VSC sodba Cp 1098/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-07-07

Temeljno pravilo, ki ga je sodišče dolžno spoštovati pri odločanju o tem, katerem izmed staršev naj se mladoletni otrok zaupa v varstvo, vzgojo in oskrbo, je: kje bo za otrokove koristi bolje preskrbljeno. Pri tem mora sodišče upoštevati tako materialne dobrine, ki jih lahko starša zagotovita otroku, kot tudi njuno osebnostno primernost oziroma njuno sposobnost, da otroku nudita kar se da najboljše pogoje za zdrav čustven razvoj. Dodelitev otroka enemu izmed njiju pa ne pomeni nikakršne negativne ocene njegovih osebnostnih lastnosti ali pozitivne ocene osebnostnih lastnosti drugega roditelja, temveč zgolj presoja, katere izmed teh lastnosti so otroku v večjo korist.

Pritožba se z a v r n e in se p o t r d i sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama trpi svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugodilo tožbenemu zahtevku po nasprotni tožbi in je mld. hči pravdnih strank dodelilo v varstvo, vzgojo in oskrbo materi, tožencu pa naložilo v plačilo mesečno preživnino v znesku 30.000,00 SIT. Višji tožbeni zahtevek toženke do plačila 40.000,00 SIT preživnine je zavrnilo, ravno tako pa je v celoti zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, da se mld. hči dodeli njemu v varstvo, vzgojo in oskrbo ter da je tožena stranka zanjo dolžna plačevati preživnino v znesku 40.000,00 SIT.

Proti takšni odločitvi se je pritožil tožnik iz vseh pritožbenih razlogov (I. odstavek 338. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP). V pritožbi je izrecno izpodbijal odločitev o tem, da se mld. hči dodeli v varstvo vzgojo in oskrbo toženi stranki in navedel, da je prvostopno sodišče ocenjevalo vrednost nove zunajzakonske zveze in novega partnerja toženke, pa podatkov v spisu ni imelo, temveč je to storilo le na podlagi izpovedbe tožene stranke, ki je za izid te pravde zainteresirana. Ravno tako izvedencu ni naložilo dopolnitve izvedenskega mnenja o tem, kako vpliva prisotnost tujih oseb v življenju mladoletnega otroka. Partner toženke je do tožnika aroganten, nanj vpije in ga zmerja v prisotnosti otroka, kar pa ni koristno njegovemu razvoju. Tudi glede fizičnega kaznovanja se z izvedencem ne strinja, niti z zaključkom, da je družba drugih otrok v življenju njegove hčerke zaželena. Sodišče prve stopnje bi se namreč moralo seznaniti z novim partnerjem tožene stranke in z njegovim otrokom, izvedenec pa bi moral povedati, kako duševno trpi otrok, ki je zapostavljen zaradi drugega otroka. Sodišče prve stopnje tudi ni upoštevalo izvedenčevega stališča, da naj obe pravdni stranki še naprej porazdeljeno skrbita za varstvo, vzgojo in oskrbo njunega otroka. Takšna rešitev bi bila najboljša, vendar pa je dolgotrajen postopek kriv, da dogovor med strankama ni več mogoč. Sodišče prve stopnje ne bi smelo prezreti niti želje mladoletne hčere, izražene pri izvedencu, kar pomeni, da za zaščito njenih koristi v tem postopku ni bilo storjeno prav nič. Svoje odločitve zato ne bi smelo opreti na trditev, da je izvedenec ugotovil, da naj bi pri otroku do izraza prihajala domnevno večja naklonjenost materi, saj je hči večkrat povedala tudi, da bi raje bila pri njem. Ravno tako ne drži zaključek, da bi pritožnik na hči deloval preveč obremenjujoče, ker se zgolj trudi, da bi njeno življenje teklo v predvidenem ritmu. Kot oče ji namreč nudi več duhovnih in intelektualnih dobrin kot mati, ki je iz življenja svoje hčerke zaradi svojega dela precej odsotna, kar otroku škodi, ne pa koristi. Tožnik je svoje življenje v celoti prilagodil otroku, medtem ko mati tega ni storila. Nazadnje je za odločitev o dodelitvi pomembno tudi, da hči obiskuje osnovno šolo v kraju očetovega prebivališča. Odločitev, da je hči v obdobju, ko najbolj potrebuje mater, pa je tudi le floskula, ki z resničnim življenjem nima nič opraviti. Včasih je bilo morda to res, ko so matere opravljale vlogo gospodinje in bile z otroki 24 ur na dan, medtem ko so njihovi možje delali, danes pa je situacija drugačna. Zaradi navedenega je predlagal, da sodišče druge stopnje njegovi pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo ustrezno spremeni, zgolj podredno pa razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje.

Tožena stranka na pritožbo tožnika ni odgovorila.

Prvo in temeljno pravilo, ki ga je sodišče dolžno spoštovati pri odločanju o tem, kateremu izmed staršev naj se mladoletni otrok zaupa v varstvo, vzgojo in oskrbo, je: kje bo za otrokove koristi bolje poskrbljeno (II. odstavek 78. člena Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih, v nadaljevanju ZZZDR, Ur. list SRS, št. 14/89, prečiščeno besedilo). Sodišče prve stopnje je v konkretnem primeru dosledno spoštovalo to določilo in je skrbno preverilo vse okoliščine, ki so ali bi utegnile vplivati na zdravo in varno življenjsko okolje hčerke pravdnih strank. Pri tem je namreč kot pomembne okoliščine štelo ne le materialnih dobrin, ki jih lahko hčerki zagotavljata starša, temveč tudi njuno osebnostno primernost oziroma njuno sposobnost, da otroku nudita kar se da najboljše pogoje za zdrav čustven razvoj.

Tako je bilo v postopku pred sodiščem prve stopnje najprej ugotovljeno, da si deklica želi živeti pri obeh starših, zato pritožba tožnika s tem v zvezi nima prav, da prvostopno sodišče sodbe ne bi smelo opreti na ugotovitev izvedenca o domnevno večji naklonjenosti materi. Sodišče je namreč v izpodbijani odločitvi na 5. strani sodbe zgolj povzelo ugotovitve izvedenca, da je pri nekaterih projekcijskih tehnikah ("moja družina" in "termometer ljubezni") v ospredje prišla do izraza njena domnevno večja naklonjenost materi, medtem ko se je pri drugih tehnikah enkrat pokazala večja naklonjenost materi, drugič pa očetu. Iz takih rezultatov je izvedenec zaključil, sodišče pa nato povzelo njegovo ugotovitev, da je deklica zbegana, da se čuti ogroženo zaradi borbe med staršema in da dejansko želi živeti pri obeh.

Glede na to dejstvo bi moralo sodišče prve stopnje po mnenju pritožnika pri odločanju o dodelitvi otroka upoštevati stališče izvedenca, naj oba starša še naprej porazdeljeno skrbita za varstvo, vzgojo in oskrbo mladoletne hčerke. Takšna pritožbena navedba pa je v celoti neutemeljena, saj je izvedenec, ko je bil kasneje zaslišan na glavni obravnavi (prvotno stališče o skupnem dogovarjanju je bilo namreč podano v njegovem pisnem mnenju), ugotovil, da uspešno dogovarjanje med pravdnima strankama ni možno, zato tudi ne koedukacija, na kar pa dejansko kaže tudi predmetna pravda zaradi dodelitve otroka, ki med strankama ne bi tekla, če bi se starša glede varstva, vzgoje in oskrbe njune hčerke lahko dogovorila sama. Pritožba sicer s tem v zvezi še navaja, da je za zaostritev odnosov med strankama krivo tudi sodišče zaradi zavlačevanja, vendar pa po presoji drugostopnega sodišča samo trajanje postopka na zaostrene razmere med njima ni bistveno vplivalo. Zlasti na to kaže dejstvo, da sta v tem času pravdni stranki vendarle uspešno porazdeljeno skrbeli za otroka.

Nadalje je sodišče prve stopnje ugotovilo, da imata oba starša možnost, da se jima mladoletna hči zaupa v varstvo, vzgojo in oskrbo in da nobenemu izmed njiju ni mogoče prisoditi neke posebne osebnostne prednosti. Oba sta z vidika opravljanja starševskih funkcij dovolj funkcionalna, pri obeh pa so bile ugotovljene podobne materialne razmere. Resda je prvostopno sodišče ugotovilo, da so bivalni pogoji pri materi nekoliko slabši kot pri tožniku, ker pa so še vedno primerni (in v to glede na ugotovljena dejstva sodišče druge stopnje ne dvomi), je odločitev prvostopnega sodišča o dodelitvi otroka materi v tem pogledu še vedno v korist otroka.

Zaradi tega, ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da sta obe pravdni stranki primerni za varstvo, vzgojo in oskrbno otroka in ker se njune bivalne ter materialne razmere bistveno ne razlikujejo, pa je za odločitev o tem, dodelitev kateremu od staršev bo otroku v večjo korist, pravilno upoštevalo tudi njune osebnostne lastnosti. Pri tem je med drugim za odločilno štelo dejstvo, da je zaradi tožnikove prevelike zavzetosti za hčerko in zaradi njegovega pretiranega psihosocialno angažiranega odnosa v večjo korist, če se hči dodeli materi, saj je zanjo manj obremenjujoča, s takšnim zaključkom pa v celoti soglaša tudi drugostopno sodišče. Navedeno namreč izhaja iz mnenja izvedenca psihologa, ki je s strankama opravil razgovor in na podlagi dolgoletnih izkušenj ocenil njune osebnostne lastnosti, v katere se sodišču druge stopnje ravno zaradi njegove strokovnosti dvom ni porajal. To mnenje tožniku nikakor ne odreka cele vrste pozitivnih osebnostnih lastnosti, kot so nadpovprečno intelektualno funkcioniranje, pedantnost, kvalitativna ambicioznost in druge, vendar pa so bile pri tožniku ugotovljene tudi prikrita agresivnost, samoljubje, negotovost, labilno čustvovanje in druge. Toženka pa je po drugi strani sicer manj angažirana in v vzgojnem pogledu manj zahtevna, vendar pa čustveno primernejša in manj obremenilna, to pa so lastnosti, ki so tudi po presoji drugostopnega sodišča primernejše za osebo, ki se ji v varstvo, vzgojo in oskrbno dodeli deklica v starosti sedmih let. Navedena odločitev zato ne pomeni nikakršne negativne ocene tožnikovih osebnostnih lastnosti oziroma pozitivne ocene osebnostnih lastnosti toženke, temveč zgolj presojo, katere izmed teh lastnosti so otroku v večjo korist.

Nadalje pa je prvostopno sodišče pravilno obrazložilo svojo odločitev tudi z argumentom, da gre za deklico, ki je v takem razvojnem obdobju, ko najbolj potrebuje mater. Sodna praksa je v večini primerov res taka, da se otroci ob razvezi oziroma ob prenehanju zunajzakonske skupnosti dodeljujejo materam, vendar to ni pravilo, temveč posledica skrbne presoje, da bodo otroci zaradi spleta vseh okoliščin v varstvu in vzgoji pri materi bolje preskrbljeni. Specifična biološka povezanost otroka z materjo je praviloma vezana na najzgodnejše obdobje otrokovega življenja (ko je še dojenček). Kasneje pa prevladujejo elementi čustvene in socialne povezanosti v družini, na katere vplivajo značajske in druge osebnostne lastnosti družinskih članov, v najzgodnejši otrokovi dobi predvsem matere in očeta, poleg njih pa še objektivne življenjske okoliščine družine (kar je bilo v konkretnem primeru spoštovano). Vse to namreč vpliva na izoblikovanje in vsebino povezanosti otroka z materjo in očetom, kot tudi na njegovo čustveno navezanost na enega in drugega. Kot že rečeno odločitev prvostopnega sodišča ne pomeni, da tožnik ni osebnostno primeren za varstvo in vzgojo svoje hčerke, temveč je bilo v konkretni zadevi odločilno, kje ima otrok boljše razmere za zdrav razvoj in dozorevanje v odraslo osebo. To pa je ob ugotovljenih osebnostnih lastnosti obeh pravdnih strank in ob argumentu, da je v tej starosti pomembno in potrebno, da se hči identificira z materinim likom, odločilno za dodelitev otroka materi. Takšna odločitev za tožnika ne pomeni niti izgube roditeljske pravice oziroma starševske dolžnosti, niti izgube možnosti in dolžnosti, da sam prispeva k vzgoji in izobraževanju svoje hčerke, saj tisti od staršev, ki mu otroci niso bili zaupani v varstvo, vzgojo in oskrbo, obdrži pravico do osebnih stikov z njimi, razen če bi sodišče glede na koristi otrok odločilo drugače (III. odstavek 78. člena ZZZDR), kar pomeni, da se bosta pravdni stranki v nadaljevanju morali dogovoriti tudi glede izvrševanja osebnih stikov oziroma bo vsak izmed njiju lahko zahteval, da o stikih odloči sodišče v nepravdnem postopku, če skupen dogovor ne bi bil mogoč (106. člen ZZZDR-UPB1, Ur. list RS, št. 69/2004 v zvezi z novelo ZZZDR-C, Ur. list RS, št. 16/2004).

Nenazadnje pa dodelitev mladoletne hčerke materi pomeni, da bo odraščala v dopolnjeni družini. Pritožba tožnika s tem v zvezi nima prav, da je sodišče prve stopnje vrednost toženkine nove zveze in partnerja ocenjevalo brez podlage podatkov iz spisa, niti, da izvedencu ni bila naložena dopolnitev mnenja o tem, kako vpliva prisotnost tujih oseb v življenju mladoletnega otroka. Izvedenec je namreč povedal, da je življenje v dopolnjeni družini, ki je funkcionalna, za otroke boljše kakor življenje z enim samim partnerjem, prav tako pa je zaželena tudi družba drugih otrok, kar ob njegovih nadaljnjih ugotovitvah, da v razgovoru z mladoletno hčerko ni dobil vtisa, da bi partnerja toženke zavračala (v projekcijski tehniki ga je celo označila za "smeškota"), pomeni, da je prvostopno sodišče imelo dejansko podlago za zaključek, da dodelitev materi (glede na njeno novo življenjsko skupnost) otroku ne more škodovati. Zaradi navedenega je po presoji sodišča druge stopnje tožnikova pritožba v vseh delih, v katerih spodbija vrednost nove življenjske skupnosti, prisotnost otroka novega toženkinega partnerja in v zvezi s tem po sodišču prve stopnje ugotovljeno dejansko stanje, neutemeljena.

Na podlagi vseh tako navedenih argumentov je torej sodišče prve stopnje pravilno odločilo, ko je mladoletno hči pravdnih strank dodelilo materi. Ob vseh zgoraj navedenih dejstvih, ki govore, da je takšna dodelitev v otrokovo korist, pa tudi pritožbena navedba, da hči obiskuje osnovno šolo v očetovem kraju bivanja in da je tožnik svoje življenje v celoti prilagodil njej, medtem ko mati ne (kar ima lahko poleg pozitivnih tudi že prej omenjene negativne obremenilne posledice), odločitve prvostopnega sodišča ne more pretehtati, zaradi česar je bilo treba pritožbo tožnika zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP). Pri tem sodišče druge stopnje ni zasledilo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti (II. odstavek 350. člena ZPP).

Ker tožnik s pritožbo ni uspel, sam trpi svoje stroške pritožbenega postopka (I. odstavek 165,. člena ZPP v zvezi s I. odstavkom 154. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.