina, ki je overjena po zakonu, je lahko podlaga za spremembo upnika v izvršilnem postopku, ki že teče.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Pritožnik krije sam svoje pritožbene stroške.

Z izpodbijanim sklepom sodišče prve stopnje ni dopustilo spremembe upnika v pristopni zadevi In 2000/00135.

Zoper sklep sodišča prve stopnje je vložil pritožbo upnik KAM d.o.o. Nova Gorica iz vseh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odst. 338. čl. ZPP, v kateri predlaga, da se izpodbijani sklep spremeni tako, da se sprememba upnika dopusti, podrejeno, da se izpodbijani sklep razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek. V pritožbi navaja, da je presenečen in ogorčen, ker je izpodbijani sklep brez podlage. Z izpodbijanim sklepom se postopek zgolj zavlačuje. Predložena cesijska pogodba je perfektna in izkazuje pravo voljo pogodbenih strank. Cesijska pogodba ustreza določbam 23. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju, torej tudi izpolnjuje pogoje, določene v 24. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju. Sodna praksa je že zavzela stališče, ki pritrjuje upnikovim trditvam.

V skladu z določilom tretjega odst. 24. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju je lahko zasebna listina podlaga za spremembo upnika v izvršilnem postopku, ki že teče, če je po zakonu overjena. Po zakonu je zasebna listina overjena, če so podpisi strank na zasebni listini overjeni po notarju (64. čl. Zakona o notariatu).

Pogodba o odstopu terjatve z dne 1.6.2002 (A16) je zasebna listina. Ker podpisi pogodbenih strank na predloženi pogodbi o odstopu terjatve z dne 1.6.2002 niso overjeni po notarju, je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko predlagane spremembe upnikov v izvršilnem postopku, ki že teče, ni dopustilo.

Pritožnikovo presenečenje in ogorčenje ni upravičeno.

Pritožnikova primerjava z določilom 23. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju je zgrešena. Tudi po določilu 23. čl. ZIZ je verodostojna listina samo tista zasebna listina, ki je po zakonu overjena.

Pritožbena navedba, da je neoverjena zasebna listina lahko podlaga za spremembo upnika v izvršilnem postopku, ki že teče, je v nasprotju s sodno prakso (gl. sklep Višjega sodišča v Ljubljani, opr. št. II Cpg 859/01).

Uveljavljani pritožbeni razlogi niso utemeljeni. Ob preizkusu izpodbijanega sklepa pritožbeno sodišče ni našlo razlogov, na katere pazi po uradni dolžnosti. Pritožbo upnika je bilo zato zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sklep sodišča prve stopnje. Ker pritožnik s pritožbo ni uspel, mora sam kriti svoje pritožbene stroške (165. čl. ZPP v zvezi s 154. čl. ZPP in 15. čl. ZIZ).

ZN člen 64,  64.  ZIZ člen 23,  24,  24/3,  23,  24,  24/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 2482/2002
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-02-12

izvršba za uveljavitev nedenarne terjatve - izročitev - ocenitev stvari

Vrednost stvari po določilu 1. odst. 215. čl. ZIZ se določi po stanju in cenah na dan izdelave cenilskega mnenja.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je vrednost stroja X 199.800,00 SIT in ta znesek naložilo v plačilo dolžniku z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 11.7.2002 dalje do plačila, v roku 3 dni.

Zoper sklep sodišča prve stopnje je vložil pritožbo upnik iz razloga postopkovnih kršitev in zmotne uporabe materialnega prava, v kateri predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek oziroma da se stroj oceni po stanju na dan zapadlosti vrnitve stroja upniku, ali vsaj po stanju na dan vložitve predloga za izvršbo. V pritožbi navaja, da sodišče še ni odločilo o dolžnikovem ugovoru zoper sklep o izvršbi. Z izpodbijanim sklepom je reševalo le drugo točko izreka sklepa o izvršbi, ki je bil razveljavljen v celoti. Določilo 215. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju predvideva nadomestilo izpolnitve. Vrednost stvari, ki bi morala biti izročena, je zato izračunati na dan ko je terjatev zapadla, ne pa dan izdelave cenilskega mnenja. Nesprejemljivo je, da bi dolžnik z zavlačevanjem postopka dosegel znižanje vrednosti stvari.

Če stvari niso bile najdene ne pri dolžniku ne pri kom drugem, sodišče na upnikov predlog oceni njihovo vrednost in s sklepom določi, da mora dolžnik v določenem roku izplačati to vrednost upniku, ki lahko na podlagi takega sklepa predlaga izvršbo (1. in 2. odst. 215. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju - ZIZ). Citirano določilo je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo, ko je ugotovilo vrednost stvari, ki je po izvršilnem naslovu predmet izročitve, po stanju na dan izdelave cenilskega mnenja. Pravilno zato, ker je upnik upravičen le do vrnitve stvari. Stvar, če bi obstajala, pa bi bila upniku vrnjena oziroma izročena v stanju, v kakršnem bi bila na dan prisilne izvršitve. Iz tega razloga je cenitev stvari, ki bi morala biti izročena, opraviti na dan izdelave cenilskega mnenja. Zmotno je tako stališče pritožbe, da bi cenitev morala biti opravljena po stanju in cenah na dan zapadlosti terjatve oziroma na dan vložitve predloga za izvršbo v katerem upnik predlaga izvršbo na podlagi določila 215. čl. ZIZ.

Odločitev, ki je predmet izpodbijanega sklepa, ni v nobeni povezavi z odločitvijo o ugovoru zoper sklep o izvršbi, zato z izdajo izpodbijanega sklepa ni zagrešena nobena kršitev postopka.

Pritožbo upnika je bil zato zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 15. členom Zakona o izvršbi in zavarovanju).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep I Cp 263/2002
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-02-12

pritožba - pravica do pritožbe - sodna taksa - neplačilo obveznosti

Novelirani 8.člen ZST, ki določa kot sankcijo za neplačilo sodne takse, da sodišče šteje netaksirano vlogo za umaknjeno, ima tudi izrecno omejitev, saj velja, če zakon ne določa drugače. ZPP, ki je matični zakon za vprašanja pravdnega postopka, pa pravice do pritožbe v pravdnem postopku ne veže na plačilo sodne takse. Pravica do pritožbe je ustavna pravica in je zato omejitve te pravice potrebno razlagati ozko.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se r a z v e l j a v i in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje štelo pritožbo tožene stranke za umaknjeno. Iz razlogov sklepa izhaja, da tožena stranka pritožbi ni priložila dokazila o plačilu sodne takse, sodne takse za pritožbo pa ni plačala niti po opominu. Proti temu sklepu se pravočasno pritožuje toženec. Navaja, da ni prejel nobenega obvestila o prispelem pismu za opomin, sicer bi svojo obveznost poravnal. Pritožba je utemeljena. Iz podatkov spisa izhaja, da je bil taksni opomin vročen na podlagi pravil o fiktivni vročitvi iz 141.čl. Zakona o pravdnem postopku - ZPP v zvezi s 4.odst. 142.čl. ZPP, zato so pritožbene navedbe, da toženec ni prejel nobenega obvestila o prispelem pismu, neutemeljene. Uradni preizkus, ki ga je pritožbeno sodišče opravilo na podlagi določbe 2.odst. 350.čl. ZPP pa je pokazal, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo določbo 8.čl. Zakona o sodnih taksah (ZST), s tem v zvezi pa storilo tudi kršitev iz 8.tč. 2.odst. 339.čl. ZPP. Novelirani 1.odst. 8.čl. ZST, ki določa kot sankcijo za neplačilo sodne takse, da sodišče šteje netaksirano vlogo za umaknjeno, ima tudi izrecno omejitev - če zakon ne določa drugače. ZPP, ki je matični zakon za vprašanja pravdnega postopka, pravice do pritožbe v pravdnem postopku ni vezal na plačilo sodne takse (pri tožbi je to vprašanje urejeno drugače). Pri razlagi je potrebno upoštevati, da je pravica do pritožbe ustavna pravica (25.čl. Ustave RS), zato je potrebno vse omejitve te pravice obravnavati ozko. Z razlago zakonov tako ni mogoče utemeljiti omejitev pravice do pritožbe, ki jih zakon ne določa izrecno in v skladu z navedenim ustavnim načelom. Kot že rečeno, pa ZPP pravice do pritožbe ne veže na plačilo sodne takse. Upoštevaje zgoraj navedene razloge, je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek (3.tč. 365.čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep I Cp 348/2002
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-02-27

Čeprav ima stranka v postopku dva pooblaščenca in sta oba vložila po eno pritožbo, ne gre za dve, marveč eno pritožbo stranke. Vložitev pritožbe po enem ali več pooblaščencih, je namreč eno procesno dejanje stranke, zaradi česar slednja ni dolžna plačati sodno takso za vsako pritožbo posebej.

Pritožbi se ugodi, zato se izpodbijani sklep r a z v e l j a v i .

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom pritožbo tožene stranke z dne 22.1.2002 štelo za umaknjeno, ker ni plačala sodne takse za pritožbo oziroma sodišču ni predložila potrdila o plačani taksi. Zoper ta sklep se je pritožila tožena stranka in v pritožbi navaja, da odločitev sodišča ni pravilna. Pravdna dejanja, ki jih v postopku opravi pooblaščenec v mejah pooblastila, imajo enak pravni učinek, kakor če bi jih opravila stranka sama. V konkretnem primeru je tožena stranka vložila dve pritožbi po dveh različnih pooblaščencih. Vložitev pritožbe je potrebno razumeti kot opravo enega procesnega dejanja, ker sta obe pritožbi vloženi po pooblastilu stranke in se kot takšni štejeta za procesno dejanje stranke. Vložitev pritožbe pa pomeni eno procesno dejanje. Tudi Zakon o sodnih taksah (ZST) v 3. čl. določa, da mora predpisane takse plačati tisti, ki predlaga uvedbo postopka ali opravo posameznega dejanja. Vložitev pritožbe je po oceni tožene stranke enotno procesno dejanje, zato je nepravilno stališče sodišča prve stopnje, da nastane taksna obveznost za vsako pritožbo posebej. Pritožba je utemeljena. Sodišče prve stopnje je sicer pravilno ugotovilo, da je pooblaščenec tožene stranke odv. M.S. sodišču dostavil fotokopijo dokazila o plačilu sodne takse za pritožbo v znesku 76.500,00 SIT. Pri tem pa je napačno štelo, da gre za takso za pritožbo, ki jo je tožena stranka vložila po pooblaščencu odv. J.R. in ker ima tožena stranka dva pooblaščenca, pritožbo pa sta vložila oba, bi morala plačati sodno takso za vsako pritožbo posebej. Četudi ima tožena stranka dva pooblaščenca in sta vložila vsak eno pritožbo, je to pritožba tožene stranke in ne gre za dve pritožbi, kot zmotno meni sodišče prve stopnje. Pravilno opozarja pritožba, da je vložitev pritožbe potrebno razumeti kot opravo enega procesnega dejanja, ker sta obe pritožbi vloženi po pooblastilu stranke in se kot takšni štejeta za eno procesno dejanje stranke. ZST v 3. čl. določa, da mora predpisane takse plačati tisti, ki predlaga uvedbo postopka ali opravo posameznega dejanja. Vložitev pritožbe po pooblaščencu ali po več pooblaščencih, je eno procesno dejanje tožene stranke in se kot tako tudi obravnava. Ker je tožena stranka pravočasno takso za pritožbo plačala in sodišču dostavila tudi potrdilo o plačani taksi, je odločitev sodišča prve stopnje nepravilna, zato je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke ugodilo ter izpodbijani sklep razveljavilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.