VSL sodba I Cpg 118/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-10-06

Pritožnica uveljavlja tudi pritožbeni razlog neenakopravnega

obravnavanja z odstopom od sodne prakse in se sklicuje na podoben

primer, v katerem je Višje sodišče v Ljubljani odločilo, da je

zavarovalnica dolžna plačati zavarovalnino. Pritožbeno sodišče tak

očitek zavrača iz razloga, ker v obravnavani zadevi ne gre za podoben

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje (2. in 3.

Pritožnik sam nosi svoje stroške pritožbe.

Sodišče prve stopnje je s sodbo in sklepom, opr.št. VI Pg 10/2001 z

dne 15.5.2002, nadaljevalo prekinjen postopek (1. točka izreka),

sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. Ig 1998/1158

z dne 19.4.2000 razveljavilo in tožbeni zahtevek zavrnilo (2. točka

izreka) in tožeči stranki naložilo, da toženi stranki plača pravdne

stroške v višini 239.606,00 SIT z zamudnimi obrestmi od dneva izdaje

Tožeča stranka je zoper sodbo (2. in 3. točko izreka) vložila

pravočasno pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov s predlogom, da jo

pritožbeno sodišče razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v

novo sojenje. Priglasila je stroške za pritožbo.

Tožena stranka, ki ji je bila pritožba vročena, nanjo ni odgovorila.

Pritožbeno sodišče zavrača pritožnikov očitek, da sodišče prve

stopnje ni v celoti in popolnoma ugotovilo dejanskega stanja. Sodišče

prve stopnje je zavrnilno sodbo oprlo na listinske dokaze, ki sta jih

v spis predložili pravdni stranki, zavrnilo pa je ostale dokazne

predloge pravdnih strank, za katere je ocenilo, da so nepotrebni za

ugotovitev pravnorelevantnih dejstev. Kot pravnorelevantno dejstvo za

presojo utemeljenosti toženčevega ugovora, da je v konkretnem primeru

izključeno zavarovalno kritje potrošniškega kredita, po 6/a. členu

Pogodbe o zavarovanju potrošniških kreditov št. 22/PK z dne 13.9.1993

v zvezi z Aneksom z dne 30.9.1993 (A2 in A3, v nadaljevanju Pogodba o

zavarovanju), ker je tožeča stranka odobrila kredit B.K. mimo določb

Pogodbe o zavarovanju, je sodišče prve stopnje pravilno ugotavljalo

dejstvo, ali je bil kredit odobren v skladu s Pogodbo o zavarovanju.

Ker je nesporno, da je tožeča stranka z B.K. sklenila pisno kreditno

pogodbo (A4), je tudi po oceni pritožbenega sodišča za presojo

skladnosti določb kreditne pogodbe s Pogodbo o zavarovanju,

zadostovala izvedba listinskih dokazov (načelo proste presoje

dokazov) in je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo dokazni predlog

tožeče stranke, da se zasliši priča B.K. o tem, da ji je bil kredit

odobren skladno s Pogodbo o zavarovanju (primerjaj s IV. točko

Tožeča stranka ne izpodbija ugotovitve prvostopnega sodišča, da

kreditna pogodba ne vsebuje namena porabe kredita niti določbe, da

kreditojemalka ne sme odtujiti blaga, ki ga je kupila na kredit,

dokler ne odplača kredita. Zmotno pa meni, da bi morala tožena

stranka, če bi hotela v pravdi uspeti, tudi dokazati, da je

kreditojemalka kupljeno blago tudi odtujila, zaradi česar naj bi bila

odločitev prvostopnega sodišča preuranjena. Ker tožeča stranka ni

spoštovala pogodbenega določila v Pogodbi o zavarovanju, da bo

kreditna pogodba vsebovala namen porabe niti določbe, da

kreditojemalka ne sme odtujiti blaga, ki ga je kupila na kredit,

dokler ne odplača kredita (4. člen, točka 1/č in 1/d, prva alineja),

se je dokazno breme glede drugačnega dejanskega stanja, kot izhaja iz

pisne pogodbe, prevalilo nanjo. Trditev o tem, da je kreditojemalka

spoštovala prepoved prodaje stvari, ki naj bi jih kupila na kredit,

pa tožeča stranka ni niti zatrjevala, prav tako pa tudi ni izkazala,

da je kreditojemalki sploh odobrila kredit za določen namen porabe.

Pritožnica zmotno meni, da zapis o prepovedi prodaje blaga, ki je

kupljen na kredit, dokler se ne odplača kupcu, nima zakonske podlage

niti posledic. Tak zapis res nima podlage, če kreditodajalec odobri

kreditojemalcu nenamenski kredit. V primeru namenskega kredita pa

kreditna pogodba določa pogoje, pod katerimi naj bo kredit dan,

uporabljen in vrnjen (drugi odstavek 1066. člena ZOR), ni pa tudi

zakonske prepovedi za določilo v pogodbi o prepovedi prodaje stvari

Pritožnica uveljavlja tudi pritožbeni razlog neenakopravnega

obravnavanja z odstopom od sodne prakse in se sklicuje na podoben

primer, v katerem je Višje sodišče v Ljubljani v zadevi, opr. št. I

Cpg 235/99 odločilo, da je zavarovalnica dolžna plačati

zavarovalnino. Pritožbeno sodišče tak očitek zavrača iz razloga, ker

v obravnavani zadevi ne gre za podoben primer z zadevo I Cpg 235/99.

V navedeni zadevi je sodišče druge stopnje svojo odločitev oprlo na

določbo 918. člena ZOR in ugotovilo, da je nično pogodbeno določilo,

da zavarovanec izgubi pravico do zavarovalne vsote, če po nastanku

zavarovalnega primera ne izpolni katere izmed dogovorjenih obveznosti

(konkretno obveznosti predložiti zavarovalnici popolno

dokumentacijo). V konkretnem primeru pa tožeča stranka že ob

sklenitvi kreditne pogodbe, tako kot je pravilno ugotovilo prvostopno

sodišče, ni ravnala v skladu s sklenjeno Pogodbo o zavarovanju, ki v

13. členu izrecno določa, da se nanaša na vse kredite, odobrene po

13.9.1993 po pogojih te pogodbe (a contrario, se ne nanaša na

kredite, ki jih je v istem času tožeča stranka odobrila mimo pogojev

iz te pogodbe). Zato v konkretnem primeru ne pride v poštev uporaba

določbe 918. člena ZOR, s tem pa tudi ne gre za odmik od sodne

Ker so uveljavljani pritožbeni razlogi neutemeljeni, pritožbeno

sodišče pa ni ugotovilo nobene bistvene kršitve določb postopka, na

katere pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je

neutemeljeno pritožbo zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo (353.

Izrek o pritožbenih stroških temelji na določilu 165. člena v zvezi s

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.