VSL sklep II Cp 850/2002
Sodna praksa višjih sodišč, 2002-07-31

protipravnost - krivda - odškodninska odgovornost - zloraba položaja

Merilo za presojo, ali je bilo ravnanje tožene stranke protipravno, so pravila, ki urejajo poslovodstvo v družbi z omejeno odgovornostjo. Po 449. členu Zakona o gospodarskih družbah ima družba z omejeno odgovornostjo enega ali več poslovodij, ki na lastno odgovornost vodijo posle družbe in jo zastopajo. Sestavni del funkcije direktorja je med drugim skrb za zakonitost pri izdaji aktov v podjetju. Medtem ko je odgovor na vprašanje, ali lahko govorimo o odškodninski odgovornosti direktorja v primeru, kadar kot pristojni organ izda odločbo, ki temelji na zmotni uporabi materialnega prava, negativen, pa to ne velja v primeru, kadar namenoma krši zakonske določbe. Prav takšno zlorabo položaja in prekoračitev pooblastila z namenom, da bi se tožniku prizadejala škodo, pa slednji zatrjuje v tožbi.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, s katerim zahteva plačilo 4,000.000,00 SIT odškodnine in povračilo pravdnih stroškov. Odločilo je, da mora tožnik tožencu plačati 482.925,00 SIT pravdnih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 4.4.2002 do plačila.

Proti sodbi se je iz vseh pritožbenih razlogov iz 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) pritožila tožeča stranka, ki predlaga, naj pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno pa, naj izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je upravni odbor (v nadaljevanju UO) vzpostavil veljavnost mikroorganizacije za nazaj, kar je v nasprotju z ustavnim načelom prepovedi retroaktivnosti splošnih aktov. Sodišče prve stopnje ni pojasnilo, kakšna je vsebina osnovnih shem z dne 12.8.1993. Iz teh listin ni razvidno, da bi bilo delno mesto tožnika ukinjeno. Katera mikroorganizacija je bila podlaga za odločitve toženca, ni jasno. Izkazano je, da so bile po 25.8.1993 predlagane dopolnitve. Skozi vse obdobje do januarja 1996 so prihajali predlogi sprememb in dopolnitev brez končne odločitve. Sodišče prve stopnje se sicer sklicuje na spis delovnega sodišča, ne sprejema pa odločitve, da so sklepi o čakanju na delo nezakoniti. Ni res, da je toženec ravnal tako, kot mu je naložil UO. Na dan izdaje sklepa o čakanju na delo toženec ni imel pravne podlage, saj je bil sklep izdan 9.11.1993, sklep UO pa naj bi bil sprejet 1.12.1993. Če ni bilo dela za tožnika, bi moral biti uvrščen v program presežnih delavcev. Na ta način bi lahko zavaroval svoje pravice, ki mu gredo iz delovnega razmerja. Za motiv toženca za njegovo ravnanje je dovolj, da je obstajalo navzkrižje določenih stališč, ki so imela povsem praktične posledice. Toženec je institut čakanja na delo na domu izrabil, ker mu je klavzula o takojšnji izvršitvi sklepa na podlagi 106. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS št. 14/90 - 71/93, v nadaljevanju ZDR/90) omogočala, da je tožnika odstranil z dela. Zmotna je dokazna ocena sodišča prve stopnje glede izpovedi D. M. in M. P.. Zaključek sodišča, ki priči I. C. ni poklonilo dobre vere, je poenostavljen. Po drugi strani je zanemarilo izpoved priče D. F.. Toženec je vedel, da ravna nezakonito in je posledico tudi hotel. Položaj direktorja mu je bil samo okvir, v katerem je izpeljal nedopustno ravnanje.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo predlaga, naj pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Izhodišče za materialnopravno presojo temelja odgovornosti tožene stranke predstavlja določilo 154. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR), ki določa odškodninsko obveznost stranke, da poravna škodo, če ne dokaže, da je nastala brez njene krivde. Določeno ravnanje ima elemente civilnega delikta takrat, ko so kumulativno izpolnjene naslednje predpostavke: da je nastala škoda; da škoda izvira iz protipravnega (nedopustnega) ravnanja; da obstaja pravnorelevantna vzročna zveza med očitanim ravnanjem in nastalo škodo; da obstaja odškodninska odgovornost povzročitelja škode.

Sodišče prve stopnje se je pravilno najprej osredotočilo na predpostavki protipravnosti in odškodninske odgovornosti povzročitelja škode. Ker je v konkretnem primeru kot kriterij določen standard vedenja človeka, je merilo, kaj se zahteva od toženca, ne samo merilo za presojo o krivdi, temveč tudi za presojo protipravnosti (Stojan Cigoj: Obligacije, ČZ Uradni list SRS, Ljubljana 1976, str. 462).

Delovno in socialno sodišče v L., oddelek v K. je s pravnomočno sodbo z dne 31.1.1996 razsodilo, da so vsi sklepi o začasnem čakanju na delo A., d.o.o., J., ki so bili izdani tožniku (8.11.1993, 6.5.1994, 4.11.1994, 23.12.1994, 28.3.1995 in 22.9.1995) nezakoniti, vendar pa to dejstvo samo po sebi še ne utemeljuje sklepa o nedopustnosti ravnanja tožene stranke. Merilo za presojo, ali je bilo njeno ravnanje protipravno, so pravila, ki urejajo poslovodstvo v družbi z omejeno odgovornostjo. Po 449. členu Zakona o gospodarskih družbah (Ur. l. RS št. 30/93 - 45/2001) ima družba z omejeno odgovornostjo enega ali več poslovodij, ki na lastno odgovornost vodijo posle družbe in jo zastopajo. Sestavni del funkcije direktorja je med drugim skrb za zakonitost pri izdaji aktov v podjetju. Medtem ko je odgovor na vprašanje, ali lahko govorimo o odškodninski odgovornosti direktorja v primeru, kadar kot pristojni organ izda odločbo, ki temelji na zmotni uporabi materialnega prava, negativen, pa to ne velja v primeru, kadar namenoma krši zakonske določbe. Prav takšno zlorabo položaja in prekoračitev pooblastila z namenom, da bi se tožniku prizadejala škodo, pa slednji zatrjuje v tožbi.

Po oceni pritožbenega sodišča pa je sodišče prve stopnje, kljub pravilnemu materialnopravnemu izhodišču, zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Protislovna stališča pravdnih strank o pravnorelevantnih dejstvih so sodišču narekovala posebno skrbnost in kritično presojo pri tem, ko si je ustvarjalo subjektivno sliko o objektivnem dogajanju. Res je sicer, da je tožeča stranka tista, ki nosi dokazno breme za dokazovanje nedopustnosti ravnanja in težje stopnje krivde od navadne malomarnosti, vendar pa je treba izpostaviti določene indikatorne okoliščine, iz obstoja katerih bi utegnil izhajati sklep o obstoju s strani tožeče stranke zatrjevanih dejstev. Te so zlasti naslednje: - prvi sklep o začasnem čakanju na delo tožniku je bil izdan 8.11.1993, sklep tretje seje UO A., d.o.o. o potrditvi mikroorganizacije z dnem 25.8.1993 pa je bil sprejet šele po izdaji sklepa o začasnem čakanju na delo, to je 1.12.1993; - nejasno je, na kateri akt o mikroorganizaciji se nanaša sklep UO z dne 1.12.1993. Če je to mikroorganizacija podjetja z datumom 12.8.1993 (priloga C8), potem ni logično, da so se aktivnosti za strukturiranje mikroorganizacije A., d.o.o. nadaljevale še v novembru 1993 (priloga C12), ali, kot nakazuje listina z datumom januar, 1996 (priloga C11), celo kasneje. Če ni bil sprejet akt o mikroorganizaciji, pa odpade tudi podlaga za ukinitev tožnikovega delovnega mesta; -priča D. P. je povedala, da so bili sklepi o začasnem čakanju na delo izdani po odredbi toženca, čeprav je bil opozorjen na nepravilnosti. Kadrovski službi je tudi posredoval navodilo o vsebini obrazložitve spornih sklepov; -priča M. P., ki je bila zaposlena v pravni službi A., d.o.o., je povedala, da je toženec glede celotne prejšnje vodstvene ekipe, vključno s tožnikom, prepovedal, da bi se vrnili na delo; -izpoved priče I. C., ki mu sodišče prve stopnje zaradi njegove osebne nenaklonjenosti toženi stranki zaenkrat ni sledilo, je v delu, ki se nanaša na prejeto mikroorganizacijo, skladna z listinami v spisu (priloge C8-C12), v delu, ki zadeva osebni odnos med pravdnima strankama, pa ni v nasprotju z izjavama D. F. in M. P.; -četudi je neko delovno mesto ukinjeno, je lahko delavec razporejen na drugo delovno mesto, ki ustreza stopnji njegove izobrazbe za določeno vrsto poklica, znanju in zmožnostim (2. odstavek 17. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja - Ur. l. SFRJ št. 60/89 in 42/90); -ugovor delavca proti sklepu o začasnem čakanju na delo ne zadrži njegove izvršitve (6. alineja 2. odstavka 106. člena ZDR/90).

Zaradi vsega naštetega je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. člen ZPP). Če bo sodišče prve stopnje v ponovljenem posotpku, potem ko bo izvedlo tudi dokaze, ki jih tožeča stranka predlaga v pritožbi (2. odstavek 362. člena ZPP), spoznalo, da sta poodana protipravnost ravnanja in krivda tožene stranke, bo moralo v nadaljevanju raziskati tudi, ali obstojita elementa vzročne zveze in škode, ki je nastala tožniku.

Stroškovni izrek temelji na določilu 3. odstavka 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.