VSL sodba II Cp 138/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-11-05

Uporaba modernih prometnih sredstev in mehanizacije ne pomeni

razširitve služnosti, vendar le pod določenimi pogoji: sodišče mora

med drugim v vsakem konkretnem primeru ugotoviti, ali se moderno

sredstvo uporablja za isti namen kot prejšnje vozilo. Osebno vozilo

in kombajn se zagotovo ne bi uporabljala za isti namen, kot so se

pred tem traktor in traktorski priključki za potrebe

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu (to je v I/3., I/4. in

II. točki izreka) potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik mora toženki v roku 15 dni povrniti 57.100,00 SIT stroškov

odgovora na pritožbo, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi

Sodišče prve stopnje je s sodbo in sklepom z dne 4.10.2002:

- v I/1. točki izreka, da se ugotovi, da za gospodujočo nepremičnino,

parc. št. 1253, vpisano pri vl. št. 93 k.o., last tožnika, obstaja v

korist vsakokratnega lastnika te nepremičnine služnostna pravica hoje

in voženj s traktorjem, traktorsko prikolico za prevoz sena in gnoja,

traktorskim nosilnikom, traktorskimi grabljami, balirko in

škropilnikom za potrebe kmetijskega obdelovanja gospodujočega

zemljišča, po obstoječi 3,5 m široki utrjeni poti, na način, da se s

parcele tožene stranke 1249 k.o. zapelje na parcelo 1253 takoj, ko se

parcela 1253 začne ali pa nadaljuje z vožnjo do konca parcele 1249 in

zavije na to parcelo z vzhodne strani, v breme vsakokratnega lastnika

zemljišča parcele 1249 vl. št. 1806 k.o., last toženke;

- v I/2. točki izreka, da je toženka dolžna tožniku izstaviti za

zemljiško knjigo sposobno listino, na podlagi katere bo možno

vknjižiti služnostno pravico, opisano pod točko I/1 tožbenega

zahtevka, v korist gospodujoče nepremičnine parc. št. 1253 vl. št. 93

k.o. in v breme služečega zemljišča parc. št. 1249 vl. št. 1806

- v I/3. točki izreka, da se, kar tožnik zahteva več, zavrne;

- v I/4. točki izreka, da je tožnik dolžan toženki povrniti pravdne

stroške v višini 223.070,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od

- v II. točki izreka, da se zavrne tožbeni zahtevek, da je toženka

dolžna odstraniti ovire s služnostne poti in da se ji prepoveduje na

kakršenkoli način ovirati izvajanje služnostne poti hoje in vožnje in

ovirati uporabo služnostne poti za potrebe kmetije tožnika, ki je

vpisana v vl. št. 93 k.o. na parc. 1249, vl. št. 1806

b) sklenilo, da se predlog za izdajo začasne odredbe zavrne.

Tožnik s pritožbo izpodbija zavrnilni in stroškovni del sodbe sodišča

prve stopnje. V pritožbi uveljavlja pritožbena razloga bistvene

kršitve določb pravdnega postopka ter zmotne uporabe materialnega

prava po 1. in 3. točki prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem

postopku (v nadaljevanju ZPP). Pritožbenemu sodišču predlaga, da

izpodbijano sodbo spremeni tako, da njegovemu tožbenemu zahtevku v

celoti ugodi, podrejeno pa izpodbijani del sodbe razveljavi ter

zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja,

da glede na to, da je v zahtevku navedel tudi druga vozila, ki jih

potrebuje pri kmetovanju na svojem zemljišču, ni razloga, da sodišče

ne bi priznalo služnostno pravico tudi zanje. Vozila in kombajn so

pri kmetovanju potrebna. Uporaba takih vozil pomeni razširitev

služnostne pravice, ki se načeloma dovoli, saj gre za vozila in

naprave, ki pomenijo modernizacijo kmetovanja. Ker se je toženka z

gradnjo zidanice strinjala, to posredno pomeni, da je dovolila tudi

uporabo svojega zemljišča do objekta s strani, kjer mejita zemljišči

pravdnih strank. Kot kaže dejansko stanje, tožnikov objekt namreč

nima utrjenega dostopa nikjer drugje, kot tam, kjer je toženka

postavila ograjo, torej na dvoriščni strani objekta, kjer ima objekt

tudi vhod. Tožnik tudi odločitev sodišča prve stopnje razume tako, da

lahko s toženkinega zemljišča vozi z navedenimi kmetijskimi stroji

tako, da zapelje na dvorišče po utrjenem delu toženkine parcele. Kot

izhaja iz zapisnika z naroka dne 21.9.2000, toženka priznava

služnostno pravico za potrebe obeh vikendov, kar pomeni za kmetovanje

in vse nepremičnine in objekte na parc. 1253 k.o.. To pomeni, da

tožniku služnostna pravica pripada ne le na podlagi priposestvovanja,

ampak tudi na podlagi toženkine izjave. V obravnavanem primeru bi

lahko šlo za sporazum med strankama, saj je jasno razvidna volja obeh

strank. V razlogih sodbe tudi ni podlage za zavrnitev zahtevka na

odstranitev ovir s služnostne poti. Sodišče je priznalo služnostno

pot za potrebe tožnikovih nepremičnin vse do konca zemljišča

parcele 1249. Če je sodišče ugodilo tožnikovemu zahtevku za

priznanje služnostne pravice, bi bilo smiselno, da se mu

mogoči tudi izvajanje služnostne pravice po sporni trasi.

Pritožba je bila v skladu z določbo prvega odstavka 344. člena ZPP

vročena toženki, ki v odgovoru na pritožbo predlaga stroškovno

zavrnitev tožnikove pritožbe in potrditev sodbe sodišča prve stopnje.

Pritožbeni razlog bistvene kršitev določb postopka v pritožbi ni

pojasnjen. Zato je sodišče druge stopnje sodbo v izpodbijanem delu

preizkusilo glede absolutno bistvenih kršitev določb postopka, na

katere v skladu z drugim odstavkom 350. člena ZPP pazi po uradni

dolžnosti, pa takih kršitev ni ugotovilo.

Služnostno pravico ureja Zakon o temeljih lastninskopravnih razmerjih

(v nadaljevanju ZTLR). Splošna opredelitev stvarne služnosti je

podana v prvem odstavku 49. člena tega zakona: služnost je stvarna

pravica na tuji stvari, zaradi katere je lastnik dolžan, da glede

svoje stvari nekaj trpi ali opusti, imetnik služnostne pravice pa je

upravičen, da to stvar v določenem obsegu rabi ali uživa. Po ZTLR se

stvarna služnost ustanovi s pravnim poslom, z odločbo državnega

organa ali pa se pridobi s priposestvovanjem (51. člen

ZTLR). Pri odločanju o tem, na kakšni podlagi je pridobil

služnostno pravico tožnik, je bilo sodišče prve stopnje

vezano na tožbeno trditveno podlago. Ker je tožnik v tožbi

navedel, da toženkino zemljišče parcela 1249 že najmanj 100

let služi za hojo in vožnjo do njegove nepremičnine parcele

1253, je sodišče prve stopnje pravilno ugotavljalo pogoje za

pridobitev te služnostne pravice na podlagi

priposestvovanja. Stvarna služnost se namreč pridobi s

priposestvovanjem, če je lastnik gospodujoče stvari dejansko

izvrševal služnost dvajset let, lastnik služne stvari pa

temu ni nasprotoval (prvi odstavek 54. člena ZTLR).

Pritožbene trditve, da naj bi tožnik služnostno pravico hoje

in vožnje pridobil (tudi) na podlagi sporazuma s toženko, je

pritožbena novota, ki je pritožbeno sodišče glede na določbo

prvega odstavka 337. člena ZPP ne sme upoštevati. Kljub temu

opozarja, da se toženka med postopkom na prvi stopnji ni

strinjala z uporabo trase služnostne poti v celoti, kot jo

je zahteval in jo še zahteva tožnik. Na naroku dne 21.9.2000

je toženka na tak način le oblikovala eno izmed svojih

poravnalnih ponudb, ki pa je tožnik ni sprejel in se zato

nanjo tudi ne more sklicevati. V pripravljalni vlogi z dne

5. januarja 2000 je toženka jasno navedla, da pristaja na

vknjižbo služnostne pravice za potrebe kmetijske obdelave

parcele 1253, ki je v naravi vinograd, ne pa tudi za potrebe

tožnikovega vikenda in le ob pogoju, da tožnik z njene

parcele 1249 zavije na svojo parcelo 1253 takoj, ko se njena parcela

začne ali pa nadaljuje z vožnjo po parceli 1249 in zavije na parcelo

1253 z vzhodne strani. Služnostne pravice, po kateri bi tožnik

pripeljal s toženkine parcele direktno pred vhod svojega vikenda, pa

tožnik po njenem mnenju ni priposestvoval. Ker so enako izpovedale

tudi vse zaslišane priče, je sodišče prve stopnje pravilno odločilo,

da so tožnik in njegovi pravni predniki služnostno pravico hoje in

voženj za potrebe tožnikovega zemljišča pridobili na podlagi

priposestvovanja le v obsegu in na način, kot izhaja iz

izreka izpodbijane sodbe. Obseg in način uporabe

priposestvovane služnostne pravice hoje in voženj je v I/1.

točki izreka sodbe sodišča prve stopnje jasno opredeljen in

se ga absolutno ne da razlagati tako, kot si ga v pritožbi

razlaga tožnik. Obstoječo 3,5 m široko utrjeno pot tožnik

lahko uporablja le na dva načina: tako da z nje na svojo

parcelo zapelje takoj na začetku ali pa na koncu svoje parcele.

Tretja možnost, da bi tožnik na svojo parcelo zapeljal tam, kjer je

na trasi služnostne poti postavljena ograja, v okviru tega

oziroma takšnega izreka ni možna. Glede na to je tudi

pravilno zavrnjen tožnikov zahtevek za odstranitev te

Uporaba modernih prometnih sredstev in mehanizacije res ne pomeni

razširitve služnosti, kot načelno pravilno ugotavlja pritožnik,

vendar le pod določenimi pogoji: sodišče mora v vsakem konkretnem

primeru ugotoviti, ali se moderno sredstvo uporablja za isti namen

kot prejšnje vozilo. Tožnik je priposestvoval služnostno pot vožnje

za potrebe vinograda. Osebno vozilo in kombajn se tudi po oceni

pritožbenega sodišča ne bi uporabljala za isti namen, kot so se pred

tem traktor, traktorska prikolica za prevoz sena in gnoja,

kosilnica ali balirka za seno. Za potrebe zemljišča

vinogradniške kulture je tožnik lahko priposestvoval le

tista prevozna sredstva in naprave, ki so vsebovana v izreku

izpodbijane sodbe. Več kot to - torej dovolitev razširitve

služnosti pa bo moral tožnik doseči po pravilih o zasilnih

Glede na to uveljavljeni pritožbeni razlogi niso podani. Pritožbeno

sodišče je pritožbo tožnika zavrnilo in na podlagi 353. člena ZPP v

izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zaradi neuspeha pritožbe mora tožnik toženki povrniti njene stroške

za odgovor na pritožbo. Sodišče druge stopnje jih je priznalo v

skladu z določbo prvega odstavka 155. člena ZPP in odmerilo v skladu

z določbami Odvetniške tarife (v nadaljevanju OT) in Zakona o sodnih

taksah (v nadaljevanju ZST). Toženki je priznalo stroške sestave

odgovora na pritožbo v višini 375 točk ali 41.250,00 SIT po 1. točki

tar. št. 21 OT, od tega 20% davka na dodano vrednost v višini

8.250,00 SIT ter sodno takso za odgovor na pritožbo v višini 400 točk

ali 7.600,00 SIT po drugem odstavku tar. št. 1 ZST. Sodišče druge

stopnje toženki ni priznalo stroškov poročila stranki, ker so ti že

vsebovani v stroškovni postavki sestave odgovora na pritožbo, njene

potne stroške k odvetniku pa ne iz razloga, ker jih ni z ničemer

izkazala. Tožnik mora torej toženki v roku 15 dni povrniti skupaj

57.100,00 SIT stroškov odgovora na pritožbo, v primeru zamude z

zahtevanimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje te sodbe dalje do

ZTLR člen 49,  56,  56/1,  49,  56,  56/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.