TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSK sklep I Cp 472/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-04-21

Uvedba predhodnega upravnega postopka pred geodetsko upravo ni procesna predpostavka za vodenje sodnega postopka za ureditev meje po pravilih Zakona o nepravdnem postopku.

Pritožbi se ugodi in se zato izpodbijani sklep r a z v e l j a v i ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Prvostopenjsko sodišče je z izpodbijanim sklepom zavrnilo predlog predlagateljev za sodno določitev meje med parc.št. 223 in 222/3 k.o. G., ker predlog v roku, ki ga je določilo sodišče, ni bil dopolnjen z dokazilom, da sta predlagatelja pred tem skušala sporno mejo urediti v mejnem ugotovitvenem postopku pred pristojno geodetsko upravo. Zoper odločitev se pritožujeta predlagatelja po pooblaščencu. Pritožba navaja, da v Zakonu o nepravdnem postopku ni predpisano, da bi morale stranke v nepravdnem postopku za ureditev meje pred vložitvijo predloga poskušati urediti zadevo na geodetski upravi v mejnem ugotovitvenem postopku. Tak postopek pa je tudi nesmiseln, saj sta stranki zaradi meje v dolgoletnih sporih, kar ju je prisililo v sodni postopek. Pritožba je utemeljena. Pritožba utemeljeno opozarja, da uvedba predhodnega upravnega postopka pred geodetsko upravo ni procesna predpostavka za vodenje sodnega postopka za ureditev meje po pravilih Zakona o nepravdnem postopku (čl. 131 in naslednji ZNP). Zato prvostopenjsko sodišče ni imelo podlago za poziv predlagateljema, naj predlog dopolnita z dokazilom, da sta pred tem poskušala sporno mejo urediti v mejnem ugotovitvenem postopku, v posledici česar je nepravilen tudi sklep, ki je sledil kot sankcija, ker predlagatelja po sklepu sodišča nista ravnala. Prvostopenjsko sodišče je namreč zmotno razlagalo 11. in 15. čl. Zakona o zemljiškem katastru (Ur.list SRS št. 16/74), veljaven v času, ko je bil vložen predlog za določitev meje, saj sta navedeni določbi predstavljali le napotilo geodetski upravi za postopanje v primeru, če v mejnem ugotovitvenem postopku ne bi bilo doseženo soglasje glede meja med parcelama različnih lastnikov. Sicer pa je tudi 1. odst. 11. čl. Zakona o zemljiškem katastru izrecno določal, da se meja med parcelama različnih lastnikov ugotavlja v mejnem ugotovitvenem postopku, kolikor se ne ugotavlja oz. določa v sodnem postopku. Pritožbeno sodišče je zato pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo ter zadevo vrnilo prvostopenjskemu sodišču v nadaljnje odločanje (2. tč. 365. čl. ZPP v zvezi s 37. čl. ZNP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep I Cp 240/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-03-09

zmota - zamudna sodba - spor majhne vrednosti

Pri zamudni sodbi se fingira, da toženec, ki na tožbo ne odgovori, priznava navedbe tožnika. Po mnenju pritožbenega sodišča je zato takšno sodbo mogoče izpodbijati tudi zaradi zmote. Tožena stranka na tožbo ni odgovorila, ker je bila v zmoti - tožeča stranka ji je obljubila, da bo tožbo (zaradi plačila) umaknila.

Pritožbi se ugodi, pobijana sodba se r a z v e l j a v i in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

S pobijano zamudno sodbo je sodišče prve stopnje naložilo toženi stranki, da mora vrniti tožnici 200.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dne vložitve tožbe, to je od 16.10.2002 do plačila ter ji povrniti pravdne stroške v znesku 44.550,00 SIT, v primeru zamude z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje prvostopne sodbe do plačila. Proti tej sodbi se pravočasno pritožuje tožena stranka in navaja, da je dne 28.10.2002 vrnila tožnici vtoževani znesek, ker je med njima prišlo do sporazuma. Tožnica je z lastnoročnim podpisom potrdila, da ji tožena stranka ne dolguje ničesar več ter zatrdila, da bo to sporočila sodišču. Podpisala je tudi, da vsak krije svoje stroške postopka, zato toženka meni, da ni dolžna povrniti pravdnih stroškov tožnici. V odgovoru na pritožbo je tožnica potrdila pritožbene navedbe. Pojasnila je še, da je bila dne 30.10.2002 sestavljena vloga o umiku tožbe, zaradi nesporazuma med pooblaščenko in tožnico, da jo bo sama oddala, pa ni bila oddana. Predlaga, da sodišče (prve stopnje) z dovoljenjem toženke samo razveljavi svojo sodbo in postopek ustavi. Odgovoru na pritožbo je priložila tudi umik tožbe z dne 30.10.2002. Pritožba je utemeljena. Pobijana zamudna sodba je bila izdana v postopku v sporu majhne vrednosti, pritožbeni razlogi so v tem primeru omejeni (2.odst. 338.čl. ZPP in 1.odst. 458.čl. ZPP). Kot je razvidno iz navedb pritožbe in odgovora na pritožbo, med strankama ni sporno, da je tekom pravdnega postopka toženka poravnala svoj dolg in da sta se stranki dogovorili, da bo tožeča stranka tožbo umaknila. Vloga, ki je vsebovala izjavo o umiku tožbe pomotoma ni bila oddana na sodišče. Toženka na tožbo ni odgovorila, ker je bila v zmoti, saj sta se stranki dogovorili, da bo tožeča stranka tožbo umaknila. Pri zamudni sodbi se fingira, da toženec, ki na tožbo ne odgovori, priznava navedbe tožnika. Po mnenju pritožbenega sodišča je zato takšno sodbo mogoče izpodbijati tudi zaradi zmote. Tožena stranka na tožbo ni odgovorila, ker je bila v zmoti - tožeča stranka ji je obljubila, da bo tožbo (zaradi plačila) umaknila. In ker kot že rečeno, med strankama ni sporno, da sta se res tako dogovorili, je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek. Sodišče prve stopnje bo moralo upoštevati, da je tožeča stranka umaknila zahtevo za pravno varstvo (umaknila tožbo) in nato ustrezno odločiti.

ZPP člen 338,  338/2,  458,  458/1,  338,  338/2,  458,  458/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep I Cp 365/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-03-16

Do umika tožbe ni prišlo zaradi izpolnitve zahtevka, temveč zato, ker je prišlo do objektivno spremenjenih okoliščin, za katere je tožeča stranka (sicer brez svoje krivde) izvedela šele po vloženi tožbi. Ta okoliščina pa gre v breme njej, saj spada v njeno sfero tveganja, ki ga prevzame z vložitvijo tožbe.

Pritožba se zavrne in p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Potem, ko je tožnik umaknil tožbo zoper drugega toženca, je sodišče na predlog slednjega odločilo, da mu je tožnik dolžan povrniti stroške pravdnega postopka v višini 24.480,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje sklepa dalje. Zoper sklep se pritožuje tožnik po pooblaščencu. V pritožbi navaja, da je dne 9.10.2002 vložil tožbo zaradi priznanja lastninske pravice na nepremičnini zoper oba toženca, ker je bila med njima sklenjena pogodba o dosmrtnem preživljanju, ki je bila zaznamovana v zemljiški knjigi. Po vložitvi tožbe pa je prišlo na strani drugega toženca do spremenjenih razmer, saj je bila pogodba razvezana, vendar pa je bil predlog za izbris zaznambe v zemljiški knjigi podan šele 11.10.2002, torej po vložitvi tožbe. S to okoliščino zato tožnik ni mogel biti seznanjen. Takoj, ko je izvedel za razveljavitev pogodbe, je tožbo v spornem delu umaknil. Zato meni, da toženec ni upravičen do povračila stroškov postopka. Pritožba ni utemeljena. Odločitev prvostopenjskega sodišča temelji na 158. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Ta določa, da mora tožeča stranka, ki umakne tožbo, povrniti nasprotni stranki pravdne stroške, razen če jo je umaknila takoj, ko je tožena stranka izpolnila zahtevek. V obravnavani zadevi pa do umika tožbe ni prišlo zaradi izpolnitve zahtevka, kot to pravilno razlaga že prvostopenjsko sodišče, temveč zato, ker je prišlo do objektivno spremenjenih okoliščin, za katere je tožeča stranka (sicer brez svoje krivde) izvedela šele po vloženi tožbi. Ta okoliščina pa gre v breme njej, saj spada v njeno sfero tveganja, ki ga prevzame z vložitvijo tožbe. Ker je torej odločitev prvostopenjskega sodišča pravilna in v skladu s 158. čl. ZPP, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. tč. 365. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep I Cp 634/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-05-26

Podpisa na pooblastilu, ki ga je tožeča stranka predložila na termičnem papirju, ni mogoče šteti kot izvirnega podpisa tožnika, saj predloženo pooblastilo, ki naj bi bilo poslano pooblaščenki po faksu, ni overjeno v skladu s pogoji, ki jih določa Zakon o elektronskem poslovanju oz. drugem sodobnem informacijskem poslovanju.

Pritožba se zavrne in se p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo tožbo, ker pooblaščenka tožnika kljub pozivu ni predložila pooblastila, na katerem bi bil izviren podpis tožnika. Tožbi je bilo priloženo pooblastilo v fotokopiji, na poziv sodišča pa je predložila pooblastilo s faksa na termičnem papirju brez originalnih podpisov, pri čemer na tej listini ni viden niti kraj niti datum pošiljanja. Proti temu sklepu je vložila tožeča stranka pritožbo, v kateri navaja, da se ne strinja z odločitvijo v izpodbijanem sklepu. V pritožbi navaja, da je pooblaščenka poslala stranki po faksu pooblastilo, ki ga je tožnik podpisal in z originalnim podpisom vrnil odvetnici, ta pa nato sodišču. Pooblastilo poslano sodišču je opremljeno z originalnim podpisom stranke in ne v fotokopiji kot je navedeno v sklepu. Predlaga razveljavitev tega sklepa. Pritožba ni utemeljena. Po 2. odst. 105. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP) se sicer šteje za vlogo prejeto z uporabo komunikacijske tehnologije in za vlogo prejeto v skladu s pogoji, ki jih zakon določa za uporabo informacijske tehnologije, da jo je podpisala oseba, ki je na vlogi navedena kot podpisnik, vendar v konkretni zadevi sodišče prve stopnje pravilno ugotavlja, da podpisa na pooblastilu, ki ga je tožeča stranka predložila na termičnem papirju, ni mogoče šteti kot izvirnega podpisa tožnika, saj predloženo pooblastilo, ki naj bi bilo poslano pooblaščenki po faksu, ni overjeno v skladu s pogoji, ki jih določa Zakon o elektronskem poslovanju oz. drugem sodobnem informacijskem poslovanju. Po zakonu o elektronskem poslovanju in elektronskem podpisu, ki se uporablja pri poslovanju v elektronski obliki na daljavo z uporabo informacijske in komunikacijske tehnologije, je elektronski podpis niz podatkov v elektronski obliki, ki je vsebovan, dodan ali logično povezan z drugimi podatki in je namenjen preverjanju pristnosti teh podatkov in identifikaciji podpisnika. Pooblastilo, ki ga je na poziv sodišča, predložila odvetnica, pa nima nobenih podatkov, iz katerih bi se dalo preveriti pristnost in identifikacija podpisnika, zato takšno pooblastilo ne izpolnjuje pogojev, da bi se ga lahko štelo kot pooblastilo, na katerem je izviren podpis pooblastitelja. Sodišče prve stopnje je zato pravilno ugotovilo, da pooblaščenka tožnika niti po pozivu sodišča ni predložila veljavnega pooblastila za vložitev tožbe in razširitev tožbe in je v skladu s 4. odst. 98. čl. ZPP utemeljeno tožbo, ki jo je vložila brez pooblastila tožnika, zavrglo. Pritožbeno sodišče je iz teh razlogov neutemeljeno pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. odst. 365. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 1789/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-01-07

Izvršitelj nima pravice do plačila za neuspešen rubež, če upnik predlaga odlog izvršbe in preklic rubeža 20 dni pred razpisanim rubežem.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep spremeni tako, da se stroški za dosedaj opravljena izvršilna dejanja izvršitelja zmanjšajo za 21.250,00 SIT in znašajo 9.935,60 SIT.

Pritožbeni stroški upnika 16.830,00 SIT so nadaljnji izvršilni stroški.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom, ki ga je izdalo na podlagi 38.c člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ) odločilo, da se izvršitelju Janku Zorčiču iz Brežic za doslej opravljena izvršilna dejanja odmerijo stroški v višini 31.185,60 SIT.

Proti sklepu se je zaradi zmotne uporabe materialnega prava pritožil upnik, ki predlaga, naj pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da se izvršitelju priznajo zgolj stroški v zvezi z vpisom spisa v evidenco, obračunom stroškov in materialnimi stroški. Ne zanika, da je predlagal preklic razpisanega rubeža, vendar je to storil že z vlogo 14.10.2003, torej 20 dni pred razpisanim rubežem.

Pritožbeno sodišče se strinja s pritožbenim stališčem, da 4. odst. tar. št. 1 Pravilnika o tarifi za plačilo dela izvršiteljev in o povračilu stroškov v zvezi z njihovim delom (Ur. list RS, št. 18/2003, v nadaljevanju Pravilnik) ni mogoče razlagati tako široko, kot je to storilo sodišče prve stopnje. S citiranim predpisom se res določa, da je izvršitelj upravičen do plačila v višini 25% po tar. št. 1 Pravilnika, če je rubež neizveden iz razlogov, ki so na strani upnika, vendar pa dejanski stan v obravnavani zadevi ne ustreza abstraktnemu dejanskemu stanju iz 4. odst. tar. št. 1 Pravilnika. Iz podatkov spisa izhaja, da je upnik predlagal odlog izvršbe 13.10.2003, izvršitelj pa je rubež razpisal za 5.11.2003. Ker je bilo upnikovo procesno dejanje opravljeno v primernem roku pred razpisanim rubežem, zaradi česar je izvršitelj svojo aktivnost zlahka prilagodil novonastali situaciji, mu iz tega naslova ne pripada nikakršno plačilo. Pritožbeno sodišče je zato pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep spremenilo tako, da se izvršitelju za doslej opravljeno delo prizna le stroške v zvezi z vpisom v evidenco in obračunom stroškov ter materialne stroške, skupaj 9.935,60 SIT (3. točka 365. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 15. členom ZIZ).

Pritožbeno stroški upnika obsegajo nagrado za sestavo pritožbe in materialne stroške, povečano za 20% DDV, in znašajo 16.830,00 SIT (5. odst. 38. člena ZIZ).

ZIZ člen 38, 38c. Pravilnik o tarifi za plačilo dela izvršiteljev in o povračilu stroškov v zvezi z njihovim delom člen tarifna številka 1, 1/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL Sklep I Kp 262/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-06-30

opis kaznivega dejanja grdega ravnanja mora v konkretnem delu obtožnega predloga vsebovati navedbo tistih pravnorelevantnih dejstev, ki konkretizirajo vse zakonske znake tega kaznivega dejanja, ne le izvršitvenega ravnanja (brcanje, porinjenje), temveč tudi nastale prepovedane posledice, torej kako se je pri konkretnem oškodovancu kazala prizadetost duševne ali telesne celovitosti.

Pritožba državnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Sodišče prve stopnje je ob preizkusu obtožnega predloga po 437. členu ZKP, iz razloga po 1. točki II. odstavka 277. člena ZKP, zavrglo obtožni predlog, ki ga je državni tožilec vložil zoper obdolženca VN dne 7.6.2001.

Proti temu sklepu je državni tožilec vložil pritožbo, v kateri je uveljavljal kršitev kazenskega zakona (pritožbeni razlog iz 2. točke 370. člena ZKP) ter predlagal, da se pritožbi ugodi tako, da se izpodbijani sklep razveljavi.

Sodišče prve stopnje je ob preizkusu obtožnega predloga po I. odstavku 437. člena ZKP ugotovilo, da v opisu obdolžencu očitanega kaznivega dejanja niso podani vsi znaki kaznivega dejanja grdega ravnanja, saj je državni tožilec opisal le izvršitveno ravnanje obdolženca, ne pa tudi posledice.

Opis dejanja v obtožnem predlogu, ki je okvir sojenja, zahteva konkretizacijo vseh znakov kaznivega dejanja, to pomeni, da mora upravičeni tožilec iz kazenskega dogodka izbrati tista bistvena pravnorelevantna dejstva, ki se najtesneje ujemajo z znaki kaznivega dejanja in obenem tako konkretno, da se v postopku ta pravnorelevantna dejstva lahko dokazujejo. Pravilno je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je v dejstvenem opisu obdolžencu očitanega kaznivega dejanja opisano le izvršitveno ravnanje (brcanje, porinjenje), ne pa tudi posledica. Posledica je učinek, ki ga ima storilčevo ravnanje v zunanjem svetu in ker je posledica - duševna ali telesna celovitost, znak kaznivega dejanja grdega ravnanja, bi morala biti v dejstvenem opisu tudi navedena. Državni tožilec bi moral navesti, kako se je prizadeta duševna ali telesna celovitost pri konkretnem oškodovancu kazala (strah, razburjanje, podplutba, praska). Le tako dejstvo bi se namreč v postopku lahko dokazovalo. Zato nima prav državni tožilec, ki meni, da sta abstraktni in konkretni del opisa celota in da ni potrebno v dejstvenem opisu "dvakrat navajati na kakšen način je bila prizadeta telesna in duševna celovitost".

Da mora biti posledica v opisu kaznivega dejanja grdega ravnanja po členu 146 KZ konkretizirana, je ugotovilo tudi Vrhovno sodišče Republike Slovenije v svoji odločbi I Ips 113/94 z dne 23.5.1991.

Pritožba državnega tožilca zato ni utemeljena, njegovo sklicevanje na druge zadeve, ki se nanašajo na opis drugega kaznivega dejanja, to je kaznivega dejanja lahke telesne poškodbe, pa neupoštevno. Zato je pritožbeno sodišče pritožbo državnega tožilca zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 297/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-02-18

Izvršilno sodišče se je sicer zmotno sklicevalo na določbo 381. člena OZ, saj upnik ne more v izvršilnem postopku uveljavljati procesnih obresti, če jih v izvršilnem naslovu nima. Vendar matematični izračun pokaže, da upnik ni računal procesnih obresti, ampak zahteva zakonite zamudne obresti, ki jih je imel priznane v izvršilnem naslovu.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo ugovor dolžnika, dovolilo izvršbo z novim izvršilnim sredstvom in določilo izvršitelja. Dolžniku je naložilo nadaljnje izvršilne stroške.

Dolžnik v pritožbi navaja, da je kazenska sodnica povedala, da bo zadevo končala, ker ostanek obresti ne more plačati, ker je nezaposlen. Nima nobene nepremičnine, meni pa, da je plačilo 200.000,00 SIT obresti dovolj. Plačal je glavnico 365.000,00 SIT in obresti.

Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi zavrnjenega ugovora preizkušalo dolžnikov ugovor, da je plačal glavnico in obresti. Ugotovilo je, da je upnik pred vložitvijo predloga za izvršbo na podlagi pravnomočne sodbe opravil poračun tistih zneskov, ki jih je dolžnik plačal do 17.4.2002, ko je naredil dokončni obračun pred vložitvijo predloga. Dolžnik po vložitvi predloga ni plačal dodatnih zneskov. Pritožbeno sodišče je preizkušalo obračun upnika in ugotovilo, da je upnik pravilno upošteval plačila: 140.000,00 SIT 11.10.2000, 225.000,00 SIT dne 28.5.2001 in 200.000,00 SIT dne 12.6.2001. Ker je naredil obračun na dan 17.4.2002, je zahteval obresti le za naprej oziroma od vložitve predloga dalje. Sodišče prve stopnje v obrazložitvi sklepa zmotno ugotovi, da gre za plačilo procesnih obresti po 279. členu/2 Zakona o obligacjskih razmerjih oziroma 381. členu Obligacjskega zakonika. Če bi upnik to obračunal, bi pritožbeno sodišče zaradi zmotne uporabe materialnega prava moralo sklep spremeniti oziroma razveljaviti. Upnik lahko zahteva v izvršbi tiste zamudne obresti, katere ima priznane v izvršilnem naslovu in sicer v kazenski sodbi. Ne more pa zahtevati obresti od kapitaliziranih obresti v izvršilnem postopku. Izračun pokaže, da upnik ni zahteval več, kot mu gre na podlagi pravnomočne sodbe.

Dolžnikov ugovor, da nima denarja in da je nezaposlen, na pravilnost odločitve sodišča prve stopnje ne more vplivati. Izvršba je potrebna ravno zato, ker dolžnik ne plača. Zato je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo ugovor, čeprav je zmotno utemeljilo plačilo s 381. členom Obligacijskega zakonika.

Drugih odločitev sodišča prve stopnje dolžnik ne graja, pritožbeno sodišče pa v mejah uradnega preizkusa izpodbijane odločbe ne najde napak, kar je narekovalo zavrnitev pritožbe in potrditev sklepa sodišča prve stopnje (365. člen ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 130/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-02-04

ugovor zoper sklep o izvršbi - odgovornost

Ker je izvršilni naslov pravnomočna sodba proti dolžnici, dolžnica ne more v postopku izvršbe ugovarjati, da je šlo v pravdnem postopku za terjatve zapustnika in da višina podedovanega premoženja ne presega dolgov zapustnika.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo ugovor dolžnice proti sklepu o izvršbi. Naložilo je nadaljnje stroške izvršilnega postopka in zavrnilo predlog za oprostitev plačila sodnih taks.

Dolžnica vlaga pritožbo proti sklepu v celoti. Obrazložitev pa se nanaša na zavrnitev ugovora, ker je sodišče prve stopnje zmotno menilo, da odgovarja dedič za zapustnikove dolgove prek vrednosti podedovanega premoženja. Dolžnica je namreč po 142. členu Zakona o dedovanju ugovarjala, saj zapustnikovi dolgovi presegajo višino zapuščine. Zato tudi ni vlagala odgovora na tožbo v pravdni zadevi I P , saj je prava nevešča in je menila, da ne more odgovarjati preko višine zapuščine. Sodišče pa je izdalo zamudno sodbo in ni ugotavljalo pravne podlage. Zato ne more biti nepomembno v izvršilnem postopku, da vrednost premoženja ni bila ugotovoljena po 142. členu ZD.

Na pritožbo je odgovoril upnik in predlaga njeno zvrnitev.

Sodišče prve stopnje je pravilno obrazložilo zavrnitev ugovora, saj ne gre za dejstvo, ki bi nastopilo v času, ko dolžnica teh ugovorov ni mogla več podati v pravdnem postopku. Sodišče prve stopnje je namreč dovolilo izvršbo na podlagi pravnomočne sodbe Okrajnega sodišča v L., opr. št. , ki je v tem postopku izvršilni naslov. V izvršilnem naslovu je kot tožena stranka označena D.C., to je tožnica in ne zapustnik. To po meni, da je bila dolžnica toženka v pravdni zadevi in bi morala te ugovore podati že v pravdi, če je menila, da je višina podedovanega premoženja manjša od terjatve upnika oziroma tožeče stranke v pravdi. Le v primeru, če bi bil zapustnik živ oziroma pravnomočno obsojen in dolžnik v izvršilnem postopku, nato pa bi umrl, bi dolžnica kot pravna naslednica v izvršilnem postopku lahko uveljavljala omejitve iz 142. člena Zakona o dedovanju (ZD, Ur. l. SRS št. 15/76 in naslednji).

Pritožbeno sodišče je tudi preizkušalo izpodbijani sklep v mejah uradnega preizkusa, saj je v tem delu pritožba ni obrazložena in je ugotovilo, da je pravilen. Ker je tako sodišče prve stopnje na podlagi pravilnega in popolno ugotovljenega dejanskega stanja pravilno ugotovilo materialno pravo, pri tem pa ni zagrešilo kršitev postopka, na katero pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je bilo treba pritožbo zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sklep sodišča prve stopnje (365. člen ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

Pritožnica s pritožbo ni uspela, zato ni bilo mogoče priznati pritožbenih stroškov (165. člen ZPP v zvezi s 154. členom ZPP in 15. členom ZIZ), upnik pa pravilno ni priglasil stroškov odgovora, zato je stroškovni del izreka odpadel.

ZD člen 142,  142.  ZIZ člen 55/8,  55/8.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.