VSK sklep I Cp 776/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-09-28

Škoda je posledica več vzrokov. Na to vpliva ne le poklicna

bolezen, azbestoza, pač pa tudi druga bolezen, pljučni

emfizem. Gre torej za deljeno vzročnost, ko prihaja do

konkurence več vzrokov za nastanek škode, tistih, ki so

posledica poklicne bolezni in za posledice katerih odgovarja

tožena stranka, kot tistih, ki so posledica posebnih

lastnosti oziroma stanj tožnika kot oškodovanca.

Pritožbama se ugodi, sodba sodišča prve stopnje

r a z v e l j a v i in zadeva vrne sodišču prve stopnje v

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo delno ugodilo

tožbenemu zahtevku tožnika in toženi stranki naložilo, da mu

plača odškodnino v višini 5.000.000,00 SIT z zakonskimi

zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 30.04.2002 do 20.05.2003 v

višini predpisane obrestne mere, zmanjšane za temeljno

obrestno mero, od 21.05.2003 do plačila pa po predpisani

obrestni meri zakonskih zamudnih obresti, v 15-ih dneh, pod

izvršbo ter v preostalem delu tožbeni zahtevek zavrnilo.

Toženi stranki je ob tem naložilo, da tožniku povrne

137.954,00 SIT pravdnih stroškov z zakonskimi zamudnimi

obrsetmi od 20.05.2003 dalje do plačila, v 15-ih dneh.

Tako je odločilo, ker je ugotovilo, da je zahtevek po

temelju v celoti utemeljen, saj je tožniku nastala in mu bo

še nastajala kot posledica poklicne bolezni azbestoze

negmotna škoda. Ko je odločalo o višini odškodnine za

negmotno škodo, je upoštevalo tudi druge tožnikove bolezni,

predvsem pljučni emfizem in so tožnikove težave posledica

obeh bolezni ter je zato zaključilo, da pravična odškodnina

znaša 5.000.000,00 SIT in sicer po 1.500.000,00 SIT za

telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem ter

duševne bolečine zaradi zmanjšanja splošnih življenjskih

aktivnosti ter 2.000.000,00 SIT za strah.

Obe stranki sta se zoper tako sodbo pritožili in

Tožena stranka meni, da bi sodišče prve stopnje moralo

ugoditi tudi predlogu tožene stranke, da se pridobi mnenje

Interdisciplinarne komisije oziroma postavi novega

izvedenca. Postavljeni izvedenec namreč tudi, ko je dopolnil

svoje mnenje, ni obrazložil, kateri so tisti pregledi, ki

kažejo na ugotovljeno azbestno bolezen. Z zaključkom

izvedenca se tožena stranka ne strinja, zanje ni podlage

niti v opravljenih CT izvidih, niti v rezultatih

bronhoskopije. Ti pregledi so in bi morali biti ključnega

pomena pri določanju diagnoze za tožnika. Bronhoskopski

izvid za tožnika kaže, da azbestnih telesc ni bilo najti.

Dne 20.03.2003 opravljen CT je pokazal enako stanje kot

prejšnja dva - julija 2002 in septembra 1999. Tudi sicer iz

mnenja izvedenca ni razvidno, katere so posledice, ki bi jih

z gotovostjo lahko pripisali azbestni bolezni, saj izvedenec

sam navaja, da težko razmeji v kolikšni meri je tožnikovo

zmanjšanje življenjskih aktivnosti posledica te bolezni in v

kolikšni pljučnega emfizema. Tudi prevralna azbestoza je po

ugotovitvah izvedenca delno tudi posledica drenaž in

operacijskega posega in ne le azbestni izpostavljenosti. Obe

bolezni pa naj bi na podoben način okvarjali pljučno

funkcijo. To in dejstvo, da Interdisciplinarna komisija

bolezni pri tožniku ni potrdila, vodi k zaključku, da

azbestna bolezen pri tožniku ni izkazana, gre tudi sicer za

specifično bolezen, mnenje o njenem obstoju oziroma

neobstoju ne bi smelo biti prepuščeno kateremukoli zdravniku

in ima ravno zato tožena stranka določeno zaupanje v

Interdisciplinarno komisijo, ki je sestavljena iz treh

specialistov z različnih, za postavljanje diagnoze azbestne

bolezni pomembnih področij dela. Če pa že ne upošteva

njenega mnenja, bi moralo prvostopenjsko sodišče ugoditi

predlogu za postavitev novega izvedenca. V vsakem primeru pa

je odškodnina previsoka. Tudi sicer rentgenska sevanja ne

morejo biti podlaga za odmero odškodnine, saj je sam

izvedenec pojasnil, da zaradi rentgenskega sevanja ne more

biti nobenih zdravstvenih težav zaradi premajhnega odmerka.

Izvedenec je tudi v mnenju zapisal, da šele bodo potrebni

zapleteni posegi, če bo nastala katera od drugih azbestnih

bolezni, ob tem pa niti oceniti ni mogel, kolikšna je

verjetnost napredovanja in je odškodnina previsoka, enako

velja za odškodnino za strah, ne drži, da bolezen pri vseh

bolnikih napreduje, tožnik lahko vidi tudi take bolnike, ki

z azbestno boleznijo živijo in teh je veliko več kot tistih,

ki umrejo. Upoštevati pa je potrebno, da je jakost strahu

tudi v povezavi s tožnikovim anksiozno depresivnim

reagiranjem. Ker izvedenec ni mogel ugotoviti, katere

tožnikove težave naj bi bile povzročene izključno z azbestno

boleznijo, po mnenju tožene stranke ni izkazano, da tožniku

odškodnina iz tega naslova (ZŽA) pripada. Priglaša

pritožbene stroške. Tožnik v pritožbi poudarja, da je

prisojena odškodnina prenizka in ni v skladu z merili iz

200. in 203.čl. Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR).

Prisojena odškodnina 5.000.000,00 SIT ne predstavlja

pravične odškodnine tudi v primerjavi z drugimi podobnimi

zadevami, ki so že pravnomočno zaključene. Šlo je za primere

s skorajda identičnimi diagnozami oziroma težavami in

bolečinami ter nevšečnostmi med zdravljenjem. Bolezen stalno

napreduje, tožnik je pod stalno zdravniško kontrolo. Tudi

izvedenec je predvidel možnost napredovanja, to posledično

pomeni, da se bodo bolečine in sedanje težave stopnjevale,

zato je odškodnina 1.500.000,00 SIT prenizka in je tudi

sodna praksa drugačna, enako velja za odškodnino zaradi

zmanjšanja življenjskih aktivnosti. Izvedenec je res ocenil,

da so subjektivne težave tožnika tudi posledica tožnikovega

depresivnega stanja, s tem pa je prišel v nasprotje, saj v

zaključku pove, da je defekt v pljučni funkciji v večji meri

povzročen z azbestozo, kar pomeni, da ta defekt ni posledica

depresivnega stanja in tožnik določenih aktivnosti ne zmore

zaradi tega defekta in ne zaradi svojega depresivnega

reagiranja. Sedaj je star 45 let in ima zmanjšane splošne

življenjske funkcije, SPIZ pa takim bolnikom priznava III.

stopnjo invalidnosti, saj delo lahko opravljajo le z

omejitvami. Strah je objektiven, nikoli ne mine, res se

lahko ublaži tako, da se oboleli srečujejo in o tem

pogovarjajo, toda ni psihiatričnega pristopa, ki bi lahko

zmanjšal oziroma ublažil strah pri tej bolezni in je tudi

odškodnina po tej postavki v primerjavi z drugimi

Tožeča stranka je na pritožbo tožene stranke odgovorila.

Pojasnjuje, da je pridobila tudi mnenje Interdisciplinarne

skupine strokovnjakov za verifikacijo poklicnih bolezni

zaradi izpostavljenosti azbestu in s tem mnenjem z dne

12.02.2004 št. 143 je tožeči stranki priznana azbestoza,

intersticijska pljučna fibroza z zmanjšanjem življenjskih

funkcij lažje stopnje ter to mnenje prilaga pritožbi.

Opozarja še, da je moral ves čas od leta 1997 (vzorec

odvzetega tkiva, ki je podlaga temu mnenju, je bil odvzet že

v letu 1997) delati v zanj nesprejemljivih in zdravju

škodljivih razmerah in je doživljal šikaniranje s strani

predpostavljenih v smislu namišljenosti svoje bolezni. Že

pred sedmimi leti bi se lahko upokojil. Priglaša stroške

Tudi tožena stranka je odgovorila na pritožbo tožeče stranke

in priglasila stroške odgovora na pritožbo. Primeri, ki jih

omenja pritožba, niso primerljivi s konkretno zadevo. V

praksi prevladujejo primeri, ko gre za najlažjo obliko

prizadetosti, plevralne plake in ne, kot trdi tožnik, ko se

bolezen razvije v najhujšo obliko. Izvedenec ni mogel

oceniti, ali se bodo bolečine stopnjevale. Tegobe tožnika je

pripisati pljučnemu emfizemu, glede bolečin bistveno, glede

ZŽA pa je izvedenec zapisal, da to težko razmeji. Strah ni

neka specifika te bolezni, pojavlja se tudi pri drugih

Pritožbeno sodišče je najprej obravnavalo pritožbene navedbe

tožene stranke, ki trdi, da ni izkazan obstoj poklicne

bolezni - azbestne bolezni, pri tožniku. Po mnenju sodišča

druge stopnje je dejstvo, da je tožnik zbolel za poklicno

boleznijo, pljučno in plevralno azbestozo, sodišče prve

stopnje zanesljivo ugotovilo. V postopku je določilo

izvedenca, specialista internista pulmologa z bolnišnice,

kliničnega oddelka za pljučne bolezni in alergijo. Le-ta je

v svojem izvidu in mnenju zaključil, da pri bolniku obstoji

pljučna in plevralna azbestoza in sicer intersticijska

pljučna fibroza (MKB 10 J61) ter plevralni plaki (MKB 10

J92/0). Kot je poudarilo že prvostopenjsko sodišče, je svoje

ugotovitve in zaključke utemeljil, in sicer je bolezen

potrjena z ekspozicijo azbestu, najdbo plevralnih

zadebelitev in sprememb v pljučnem parenhimu na HRCT,

pljučno in plevralno fibrozo, ugotovljeno histološko ter

znižano difuzijsko kapaciteto CO (stran 6 pisnega izvida in

mnenja izvedenca) in zato trditve tožene stranke, da bolezen

ni objektivno ugotovljena, ne držijo. Sicer pa je sodišče

prve stopnje še ugotovilo, da je bila istega mnenja tudi

zdravnica (mnenje z dne 09.11.2001), kot tudi dr. iz

kirurške klinike iz KC Ljubljana (izvid z dne 20.12.2002). V

navedenih ugotovitvah zdravnikov specialistov in mnenju

izvedenca je imelo sodišče prve stopnje vso podlago za

zanesljiv zaključek, da je tožnik zbolel za azbestozo in da

gre za poklicno bolezen, kot to določa Pravilnik o določitvi

poklicnih bolezni zaradi izpostavljenosti azbestu (Ur.l. RS

št. 26/97), dejstvo, da na podlagi navedenega pravilnika

verifikacijo poklicne bolezni opravi posebna

Interdisciplinarna komisija, pa ne more vplivati na

ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da ima tožnik

azbestozo, saj je to medicinsko zanesljivo ugotovljeno in je

sodišče prve stopnje tudi pravilno zaključilo, da potrebe po

postavitvi drugega izvedenca ni, ker je izkazano, da je

tožnik zbolel za poklicno boleznijo, azbestozo.

Iz ugotovitev prvostopenjskega sodišča izhaja, da je škoda

(negmotna škoda - telesne bolečine oziroma nevšečnosti v

zvezi z zdravljenjem, strah in duševne bolečine zaradi

zmanjšanja življenjskih aktivnosti) posledica več vzrokov.

Na to vpliva ne le poklicna bolezen, azbestoza, pač pa tudi

druga bolezen, pljučni enfizem. Gre torej za deljeno

vzročnost, ko prihaja do konkurence več vzrokov za nastanek

škode, tistih, ki so posledica poklicne bolezni in za

posledice katerih odgovarja tožena stranka, kot tistih, ki

so posledica posebnih lastnosti oziroma stanj tožnika kot

oškodovanca. Zato je sodišče prve stopnje sicer pravilno

materialnopravno to presojalo in štelo, da za tisti del

škode, v kolikor je k tožnikovemu sedanjemu zdravstvenemu

stanju prispevala druga bolezen, torej njegove zdravstvene

težave in osebnostna struktura, tožena stranka ne more

odgovarjati. Izvedenec je sicer, kot ugotavlja

prvostopenjsko sodišče, pojasnil, in njegovo mnenje sodišče

prve stopnje sprejema, da sedanjih težav ne more razmejiti v

tem smislu, da bi povedal, v kolikšni meri nanje vpliva

poklicna bolezen in v kolikšni siceršnje tožnikove prejšnje

težave. Vendar pa je potrebno v takem primeru kot pravno

upošteven vzrok šteti tiste okoliščine, ki po rednem teku

stvari pripeljejo do neke škodne posledice in v primeru, ko

se med te okoliščine vključijo tudi osebne lastnosti in

stanja samega oškodovanca, raziskati vse tiste okoliščine,

ki so v zvezi z nastankom škode zato, da se lahko sprejme

zaključek glede morebitne deljene vzročne zveze. Za

vprašanje individualizacije odškodnine pa je potrebno

izhajati iz konkretnega oškodovanca. Iz ugotovitev

prvostopenjskega sodišča izhaja, da je bil tožnik, ko je

zbolel za azbestno boleznijo, že bolnik, prisotna naj bi

bila bolezen, pljučni emfizem. Ali je tožnikovo tedanje

zdravstveno stanje bilo tako, da je zaradi tega trpel že

tudi strah, nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem, ki jih bo

trpel tudi v bodoče in ali je njegova siceršnja bolezen že

vplivala na zmanjšanje življenjskih aktivnosti in v kolikšni

meri, pa sodišče ni presodilo, odgovor na to vprašanje pa bo

odločilen pri presoji, kako azbestna bolezen vpliva oziroma

je in bo vplivala na zdravstveno stanje tožnika in v zvezi s

tem, kakšne so, so bile in bodo nevšečnosti in telesne

bolečine v zvezi z zdravljenjem, strah in pa duševne

bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti kot

posledica azbestne bolezni. Sodišče prve stopnje sicer

navaja, kot je povedal že izvedenec, da sedanjih posledic ne

more natančno razmejiti, vendar je sodišče prve stopnje

tisto, ki dokazovanje z izvedencem vodi, izvedencu postavlja

vprašanja in zahteva po potrebi pojasnila glede danega

izvida in mnenja (1. odst. 252. čl. Zakona o pravdnem

postopku - ZPP). Če bi sodišče prve stopnje zgoraj navedene

okoliščine ugotovilo, izvedenca dodatno zaslišalo, zahtevalo

pojasnila glede danega izvida in mnenja, bi lahko ugotovilo

odločilne okoliščine za presojo deljene odgovornosti, to je

kako je azbestna bolezen vplivala in bo v bodoče vplivala na

zdravstveno stanje tožnika, upoštevaje tudi njegovo

siceršnje zdravstveno stanje pred nastopom azbestne bolezni

in posledično obseg negmotne škode, ki izvira iz tega

vzroka. Ker tega ni storilo, je ostalo dejansko stanje

nepopolno ugotovljeno, zato presoja, ali je prisojena

odškodnina primerna, ni mogoča, ter je sodišče druge stopnje

zato pritožbama ugodilo ter sodbo prve stopnje razveljavilo

in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355.

čl. ZPP). V ponovljenem postopku bo tako moralo

prvostopenjsko sodišče postopek v nakazani smeri dopolniti,

da bo lahko sprejelo materialnopravno pravilno odločitev.

Ker je sodba razveljavljena, je sodišče druge stopnje

razveljavilo odločbo o stroških in tudi odločitev o

pritožbenih stroških pridržalo za končno odločbo (3. odst.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.