VSL sodba I Cpg 340/2002
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-02-26

Po mnenju pritožbenega sodišča pa je materialnopravno napačno

izhodišče prvostopnega sodišča, ko je kot pravočasno grajanje napake

upoštevalo obvestilo, ki ga je tožena stranka prejela s strani kupca

tožeče stranke. Namen predpisane obveznosti naročnika, da nemudoma

oziroma čim prej o napaki obvesti izvajalca je potrebno razlagati v

tem, da se na strani izvajalca odpravi negotovost ali bo naročnik, ki

je za napako izvedel, uveljavljal zahtevke, do katerih je upravičen

iz naslova jamčevanja za napake. Zgolj s tem, da je izvajalec o

napaki obveščen s strani tretje osebe, ta negotovost ni odpravljena.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se

tožbeni zahtevek na plačilo 71.520,00 DEM v tolarski protivrednosti

na dan plačila po prodajnem podjetniškem tečaju Nove Ljubljanske

banke d.d. Ljubljana, z zamudnimi obrestmi kot jih priznava Nova

Ljubljanska banka d.d. za devizne vloge v DEM vezane nad eno leto od

Tožeča stranka je dolžna v 15-tih dneh toženi stranki povrniti

538.378,00 SIT pravdnih in 110.000,00 SIT pritožbenih stroškov.

Z izpodbijano sodbo je prvostopno sodišče ugodilo tožbenemu zahtevku

in toženi stranki naložilo plačilo tolarske protivrednosti 71.520,00

DEM na dan plačila po prodajnem podjetniškem tečaju Nove Ljubljanske

banke d.d., Ljubljana z zamudnimi obrestmi kot jih priznava Nova

Ljubljanska banka d.d. za devizne vloge v DEM vezane nad eno leto od

13.7.1998 do plačila in povrnitev pravdnih stroškov tožeče stranke v

znesku 809.103,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19.10.2001

Zoper sodbo je pravočasno vložila pritožbo tožena stranka iz vseh

pritožbenih razlogov (338. čl. ZPP) in predlagala pritožbenemu

sodišču, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v

celoti zavrne, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in

zadevo vrne v ponovno odločanje prvostopnemu sodišču.

Pritožba neutemeljeno napada odločitev prvostopnega sodišča v delu, s

katerim je zavrnilo ugovor tožene stranke glede krajevne pristojnosti

prvostopnega sodišča. V tem delu pritožbeno sodišče v celoti soglaša

z utemeljitvijo prvostopnega sodišča, s katero je 4. točko

kooperacijske pogodbe št. 1/97 (A2) interpretiralo kot dogovor o

pristojnosti sodišča po sedežu tožeče stranke.

Pritožbeno sodišče soglaša s prvostopnim sodiščem glede pravne

kvalifikacije pogodbenega razmerja med pravdnima strankama kot

pogodbe o delu v smislu 600. čl. Zakona o obligacijskih razmerjih.

Tožeča stranka je tožbeni zahtevek utemeljevala kot odškodninski

zahtevek za škodo, ki ji jo je povzročil toženec zaradi napake v

izpolnitvi po sklenjeni pogodbi med pravdnima strankama z dne

6.1.1997 (2. odst. 618. čl. ZOR). Odločitev prvostopnega sodišča

- Družba U., ki je blago, na katerem je po pogodbi z dne 6. januarja

1997 tožena stranka opravljala storitev (kostanjev furnir), odkupila

od tožeče stranke, je dne 11.8.1997 od svojega kupca prejela

- U. je dne 18.8.1997 z dopisom, ki jo je poslal tudi tožniku, toženo

stranko obvestil o napakah na blagu in jo prosil za pregled blaga.

- Tožena stranka je 25.8.1997 družbi U. izrazila začudenje nad

reklamacijo, z dopisom z dne 25.9.1997 pa je tožena stranka

reklamacijo navedeni družbi izrecno zavrnila.

- Tožeča stranka je zaradi neustreznosti spornega furnirja od

angleškega kupca prejela zmanjšano plačilo v znesku 71.520,00 DEM.

Prvostopno sodišče se je v dokazni oceni opredelilo, da gre v primeru

zatrjevane napake s strani tožeče stranke za skrito napako, ki jo z

običajnim pregledom ni bilo mogoče videti. Čeprav ima pritožbeno

sodišče močne pomisleke glede zaključka, da bi zatrjevane napake na

furnirju, ki ga je izdelala tožena stranka, in je bil embaliran v

snopičih po 24 oziroma 32 listov, lahko ugotovil šele končni

porabnik, ko posamezen snopič razdre (kar bi pomenilo, da naročnik ob

prevzemu blaga v okviru skrbnosti po 1. odst. 614. čl. ZOR ni dolžan

na ustrezen način kontrolirati že embaliranega blaga), pa bo iz

nadaljnje obrazložitve razvidno, da za odločitev sama narava

zatrjevane napake niti ni ključna. Razlika med tako imenovano očitno

in skrito napako se kaže samo v času, v katerem mora naročnik, da bi

si pridržal pravico uveljavljati odpravo napak in povrnitev škode, o

napakah obvestiti prevzemnika. V kolikor gre za očitno napako, mora

naročnik o napaki prevzemnika obvestiti nemudoma (1. odst. 614. čl.

ZOR), v primeru skrite napake pa mora naročnik prevzemnika obvestiti

čim prej, najpozneje pa v enem mesecu ko je bila odkrita (1. odst.

615. čl. ZOR). Pri obeh vrstah napak pa je pravočasnost grajanja

napake s strani naročnika materialnopravna predpostavka za

uveljavljanje tako jamčevalnih kakor tudi odškodninskih zahtevkov iz

Po mnenju pritožbenega sodišča pa je materialnopravno napačno

izhodišče prvostopnega sodišča, ko je kot pravočasno grajanje napake

upoštevalo obvestilo, ki ga je tožena stranka prejela s strani kupca

tožeče stranke. Namen predpisane obveznosti naročnika, da nemudoma

oziroma čim prej o napaki obvesti izvajalca je potrebno razlagati v

tem, da se na strani izvajalca odpravi negotovost ali bo naročnik, ki

je za napako izvedel, uveljavljal zahtevke, do katerih je upravičen

iz naslova jamčevanja za napake. Zgolj s tem, da je izvajalec o

napaki obveščen s strani tretje osebe, ta negotovost ni odpravljena.

Tretja oseba, ki je toženo stranko o zatrjevani napaki obvestila, z

njo ni bila v pogodbenem razmerju. Zgolj iz trditve tožeče stranke,

da je tožena stranka vedela za kupca tožeče stranke (točka II

pripravljalne vloge z dne 21.5.1999) ni mogoče sklepati na drugačno

naravo pogodbenega razmerja med pravdnima strankama.

S strani tožeče stranke je potrebno ločevati pogodbeno razmerje do

tožene stranke (pogodba o delu) od pogodbenega razmerja z angleškim

kupcem (kupoprodajno razmerje). Kot je ugotovilo prvostopno sodišče

je bila tožeča stranka s strani svojega kupca o zatrjevani napaki

obveščena s kopijo dopisa z dne 18.8.1997 (A4). Prvostopno sodišče je

sicer ugotovilo, da je nedokazana trditev v izpovedi takratnega

direktorja tožeče stranke, da je prejeto reklamacijo nemudoma poslal

toženi stranki. S tem v zvezi pritožbeno sodišče poudarja, da tožeča

stranka v svojih trditvenih navedbah takšne trditve niti ni

postavila, zato tudi morebitno tovrstno izpoved priče ni mogoče

upoštevati kot del dejanske trditvene podlage tožeče stranke.

Tožnikov kupec ni bil v pogodbenem razmerju s toženo stranko, zato v

razmerju do tožene stranke ni imel nobenih potencialnih zahtevkov iz

naslova jamčevanja. Zato tudi korespondenci med toženo stranko in

tožnikovim kupcem (dopisa z dne 25.8.1997 in 25.9.1997) ni mogoče

pripisovati učinkov, ki jih je priznalo prvostopno sodišče, to je, da

se je tožena stranka spustila v obravnavanje reklamacije, s čimer naj

bi izgubila ugovore iz naslova nepravočasnega grajanja. Iz dopisov

tožene stranke, na katere se sklicuje prvostopno sodišče, izhaja

zgolj, da je tožena stranka nasprotovala kakršnikoli reklamaciji s

strani pošiljatelja obvestila. Zgolj iz ugotovitev prvostopnega

sodišča, da je tožena stranka delo opravljala za znanega kupca (pri

čemer je lahko mišljen samo kupec tožeče stranke) in da je bila s

tujim kupcem v direktnem kontaktu ni mogoče sklepati na upravičenost

tožnikovega kupca na uveljavljanje jamčevalnih zahtevkov iz razmerja

med pravdnima strankama. Tožeča stranka pa ni zatrjevala, še manj pa

izkazala, da bi njen kupec pri obveščanju tožene stranke glede sporne

napake nastopal v imenu tožeče stranke. Glede na ugotovljeno dejstvo,

da je bila tožeča stranka s strani svojega kupca o zatrjevanih

napakah na blagu obveščena z dopisom z dne 18.8.1997, bi tožeča

stranka o tem morala čimprej obvestiti toženo stranko, s čimer bi

toženi stranki izkazala svoj namen, uveljavljati zahtevke iz 618. do

620. čl. ZOR. Dejanske ugotovitve prvostopnega sodišča ob pomanjkanju

drugačnih trditev tožeče stranke tako pripeljejo do

materialnopravnega zaključka, da tožeča stranka ni dokazala, da je

zatrjevane napake pravočasno grajala, s čimer je tako utemeljena

odločitev pritožbenega sodišča o spremembi izpodbijane sodbe in

zavrnitvi tožbenega zahtevka (4. točka 358. čl. ZPP).

Odločitev o spremembi sodbe je posledično vplivala tudi na

spremenjeno odločitev o stroških postopka (2. odst. 165. čl. ZPP).

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti potrebne stroške

pravdnega postopka in stroške vložitve pritožbe. Pritožbeno sodišče

je potrebne pravdne stroške tožene stranke odmerilo v okviru

priglašenih stroškov na naroku za glavno obravnavo z dne 19.10.2001

(stroškovnik na list. št. 37). V tem okviru je pritožbeno sodišče

toženi stranki kot potrebne pravdne stroške priznalo stroške za

odvetniške storitve za sestavo odgovora na tožbo (800 točk),

pripravljalne vloge (800 točk), zastopanja na naroku 13.6.2001 (800

točk), porabo časa (200 točk), zastopanje na naroku 19.10.2001 (400

točk), porabo časa (360 točk), skupaj 3360 točk povečanih za 20 %

DDV. Kot potrebne pravdne stroške ji je sodišče priznalo tudi

priglašene potne stroške za pooblaščenca (2 x 13.780,00 SIT) za

pristop na narok in odmerjene taksne obveznosti (67.829,00 SIT).

Skupni pravdni stroški tako znašajo 538.387,00 SIT. Tožena stranka je

upravičena tudi do povrnitve priglašenih stroškov za sestavo pritožbe

v skladu z veljavno odvetniško tarifo (1000 točk, 110.000,00 SIT).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.