VSL sodba I Cpg 1119/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-10-02

Zgolj dejstvo, da je glavni izvajalec del dobil od naročnika plačano

odškodnino in obresti zaradi zamud s plačili, še ni upravičenje

podizvajalca, da pri tem participira. Zmotno je stališče pritožnika,

da bi moral imeti izvajalec posebno pogodbo s podizvajalci zato, da

zadrži prejeti znesek zase. Po oceni pritožbenega sodišča bi tožeča

stranka kot podizvajalec uspela z zahtevkom proti toženi stranki le,

če bi dokazala, da si je tožena stranka izgovorila terjatev do

naročnika v določeni višini v korist tožeče stranke. Tega pa tožeča

stranka po oceni sodišča prve stopnje ni uspela dokazati. Tej oceni

Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Pritožnik sam nosi svoje pritožbene stroške.

Tožena stranka sama nosi stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je z uvodoma citirano sodbo zavrnilo zahtevek

tožeče stranke in jo obsodilo na plačilo stroškov postopka v višini

Tožeča stranka se je zoper sodbo pravočasno pritožila zaradi bistvene

kršitve določb pravdnega postopka ter zmotne in nepopolne ugotovitve

dejanskega stanja in predlagala, da se pritožbi ugodi, sodba

razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Tožena stranka je na pritožbo odgovorila in predlagala, da jo

pritožbeno sodišče zavrne in izpodbijano sodbo potrdi. Priglasila je

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožeča stranka s pritožbo ni uspela

omajati dokazne ocene prvostopenjskega sodišča, da iz listin v spisu

ne izhaja, da naj bi tožena stranka prejela kakršenkoli del v okviru

zneska iz sodne poravnave z Republiko Slovenijo, Ministrstvo A.

(Priloga A2 spisa - v nadaljevanju Sodna poravnava), ki bi odpadel na

tožečo stranko. Ravno z zatrjevanjem tega dejstva pa je tožeča

stranka utemeljevala svoj zahtevek za plačilo zneska 285.056.018,10

SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1.1.1995 do plačila. Zato je

bilo za odločitev o zahtevku odločilno vprašanje, ali je obstajala

obveznost tožene stranke, ki je z Republiko Slovenijo dne 8.8.1994

sklenila Sodno poravnavo in na podlagi te tudi izplačan dogovorjeni

znesek v višini tolarske protivrednosti 14.060.000,00 DEM, da del

prejetega denarja plača tudi tožeči stranki. Tožeča stranka je svojo

pravico do deleža utemeljevala na dejstvu, da je v poravnavi zajeta

škoda zaradi upočasnitve, ustavitve gradbenih del in prepozno

plačanih del na odsekih AC Hrušica - Vrba v letih 1991,1992 in 1993

in na delih AC Malence - Šmarje Sap. Ravno na teh odsekih pa je dela

izvajala tudi tožeča stranka in ravno zaradi ustavitve gradbenih del

zaradi vojne za osamosvojitev Slovenije in zaradi zamud s plačili, so

se povečali stroški izvajalcev del. Navedene zneske je tožena stranka

uveljavljala od države in jih tudi dobila plačane kot glavni

izvajalec. Zato bi jih morala obračunati s podizvajalci in jim

ustrezen delež izplačati, česar pa ni storila ampak si je celoten

Pritožbeno sodišče pritrjuje razlogom sodišča prve stopnje, da Sodna

poravnava, na katero se sklicuje tožeča stranka, ne potrjuje trditev

tožeče stranke, da je bila Sodna poravnava sklenjena v korist

tretjega, torej v korist tožeče stranke. Tožeča stranka tudi ni

predložila dokazov, da je toženo stranko pooblastila, da uveljavlja

škodo in obresti od naročnika. Zapisniki sestankov neformalne

skupine, v kateri je sodeloval tudi predstavnik tožeče stranke,

takega dogovora ne potrjujejo. Tega sicer tožeča stranka niti ni

navajala niti se na dogovor ne sklicuje v pritožbi. Smiselno pa meni,

da je po avtomatizmu, ker je bila podizvajalec, upravičena do deleža

iz poravnave. V tem pa je njeno pravno naziranje napačno. Zgolj

dejstvo, da je glavni izvajalec del dobil od naročnika plačano

odškodnino in obresti zaradi zamud s plačili, še ne upravičuje

podizvajalca, da pri tem participira. Zmotno je stališče pritožnika,

da bi moral imeti izvajalec posebno pogodbo s podizvajalci zato, da

zadrži prejeti znesek zase (pritožnik trdi, da tožena stranka ni

imela nobene pogodbene osnove proti tožeči stranki, da bi prejeta

izplačila zadržala in na tem temelji zahtevek iz neupravičene

pridobitve po 210. členu ZOR). Tožeča stranka je imela z glavnim

izvajalcem sklenjeni dve gradbeni pogodbi. Predloženi gradbeni

pogodbi pa ne urejata situacije upočasnitve oziroma ustavitve del in

za ta primer ne predvidevata odgovornosti katerekoli strank. Zato je

sklicevanje pritožnika na obveznost glavnega izvajalca, ki izhaja iz

30. člena Pogodbe, neupoštevno. Ne glede na navedeno pa pritožbeno

sodišče ugotavlja, da tožeča stranka s pritožbo ni uspela izpodbiti

ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ni bila v

pogodbenem razmerju s toženo stranko glede izvedbe del na cestnem

odseku Malence - Šmarje Sap. Predložene listine dokazujejo le prenos

gradbene pogodbe št. 1487/90, ki se nanaša na cestni odsek Vrba -

Hrušica, pri čemer pa izpolnitev obveznosti tožene stranke do tožeče

stranke po tej pogodbi in treh aneksih, ni bila predmet tega spora.

Tožeča stranka namreč ni zatrjevala, da ji tožena stranka

Po oceni pritožbenega sodišča bi tožeča stranka kot podizvajalec

uspela z zahtevkom proti toženi stranki le, če bi dokazala, da si je

tožena stranka izgovorila terjatev do Republike Slovenije v določeni

višini tudi v korist tožeče stranke (tretji odstavek 148. člena ZOR).

Tega pa tožeča stranka po oceni sodišča prve stopnje s predloženimi

listinami ni uspela dokazati. Tej oceni pritrjuje tudi pritožbeno

sodišče. Predloženi izračun škode (priloga A3) je enostranska listina

tožeče stranke, ki ne potrjuje, da v poravnavi zajeti znesek vsebuje

tudi znesek iz računa tožeče stranke (priloga A4). Iz same Sodne

poravnave pa navedeni znesek ni razviden. Tako Sodna poravnava ne

vsebuje niti določila, da je pravica tožene stranke ustanovljena v

korist tožeče stranke niti določila o njenem deležu v škodi oziroma v

pravici do plačila zamudnih obresti. Zato je sodišče prve stopnje

pravilno uporabilo pravila o dokaznem bremenu (215. člen ZPP) in

tožbeni zahtevek zavrnilo. Pri tem mu ni mogoče očitati niti

nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja niti nepravilne uporabe

materialnega prava. Ob preizkusu sodbe pritožbeno sodišče tudi ni

ugotovilo nobenih postopkovnih kršitev, na katere je dolžno paziti po

uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP). Zato je

neutemeljeno pritožbo zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo (353.

Izrek o stroških temelji na določilu prvega odstavka 165. člena ZPP.

Ker tožeča stranka s pritožbo ni uspela, je dolžna sama nositi svoje

stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP). Zahtevo

tožene stranke za povrnitev stroškov odgovora na pritožbo je

pritožbeno sodišče zavrnilo, ker tožena stranka z njim ni v ničemer

pripomogla k rešitvi pritožbe in so bili zato stroški nepotrebni

ZOR člen 148,  148/3,  210,  148,  148/3,  210.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.