VSL sodba II Cp 1533/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-05-05

Upnik lahko od dolžnika v obligacijskem razmerju zahteva le izvršitev

tistega izpolnitvenega ravnanja, ki je predmet dolžnikove obveznosti

Pritožba se zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Vsaka stranka krije sama svoje stroške pritožbenega

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni

zahtevek tožnice na plačilo tolarske protivrednosti

23.008,00 EUR s pripadki ter tožnici naložilo, da tožencu

povrne stroške pravdnega postopka v višini 316.000,00 SIT z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe dalje do

Iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena

Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Uradni list RS, št. 36/2004

- drugo uradno prečiščeno besedilo) se zoper sodbo sodišča

prve stopnje pritožujeta tožnica in stranski intervenient na

njeni strani. Navajata, da je toženec v odgovoru na tožbo

najprej pripoznal temelj tožbenega zahtevka in navedel, da

se zaveda svoje zaveze, kasneje pa je začel to svojo izjavo

preklicevati. Sodišče je spregledalo, da je toženec del

denarja za predmetno stanovanje, in sicer 15.000,00 DEM,

tožnici že izročil in s tem sam izbral obliko izpolnitve

sporazuma. S tem konkludentnim ravnanjem je pristal na

spremembo svoje zaveze iz sporazuma iz izročitve stanovanja

v naravi v izročitev denarja za nakup takšnega stanovaja. S

tem pa se strinjata tako tožnica kot stranski intervenient

na njeni strani. V kolikor bi tožnica od toženca

uveljavljala, da sedaj kupi še garsonjero, bi zahtevala več,

kot je bilo dogovorjeno s sporazumom, in bi bila za znesek

15.000,00 DEM obogatena. Glede na siceršnja ravnanja toženca

in dejstvo, da je potrebno kupiti stanovanje v sosednji

državi, tožnica od sodbe, s katero bi bilo tožencu naloženo,

da mora za stranskega intervenienta kupiti garsonjero, ne bi

imela nič, saj je očitno, da toženec sam takšne sodbe ne bi

hotel izvršiti. V izvršilnem postopku pa tudi ne bi uspela

doseči izvršitve takšne sodbe oziroma bi kvečjemu lahko

zahtevala, da se tožencu odtegnejo sredstva in bi z njimi

potem kupila garsonjero za stranskega intervenienta na njeni

strani. Takšen zahtevek pa ima že sedaj. Z stranskim

intervenientom tožencu že ves čas ponujata možnost, da

takšno stanovanje oziroma garsonjero v povprečni kvaliteti

in povprečni soseski v Zagrebu kupi sam in lastništvo na

njej prenese na stranskega intervenienta. Toženec temu

vseskozi nasprotuje in nima nobenega namena, da bi svojo

zavezo iz sporazuma izvršil. Da bi se sporazum realiziral,

je zato treba tožencu naložiti, da plača še potrebno razliko

v kupnini. Z ozirom na to bi moralo sodišče prve stopnje po

mnenju pritožnikov postaviti izvedenca gradbene stroke, ki

bi se opredelil do tega, kolikšna je vrednost povprečne

garsonjere v povprečni soseski v Zagrebu. Glede na to

predlagata, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni

tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa

sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo

Pritožba je bila v skladu s prvim odstavkom 344. člena ZPP

vročena v odgovor tožencu, ki predlaga potrditev sodbe

sodišča prve stopnje in priglaša stroške za odgovor na

Obligacijska obveznost je obveznost subjekta (stranke)

obligacijskega razmerja opraviti (izvršiti) izpolnitveno

ravnanje, ki je predmet tega razmerja. Dolžnik svojo

obveznost zato (pravilno) izpolni, če opravi tisto

izpolnitveno ravnanje, ki je predmet te obveznosti oziroma

obligacijskega razmerja, z nastankom katerega je ta

obveznost nastala (prvi odstavek 307. člena Zakona o

obligacijskih razmerjih - ZOR, Uradni list SFRJ, št.

29/78-57/89), ki ga je pritožbeno sodišče uporabilo v zvezi

z določbo 1060. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list

RS, št. 83/2001). Pravilna izpolnitev je nujna predpostavka

za prenehanje obveznosti - obveznost preneha samo, če

dolžnik opravi tisto izpolnitveno ravnanje, ki je predmet

obveznosti. Po drugi strani pa je dolžnik v obligacijskem

razmerju zavezan opraviti le tisto izpolnitveno ravnanje, ki

je predmet te obveznosti oziroma obligacijskega razmerja.

Zato bi lahko v obravnavani zadevi tožnica od toženca

zahtevala le izvršitev tistega izpolnitvenega ravnanja, ki

je predmet toženčeve obveznosti oziroma njunega pogodbenega

razmerja. Od toženca ne more zahtevati, da bi opravil kakšno

drugo izpolnitveno ravnanje, kot nakup manjšega stanovanja,

katerega lastnik bi postal njun sin (V. točka medsebojnega

sporazuma med pravdnima strankama z dne 30. marca 1993 -

priloga A11). Prav tako pritožbeno sodišče le na podlagi

pritožbenih trditev ne more šteti, da je tožnica s tem, ko

je leta 1995 od toženca sprejela 15.000,00 nemških mark, ki

niso bile predmet njegove obveznosti, privolila v

takoimenovano nadomestno izpolnitev ali prenovitev

(novacijo) obveznosti. Sporazum o nadomestni izpolnitvi ali

prenovitvi obveznosti mora biti med upnikom in dolžnikom

izrecen in se ne domneva (prvi odstavek 308. in prvi

odstavek 348. člena ZOR). Sploh pa ga je treba zatrjevati

pravočasno, ne šele v pritožbeni fazi (337. člen ZPP).

Pritožba tožnice in stranskega intervenienta na njeni strani

je torej neutemeljena. Zato in ker tudi ni ugotovilo

kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (2. odstavek

350. člena ZPP), jo je pritožbeno sodišče zavrnilo in

potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP). Ker s

pritožbo nista uspela, sta pritožnika dolžna sama kriti

svoje stroške pritožbenega postopka. Tudi toženec mora sam

kriti svoje stroške odgovora na pritožbo, ker z njim ni

pripomogel k odločitvi pritožbenega sodišča.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.