VSL sodba I Cpg 258/2002
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-02-26

Tožeča stranka je tožbeni zahtevek utemeljevala na podlagi

odškodninske odgovornosti tožene stranke za škodo, ki naj bi ji jo

povzročil njen organ v smislu 1. odstavka 172. člena takrat

veljavnega Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR).

Podlaga za tovrstno odgovornost je neposredno urejena tudi v 26.

členu Ustave Republike Slovenije, ki določa,da ima vsakdo pravico do

povračila škode, ki mu jo v zvezi z opravljanjem službe ali kakšne

druge dejavnosti državnega organa, organa lokalne skupnosti ali

nosilca javnih pooblastil s svojim protipravnim ravnanjem stori oseba

ali organ, ki tako službo ali dejavnost opravlja. Tožeča stranka bi

tako morala izkazati protipravnost ravnanja organa tožene stranke. S

tem v zvezi se pritožbeno sodišče pridružuje zaključku prvostopnega

sodišča, da zaseženje predmetov samo po sebi ne predstavlja

protipravnega ravnanja pod pogoji, kot so urejeni v 37. in 152. členu

Zakona o prekrških in 173. člena Carinskega zakona. Pravilen je tudi

zaključek prvostopnega sodišča, da protipravnosti ni mogoče

utemeljevati zgolj na dejstvu, da je bil postopek o prekršku zoper

tožečo stranko ustavljen zaradi zastaranja.

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

Tožeča stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Z izpodbijano sodbo je prvostopno sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek

na plačilo škode v višini 3,756.277,80 SIT z zakonskimi zamudnimi

obrestmi od vložitve tožbe do plačila z utemeljitvijo, da tožeča

stranka ni izkazala potrebnih elementov odškodninske odgovornosti in

sicer protipravnega ravnanja tožene stranke.

Zoper prvostopno sodbo je pravočasno vložila pritožbo tožeča stranka

iz vseh pritožbenih razlogov in predlagala pritožbenemu sodišču, da

izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne prvostopnemu sodišču v

Po mnenju pritožbenega sodišča ni podana bistvena kršitev postopka iz

14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, češ da so razlogi o odločilnih

dejstvih nejasni in sam s seboj v nasprotju. Pritožba sicer konkretno

ne pojasnjuje v čem naj bi se kazala tako zatrjevana nejasnost in

nasprotje, pritožbeno sodišče pa v okviru uradnega preizkusa

tovrstnih kršitev ni ugotovilo. Prav tako pa pritožbeno sodišče ni

ugotovilo niti drugih bistvenih kršitev postopka, na katere mora

paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350.člena ZPP).

V zvezi s pritožbenimi očitki glede zmotnega in nepopolno

ugotovljenega dejanskega stanja je iz izpodbijane sodbe razvidno, da

je prvostopno sodišče svojo odločitev oprlo na naslednje relevantna

- tožeča stranka je dne 22.5.1996 začela carinski postopek za

carinjenje štirih vozil, uvoženih iz Italije,

- 28.6.1996 je carinski organ vložil predlog za uvedbo postopka za

prekršek po 9. točki 1. odstavka 168. člena Carinskega zakona,

- 8.7.1996 je carinski organ izdal odredbo o zasegu blaga po 1.

- carinski organ je vozila vrnil tožeči stranki 18.9.1997,

- postopek o prekršku zoper tožečo stranko po predlogu z dne

18.6.1996 je bil ustavljen zaradi absolutnega zastaranja postopka.

Tožeča stranka je tožbeni zahtevek utemeljevala na podlagi

odškodninske odgovornosti tožene stranke za škodo, ki naj bi ji jo

povzročil njen organ v smislu 1. odstavka 172. člena takrat

veljavnega Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR).

Podlaga za tovrstno odgovornost je neposredno urejena tudi v 26.

členu Ustave Republike Slovenije, ki določa,da ima vsakdo pravico do

povračila škode, ki mu jo v zvezi z opravljanjem službe ali kakšne

druge dejavnosti državnega organa, organa lokalne skupnosti ali

nosilca javnih pooblastil s svojim protipravnim ravnanjem stori oseba

ali organ, ki tako službo ali dejavnost opravlja. Tožeča stranka bi

tako morala izkazati protipravnost ravnanja organa tožene stranke. S

tem v zvezi se pritožbeno sodišče pridružuje zaključku prvostopnega

sodišča, da zaseženje predmetov samo po sebi ne predstavlja

protipravnega ravnanja pod pogoji, kot so urejeni v 37. in 152. členu

Zakona o prekrških in 173. člena Carinskega zakona. Pravilen je tudi

zaključek prvostopnega sodišča, da protipravnosti ni mogoče

utemeljevati zgolj na dejstvu, da je bil postopek o prekršku zoper

tožečo stranko ustavljen zaradi zastaranja. V tem delu je prvostopno

sodišče pravilnost postopanja organa tožene stranke z izdajo odredbe

o zasegu predmetov utemeljilo na sklepanju, da je iz listin, ki jih

je predložila tožena stranka (poročilo pristojne direkcije

italijanskega ministrstva za finance z dne 11.7.1997 - B 26) razvidno

neskladje med deklarirano vrednostjo spornih vozil ob pričetku

carinskega postopka in dejanske vrednosti, iz česar je prvostopno

sodišče sklepalo, da gre za ravnanje, ki je po 9. točki 168. člena

Carinskega zakona opredeljeno kot carinski prekršek. Takšno sklepanje

prvostopnega sodišča ni v nasprotju s predloženimi listinami,

pritožnik pa v pritožbi teh dejanskih ugotovitev prvostopnega sodišča

ne izpodbija. Ker je bil v skladu s 1. odstavkom 173.člena takrat

veljavnega Carinskega zakona (Ur.l. Republike Slovenije št. 1/95) za

prekršek iz 9. točke 168. člena tega zakona predpisan obvezen

varstveni ukrep odvzema predmetov prekrškov, ob izdaji odredbe o

začasnem zasegu predmetov v tem ravnanju carinskega organa ni zaznati

Iz pritožbenih navedb je razbrati, da tožeča stranka protipravnost

ravnanja organa tožene stranke utemeljuje predvsem na neupravičeno

dolgotrajnem postopanju organov tožene stranke. S tem v zvezi ni

mogoče pritrditi pritožbeni navedbi, da naj bi tožena stranka brez

pravne osnove sporne avtomobile zadrževala že od 22.3.1996 dalje, saj

je tožeča stranka sama v tožbi zatrjevala, da je tožeča stranka preko

svojega carinskega deklaranta s prijavo carinski postopek pričela

šele z dnem 22.5.1996. Vprašanje pravočasnosti v postopanju

carinskega organa v postopku carinjenja vozil bi bilo lahko tako

relevantno samo v obdobju od pričetka carinskega postopka do izdaje

odredbe o zasegu vozil v postopku o prekršku dne 8.7.1996. Navedeno

obdobje pa po mnenju pritožbenega sodišča ne predstavlja nerazumno

dolgega postopanja carinskega organa. V času po izdaji odredbe o

zasegu stvari pa je ravnanje organa tožene stranke potrebno presojati

v okviru postopka o prekršku, ki ga je vodil organ tožene stranke

proti tožeči stranki. Ker je bila odredba o zasegu stvari vezana do

izdaje odločbe o carinskem prekršku, se tožeča stranka ne more

uspešno sklicevati v tem obdobju na nepravočasnost postopanja tožeče

stranke v upravnem postopku, saj tudi v primeru, da bi carinski organ

prej izdal odločbo iz 3. odstavka 52. člena Carinskega zakona tožnik

ne bi imel dostopa do vozil do preklica odredbe o zasegu vozil v

postopku o prekršku. Tako je protipravnost ravnanja tožene stranke v

tem obdobju potrebno presojati zgolj v okviru vprašanja, ali je

tožena stranka neupravičeno odlašala z odločitvijo v postopku o

carinskem prekršku in s tem neutemeljeno dolgo zadrževala blago

tožeče stranke z izdano odredbo o zasegu predmetov. Iz trditev tožeče

stranke v tožbi je razvidno, da so bila vozila vrnjena tožeči stranki

16.9.1997, torej pred odločitvijo carinskega organa v postopku o

carinskem prekršku, ki je odločbo o tem izdal 28.11.1997. Preklic

odredbe o zasegu predmetov pred odločitvijo organa v postopku o

carinskem prekršku je skladen s 7.odstavkom 152.člena Zakona o

prekrških. Tožeča stranka pa ni zatrjevala, da je po izdaji odredbe o

zasegu vozil z ustreznim ugovorom v smislu 7.odstavka 152.člena

Zakona o prekrških organu tožene stranke predlagala preklic izdane

odredbe. Ker je tožena stranka postopanje v postopku o prekršku

očitno vezala na pridobitev ustreznih podatkov s strani tujega

upravnega organa, katere je le-ta poslal toženi stranki šele

11.7.1997 (B 26) tako ni mogoče govoriti o neupravičeno dolgem

postopanju organa tožene stranke, ki je odločitev o vrnitvi zaseženih

vozil sprejel hkrati ob izdaji odločbe iz 3. odstavka 52. člena

Ker so bila sporna vozila tožniku vrnjena še pred odločanjem o

carinskem prekršku je tako neutemeljeno pritožbeno sklicevanje na

protipravnost ravnanja organa tožene stranke, ki naj bi bila v tem,

da z odločbo o prekršku o začasnem zasegu vozil ni bilo odločeno.

Tožeča stranka v pritožbi zgolj pavšalno zatrjuje, da predlagani

dokazi o bistvenih in relevantnih dejstvih v postopku pred

prvostopnim sodiščem niso bili izvedeni, pri čemer ne pojasni katera

naj bi bila ta bistvena in relevantna dejstva, ki jih prvostopno

sodišče ni ugotavljalo in katere predlagane dokaze bi s tem v zvezi

moralo izvesti. Pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja pa

pritožbeno sodišče preizkuša samo v okviru določno opredeljenih

Iz pritožbenih navedb je razbrati tudi očitek, da naj bi tožena

stranka tožeči stranki škodo povzročila tudi zaradi dodatnega

malomarnega ravnanja pri hrambi vozil. Iz trditvenih navedb tožeče

stranke v postopku pred prvostopnim sodiščem je s tem v zvezi

razbrati edini konkretiziran očitek v tem, da naj bi bilo v času

hrambe vozil vlomljeno in iz njih odvzeti določeni deli vozila.

Tožeča stranka ob specifikaciji škode, ki jo je uveljavljala s

tožbenim zahtevkom, tako nastale škode ni uveljavljala (točka Ad 3 na

peti strani tožbe), saj so uveljavljani zgolj stroški servisiranja

vozil, pri čemer tožeča stranka ni zanikala trditve tožene stranke iz

odgovora na tožbo, da je bila tožeča stranka za navedeno škodo

poplačana s strani zavarovalnice (šesti odstavek 3. točke odgovora na

Na osnovi takšnih ugotovitev se izkaže kot materialnopravno pravilen

zaključek prvostopnega sodišča, da tožeča stranka ni izkazala

protipravnosti v ravnanju tožene stranke kot elementa odškodninske

odgovornosti, zato je pritožbeno sodišče odločilo kot je razvidno iz

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 1. odstavku 165. člena v

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.