TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba II Cp 1324/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-03-28

duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti

Zaradi poškodbe nosnega pretina je osemnajstletnemu tožniku zmanjšana prehodnost nosu in je zato primerna višina odškodnine 300.000,00 SIT.

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba v izpodbijanem zavrnilnem delu potrdi.

Sodišče prve stopnje je o zahtevku tožeče stranke že odločilo s sodbo z dne 6.5.1999. Določilo je odškodnino v znesku 1,600.000,00 SIT. Na pritožbo tožencev je bila sodba razveljavljena glede zneska 600.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi, v preostalem delu pa je bila sodba potrjena. Predmet ponovnega postopka je torej bilo odločanje o odškodnini za duševne bolečine tožnika zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da morajo toženci poleg pravnomočno določenega zneska plačati tožniku še 300.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 23.5.2000 do plačila. Gre torej za znesek, ki predstavlja odškodnino tožniku za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti. Proti sodbi se tožnik pritožuje, kolikor je bil tožbeni zahtevek zavrnjen. Predlaga spremembo sodbe tako, da bo prisojena celotna odškodnina za to vrsto škode, torej znesek 600.000,00 SIT. Navaja, da je bil tožnik v času dogodka star 17 let in pol. Toženci so ga poškodovali brez vsakega razloga. Izvedenec je pojasnil, da se zaradi zloma nosnih kosti in nosnega pretina kažejo tožnikove težave že pri manjših prehladih, kaj šele pri večjih. Ob najmanjšem prehladu tožnik težje diha skozi nos in mora dihati skozi usta. Izvedenec je ocenil izgubo splošne delovne sposobnosti na 3 %, po tabelah nezgodnega zavarovanja pa bi to pomenilo 10 % trajno izgubo splošne in delovne sposobnosti. Tožnika bodo navedene težave spremljale vse življenje. Sodišče bi moralo v celoti ugoditi zahtevku. Pritožba ni utemeljena. Pritožbeno sodišče nima nobenih pomislekov proti odločitvi sodišča prve stopnje. V ponovljenem postopku je to sodišče odpravilo pomanjkljivosti v zvezi s prvotno odločitvijo o tej odškodninski postavki. Po ugotovitvah sodišča prve stopnje je zlom nosnih kosti in nosnega pretina zapustil tožniku slabšo prehodnost nosu, vendar se to kaže le občasno, pri večjem naporu ali rekreativni dejavnosti, bolj pa je tudi podvržen prehladom. Tudi po prepričanju pritožbenega sodišča tožniku za duševne bolečine v zvezi z opisano omejitvijo ne more iti višji znesek od dosojenega. Pri tem je po prepričanju pritožbenega sodišča v tem znesku v zadostni meri upoštevana tudi okoliščina, da je tožnik razmeroma mlad in da bo s to nevšečnostjo moral računati tudi v bodoče. Višja odškodnina bi odstopala od sodne prakse za podobne primere. Zato je mogoče zaključiti, da je dosojeni znesek v skladu z določbo člena 200 Zakona o obligacijskih razmerjih - ZOR, kar pomeni, da je odškodnina določena glede na pomen prizadete dobrine in glede na vse okoliščine primera. Neutemeljeno pritožbo je bilo tako treba zavrniti in sodbo potrditi (člen 353 Zakona o pravdnem postopku - ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 415/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-03-07

Izjave zapustnikove hčerke, da iz zapuščine po očetu uveljavlja le zakoniti delež na določenih predmetih, sodišče ne sme obravnavati kot odpovedi dedovanju ostalega zapuščinskega premoženja, saj delna odpoved dediščini ni možna.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu, to je v tč. I./5 in tč. II./2 izreka razveljavi in se v tem obsegu zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Sodišče prve stopnje je z navedenim sklepom o dedovanju pod tč. I./1 izreka ugotovilo, da zapuščina po pok. Martinu obsega terjatev po hranilni knjižici SKB banke Ag. Sevnica, 3 lovske puške, samokres in terjatev do RS Sevnica iz naslova vrnitve prostovoljnega zdravstvenega zavarovanja ter 379 delnic PID Kmečki sklad 3 d.d. Ljubljana. Pod tč. I./5 pa je ugotovilo, da je Marta uveljavljala iz zapuščine le zakoniti delež na orožju, Gabrijela pa se je priglasila k dedovanju na podlagi zakona. Z izrekom pod tč. II./1 sta navedeni dedinji razglašeni kot zakoniti dedinji lovskih pušk in samokresa vsaka do 1/2, pod tč. II./2 pa  Gabrijela kot izključna dedinja omenjenih terjatev in delnic. Proti odločitvi pod tč. II./2 izreka, to je, da terjatve in delnice deduje v celoti zapustnikova vdova Gabrijela, se pritožuje zapustnikova hči Marta. Poudarja, da je sodišče sicer pravilno ugotovilo obseg zapuščine pod tč. I./1 izreka, kakor tudi dediče, vendar pa je dediče pod tč. II./2 napačno razglasilo. Do takšne razglasitve je prišlo na podlagi napačnega zaključka, da se je pritožnica z "obvestilom sodišču" z dne 4.10.1999 odpovedala dedovanju na drugem zapustnikovem premoženju, razen na starinskem orožju. Dedovanju premoženja, ki je opredeljeno v tč. II./2, se ni nikoli odpovedala, zato je v tem delu sklep v nasprotju z voljo pritožnice in njenimi navedbami ves čas postopka. Izpodbijani sklep naj se torej spremeni tako, da se za dedinji premoženja pod II./2 razglasita zapustnikova vdova Gabrijela in hčerka Marta do 1/2. Pritožba je utemeljena. Zakon o dedovanju (ZD, Ur. l. SRS št. 15/76 in 23/78) v 1. odst. 136. člena določa, da odpoved dediščini ne more biti delna in ne pogojna. Upoštevanje pritožničine izjave z dne 4.10.1999 (list. št. 56) kot delne odpovedi dedovanju s posledično odločitvijo pod tč. II./2 sklepa, je torej v nasprotju z navedenim predpisom. Sklep je bilo zato treba v izpodbijanem delu (vključno z ugotovitvijo pod tč. I./5, ki se nanaša na omenjeno sporno izjavo) razveljaviti in zadevo v takem obsegu vrniti v novo odločanje (čl. 365, tč. 3 ZPP v zvezi s čl. 163 ZD).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 648/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-03-21

Kot vrednost terjatve za odmero cene izvršiteljske storitve po vrednosti predmeta se upošteva samo vrednost glavnega zahtevka, obresti in druge stranske dajatve pa se ne upoštevajo, razen če se uveljavljajo kot glavni zahtevek.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu (zavrnjenih 476,00 SIT) potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje odločilo, da se izvršitelju za opravljeno delo prizna stroške in nagrado v znesku 3.351,04 SIT, ki si jo izplača iz predujma, upniku pa mora vrniti razliko izplačanega predujma v znesku 476,00 SIT. Proti takšnemu sklepu se je pritožil izvršitelj, kolikor mu sodišče prve stopnje ni v celoti priznalo priglašenega zneska stroškov. Predlaga, naj mu sodišče prizna tudi 476,00 SIT. Navaja, da je upošteval terjatev, kot mu je bilo naloženo z navodili ministra. Meni, da ni v pravdnem postopku, zato ni mogoče upoštevati 39. člena ZPP. Pritožba ni utemeljena. Na podlagi 291. člena Zakona o izvršbi in zavarovanja (ZIZ, Ur. l. RS, št. 51/98) je izvršitelj upravičen do plačila za svoje delo in do povračila stroškov v zvezi z opravljenim delom po tarifi, ki jo predpiše minister, pristojen za pravosodje, na predlog Zbornice izvršiteljev. Z 9. členom Pravilnika o tarifi za plačilo dela izvršiteljev in o povračilu stroškov v zvezi z njihovim delom (Pravilnik, Ur. l. RS, št. 32/2000) je določeno, da se za odmero cene izvršiteljske storitve po vrednosti predmeta uporabi vrednost terjatve, ki jo je v posamezni izvršilni zadevi ugotovilo sodišče. Navodila ministra v tem delu niso relevantna. Ker pa Pravilnik, izdan na podlagi ZIZ, ne določa kriterijev za ugotovitev vrednosti terjatve, jo je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo z uporabo določbe 39. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99), na podlagi katere se kot vrednost spornega predmeta vzame samo vrednost glavnega zahtevka. Izraz "terjatev" je v 1. točki 16. člena ZIZ opredeljen kot pravica do denarnega zneska ali do neke druge dajatve, storitve ali opustitve. Pojem terjatve kot konkretne upnikove pravice oz. vsebine njegovega zahtevka tako ni identičen pojmu "vrednost terjatve", kot jo ugotovi sodišče na podlagi 9. člena Pravilnika. Ne zakonodajalec ne po njegovem pooblastilu izdajatelj Pravilnika nista posebej uredila, da se cena izvršiteljeve storitve obračuna od zneska celotne upnikove terjatve, ki jo sestavljajo glavnica in stranske terjatve. Zato je sodišče prve stopnje na podlagi 15. člena ZIZ v postopku izvršbe in zavarovanja pravilno smiselno uporabilo določbe ZPP in izvršitelju tudi pravilno odmerilo nagrado in stroške za njegovo delo. Sodišče druge stopnje je zato pritožbo zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sklep sodišča prve stopnje na podlagi 2. točke 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ.

ZIZ člen 16,  16/1,  291,  16,  16/1,  291.  ZPP člen 39,  39.  Pravilnik o tarifi za plačilo dela izvršiteljev in o povračilu stroškov v zvezi z njihovim delom člen 9,  9.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 609/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-03-21

potrdilo o izvršljivosti - razveljavitev potrdila o izvršljivosti

Ker je upnik predložil kot izvršilni naslov pravnomočno sodbo sodišča, na kateri je potrdilo o izvršljivosti, mora dolžnik predlagati razveljavitev potrdila pred sodiščem, ki je potrdilo o izvršljivosti izdalo (4. odstavek 42. člena ZIZ).

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je izdalo sklep o izvršbi na podlagi predloga upnika. Sklep o izvršbi je bil z dne 4.4.1995. Zato je v skladu s tedaj veljavnim Zakonom o izvršilnem postopku odločilo o ugovoru dolžnika, ki je prejel sklep o izvršbi. Ugovor je zavrnilo, ker je ugotovilo, da niso podani razlogi za ugovor. Proti temu sklepu vlaga pritožbo dolžnik. Sodišče ugotavlja, da je izvršilni naslov postal pravnomočen 12.11.1994, kar ni res. Že v ugovoru je dolžnik navajal, da plačilnega naloga I Pl 874/94 z dne 18.10.1994, ni nikoli prejel, zato izvršilni naslov ni pravnomočen in izvršljiv. Že s primerjavo dolžnikovega podpisa bi lahko sodišče ugotovilo, da vročitev ni bila pravilna. Če se je pokazal dvom v pravnomočnost izvršilnega naslova, bi izvršilno sodišče moralo sklep o izvršbi razveljaviti in spis vrniti pravdnemu sodišču, da preveri pravnomočnost. Pritožba ni utemeljena. Med prilogami tega spisa se nahaja pravdni spis Temeljnega sodišča v Ljubljani, Enote v Ljubljani, I Pl 874/94, iz katerega sledi, da je sklep o izdaji plačilnega naloga postal pravnomočen 12.11.1994. Gre za potrdilo o izvršljivosti, na katerega je izvršilno sodišče vezano. Če dolžnik meni, da je potrdilo o izvršljivosti, ki ga je izdalo sodišče, neutemeljeno, bo moral sam podati predlog pred sodiščem, ki je potrdilo o izvršljivosti izdalo (primerjaj 4. odstavek 42. člena ZIZ določba 36. člrna ZIP). Le sodišče, ki je potrdilo o izvršljivosti izdalo, ga lahko razveljavi. Dokler potrdilo o izvršljivosti velja, pa to ni razlog za ugovor po 55. členu ZIZ. Dolžnik ni predlagal odloga izvršbe, zato postopek teče dalje. Ker je sodišče prve stopnje na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo in ker pri tem ni zagrešilo nobene kršitve postopka, na katere pritoženo sodišče pazi po uradni dolžnosti, je bilo treba pritožbo zavrniti in potrditi sklep sodišča prve stopnje (365. člen ZPP v zvezi s 15. čelnom ZIZ).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 556/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-03-14

Dejstvo, da dolžniku še ni bil vročen sklep o izvršbi, ne preprečuje izdaje sklepa o določitvi izvršitelja.

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom določilo izvršitelja in obenem upniku naložilo, da za stroške izvedbe izvršilnih dejanj založi predujem v znesku 60.000,00 SIT. Proti sklepu se pritožuje dolžnik, ki meni, da je bil izdan prehitro, saj celoten postopek pred tem ni bil izveden v skladu z zakonom. Sklepa o dovolitvi izvršbe ni prejel, zato naj mu ga sodišče najprej dostavi, da bo lahko preveril višino in utemeljenost terjatve ter po potrebi ustrezno ukrepal. Šele nato bo sodišče s postopkom nadaljevalo. Sklep o določitvi izvršitelja naj se torej razveljavi. Pritožba ni utemeljena. Zakon o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) v 82. členu določa, da sodišče vroči dolžniku sklep o izvršbi, preden začne izvršitelj z rubežem, če sklep dolžniku še ni bil vročen (1. odst.). Če dolžniku sklepa o izvršbi ni mogoče vročiti, mu ga sodišče vroči pozneje (2. odst.). Dejstvo, da v obravnavani zadevi dolžnik še ni prejel sklepa o izvršbi, torej ne predstavlja ovire za določitev izvršitelja za izvedbo dejanj izvršbe, to je rubeža dolžnikovih premičnin (čl. 289/1 ZIZ). Izpodbijani sklep je zato pritožbeno sodišče kot pravilen in zakonit potrdilo (čl. 365, tč. 2 ZPP v zvezi s čl. 15 ZIZ).

ZIZ člen 82,  82/1,  82/2,  289,  289/1,  82,  82/1,  82/2,  289,  289/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 543/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-03-14

Ker je sodišče izvršbo ustavilo, saj upnik ni založil predujma za stroške izvšitelja, izvršitelju ne gredo stroški za vpis v evidenco. Po tarifni št. 11 gre izvršitelju plačilo za seznanitev s spisom in za vpis v evidenco. Če izvršitelj ni spisa dobil, zgolj vpis za evidenco nima posledice, da bi lahko obračunal stroške po tarifni številki 11.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje postavilo izvršitelja v tej zadevi in odločilo, da se že založeni predujem v znesku 2.063,00 SIT nakaže na izvršiteljev žiro račun poleg tega pa je upniku še naložilo, da je dolžan založiti 49.937,00 SIT manjkajočega predujma. Zoper sklep sodišča prve stopnje je vložila pritožbo dolžnica. V pritožbi navaja, da se zaveda obstoja izterjevane obveznosti, da pa jo zaradi pomanjkanja finančnih sredstev ne more poravnati. Navaja predmete, ki jih ima v stanovanju ter da je honorarno zaposlena. Predlaga, da bi dolg poravnala v dveh obrokih. Pritožba ni utemeljena. Dolžnica v pritožbi ne izpodbija odločitve, ki je predmet izpodbijanega sklepa (postavitev izvršitelja in višine predujma, ki je naložen v plačilo upniku). Sodišče nima pravne podlage, da bi dolžnici dovolilo, da svoj dolg poravna v dveh obrokih. Poleg tega, izvršba teče že od leta 1995 dalje in bi dolžnica dolg lahko poravnala, če bi imela resen namen. Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo dolžnice zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. odst. 365. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ).

ZIZ člen 38,  38/2,  38/3,  291,  38,  38/2,  38/3,  291.  Pravilnik o tarifi za plačilo dela izvršiteljev in o povračilu stroškov v zvezi z njihovim delom člen 11,  11.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep II Cpg 406/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-04-05

Izvršba na dedno pravico kot premoženjsko pravico posebne vrste ni mogoča, če dediči niso podali dednih izjav.

Pritožba upnikov se zavrne kot neutemeljena in se v izpodbijanem delu p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje, na podlagi pravnomočne zamudne sodbe Okrožnega sodišča v Novi Gorici, opr.št. Pg 546/98 z dne 22.11.1999, zaradi izterjave zneskov, ki so specificirani v I./1. točki, I./2. točki in I./3. točki izreka sklepa, dovolilo izvršbo s sredstvi izvršbe, navedenimi v 1., 2. in 3. točki izreka sklepa. Hkrati je zavrnilo predlog za izvršbo z rubežem dedne pravice dolžnikov. Proti navedenemu sklepu so v delu, v katerem je sodišče zavrnilo predlog za rubež dedne pravice dolžnikov A. in V.M, vložili pritožbo upniki po svojem pooblaščencu in predlagali njegovo spremembo tako, da sodišče predlogu ugodi tudi v navedenem delu. V pritožbi zatrjujejo, da sta dolžnika zakonita dediča po pokojnem J.M.; dedna pravica kot premoženjska pravica pa je lahko predmet rubeža. Pritožba upnikov ni utemeljena. Pritožbeno sodišče v celoti soglaša z razlogi, ki jih je za izdajo izpodbijanega sklepa navedlo sodišče prve stopnje; pokojnikova zapuščina dejansko preide na njegove dediče v trenutku zapustnikove smrti (132. čl.Zakona o dedovanju=ZD), dejstvo pa je tudi, kot opozarja pritožba, da je dedna pravica premoženjska pravica, vendar pa je to premoženjska pravica posebne vrste, ki se lahko pridobi le ob izpolnjevanju posebnih pogojev. Dedna pravica je namreč lahko vezana le na določeno osebo (dediča), hkrati pa tudi na njegovo pripravljenost, da dediščino sprejme. Kot pravilno navaja že sodišče prve stopnje, se dedič lahko dediščini tudi odpove in v tem primeru velja, da sploh ni bil dedič (4. odst. 133. čl. ZD). In ker po ugotovitvah sodišča prve stopnje dolžnika A. in V.M. dejansko še nista podala dednih izjav po pokojnem J.M., ni znano, kdo od obeh bo dediščino sprejel oziroma se ji bo odpovedal, zaradi česar izvršba na dedno pravico obeh navedenih dolžnikov dejansko ni mogoča. Če pa bi res prišlo do odpovedi dediščini z njune strani, tako kot izražajo svojo bojazen upniki, bi jim preostala možnost izpodbijanja takšne odpovedi. Glede na gornjo obrazložitev je pritožbeno sodišče, na podlagi 2. točke 365. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi s 15. čl. ZIZ, pritožbo upnikov zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

ZD člen 132,  133/4.  ZIZ člen 162,  163,  162,  163.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep II Cpg 453/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-04-26

Izvršitelj ni upravičen do povrnitve stroškov za vrnitev preostanka predujma upniku, ker to z ustrezno tarifo Pravilnika o tarifi za plačilo dela izvršiteljev in o povračilu stroškov v zvezi z njihovim delom ni predvideno.

Pritožbi izvršitelja se delno ugodi in se izpodbijani sklep s p r e m e n i tako, da se stroški izvršitelja odmerijo na znesek 1.190,00 SIT in jih je dolžan plačati upnik na izvršiteljev žiro račun.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje stroške izvršitelja odmerilo na znesek 595,00 SIT in jih je naložilo v plačilo upniku na izvršiteljev žiro račun. Proti navedenemu sklepu je izvršitelj vložil pritožbo, v kateri zatrjuje, da mu za seznanitev s spisom in vpis v evidenco po Tarifni številki 11 pripada 25 točk (1.000,00 SIT), ne pa le polovico tega zneska, četudi je prejel samo sklep o imenovanju za izvršitelja ter da je upravičen tudi do stroškov, ki nastanejo ob pologu vrnitve predujma upniku (200,00 SIT), 19 % DDV od tega zneska pa znaša 228,00 SIT. Pritožba izvršitelja je delno utemeljena. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da predstavlja 1. alineja Tar.št. 1 Pravilnika o tarifi za plačilo dela izvršiteljev in o povračilu stroškov v zvezi z njihovim delom (dalje: Pravilnik) enotno postavko, po kateri pripada izvršitelju plačilo v (celotni) višini 25 točk "za seznanitev s spisom in vpis v evidenco"; tarifa namreč v zvezi s tem ne uporablja izrazov "do" ali "največ", kar pomeni, da ni osnove za delitev te postavke na način, kot je to storilo sodišče prve stopnje, ki je priznalo le polovico prej omenjene postavke (torej očitno le za "vpis v evidenco", ne pa tudi za "seznanitev z zadevo"), iz razloga, ker da izvršitelj razen sklepa o postavitvi izvršitelja ni prejel nobene druge listine oz. sodne odločbe, ki bi se nanašala na izvršilni postopek. Glede na to je izvršitelj upravičen iz tega naslova tudi do preostalih 12,5 točk, kar predstavlja pri vrednosti točke 40 tolarjev (3. odst. 3. čl. Pravilnika), 500,00 SIT, povečano za 19 %-ni DDV (95,00 SIT), skupaj torej še do zneska 595,00 SIT. V tem delu je zato pritožbeno sodišče pritožbi izvršitelja ugodilo in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje spremenilo tako, kot je to razvidno v izreku tega sklepa (3. točka 365. čl. Zakona o pravdnem postopku=ZPP v zvezi s 15. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju=ZIZ). V zvezi stroški izvršitelja za vrnitev predujma upniku (200,00 SIT) pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da gre za strošek v sferi izvršitelja, do katerega je prišlo zato, ker je bil plačan previsok predujem, ne pa za storitev v zvezi s terjatvijo, ki je predmet izvršilnega postopka. Kot to pravilno ugotavlja že sodišče prve stopnje, pa povrnitev tega stroška tudi ni predvidena v prej omenjeni tarifi Pravilnika, na uporabo katere napotuje 291. čl. ZIZ pri odločanju o plačilu izvršitelja za opravljeno delo in za povračilo stroškov v zvezi z opravljenim delom. Glede na to pritožba izvršitelja v tem delu ni utemeljena.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 254/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-04-13

Z vlogo z dne 6.10.1998, kar je zadnji dan 15 dnevnega roka, je upnik sodišče zaprosil za podaljšanje danega roka. Sodišče prve stopnje bi zato moralo pred izdajo izpodbijanega sklepa odločati o podaljšanju roka in presoditi, ali obstajajo opravičeni razlogi (2. odst. 111. člena ZPP/77 v zvezi s 15. členom ZIZ). Ker sodišče prve stopnje ni upoštevalo upnikove prošnje za podaljšanje roka in o tem ni odločilo, je kršilo določbe izvršilnega postopka.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom izvršbo ustavilo. Upnik se je zoper sklep pravočasno pritožil. Navedel je, da ga je sodišče res pozvalo, da sporoči novi naslov dolžnice. Vendar teh podatkov ni mogel takoj pridobiti, zato je v danem 15 dnevnem roku sodišču predlagal podaljšanje danega roka. Navedel je še, da je že v predlogu za izvršbo navedel vse potrebne podatke, ki so bili ob vložitvi predloga točni. Zato ni zakonske podlage za uporabo 1. odst. 40. člena ZIZ, prav tako pa izvršilni naslov tudi ni bil ne pravnomočno odpravljen, ne spremenjen, razveljavljen ali izrečen za neveljavnega. Pritožba je utemeljena. Upnik v pritožbi utemeljeno trdi, da je v 15 dnevnem roku, v katerem bi moral sodišču prve stopnje sporočiti novi naslov dolžnice, sodišče zaprosil za podaljšanje tega roka. Iz podatkov v spisu namreč izhaja, da je upnik obvestilo o neuspešnem rubežu, v katerem je bil pozvan k sporočitvi novega naslova dolžnice, prejel dne 21.9.1998 (povratnica na list. št. 13). Z vlogo z dne 6.10.1998, kar je zadnji dan 15 dnevnega roka, pa je nato sodišče zaprosil za podaljšenje danega roka. Sodišče prve stopnje bi zato moralo pred izdajo izpodbijanega sklepa odločati o podaljšanju roka in presoditi, ali obstajajo opravičeni razlogi (2. odst. 111. člena ZPP/77 v zvezi s 15. členom ZIZ). Ker sodišče prve stopnje ni upoštevalo upnikove prošnje za podaljšanje roka in o tem ni odločilo, je kršilo določbe izvršilnega postopka, saj je to vplivalo na pravilnost in zakonitost izdanega sklepa. Sodišče druge stopnje je zato pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek (3. točka 380. člena, v zvezi s 381. členom ZPP/77 in s 15. členom ZIZ), v katerem naj sodišče prve stopnje odloči o predlaganem podaljšanju roka. Določbe ZPP/77 (Ur. l. SFRJ, št. 4/77, 36/77, 36/80, 69/82, 58/84, 74/87, 14/88, 57/89, 29/90 in 27/90) je sodišče druge stopnje uporabilo na podlagi določbe 1. odst. 498. člena ZPP (Ur. l. RS, št. 26/99).

ZPP (1977) člen 111,  111/2,  111,  111/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.