VSL sklep I Cp 1286/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-10-06

motenje posesti - posestno varstvo - prekinitev dobave vode - protipravnost

1. Posestno varstvo uporabe vode se uresničuje tako, da se zahteva

varstvo posesti na stvari (ali stvareh), v kateri(h) se voda

uporablja, na primer na hiši ali stanovanju.

2. Sodišče je pri sojenju še bolj kot na podzakonske akte, vezano na

3. Osebe, ki bivajo v stavbi z več bivalnimi enotami in v katere ni

izvedena individualna odmera porabljene vode, niso dolžne trpeti

prekinitve dobave vode, do katere je prišlo zaradi neplačevanja

dobavljene vode drugih oseb, ki bivajo v isti stavbi. Dokler plačniki

porabljene vode nimajo razumnih možnosti za ureditev individualnih

vodovodnih priključkov, je prekinitev dobave v skladu z podzakonskim

aktom zgolj zaradi tega, da bi se dobavitelj izognil nadaljnjemu

višanju dolga, nesorazmeren z ustavno pravico uporabnikov do zasebne

Pritožba se zavrne in v izpodbijanem ugodilnem delu potrdi I. točka

Sodišče prve stopnje je v obravnavani pravdi ugodilo tožbenemu

zahtevku tožeče stranke na ugotovitev, da je tožena stranka motila

njeno posest stanovanja štev. 9 v 1. nadstropju objekta XY, s tem, da

je v času od 3.11.2003 do 12.11.2003 prekinila dobavo vode za to

stanovanje ter s tem dejanjem tožeči stranki povzročila bistveno

zmanjšane možnosti uporabe stanovanja (točka I/1 izreka sklepa).

Tožena stranka je v bodoče dolžna tožeči stranki omogočiti nemoteno

dobavo vode za potrebe njenega stanovanja, skladno z obstoječimi

tehničnimi pogoji dobave pod pogojem, da bo storitev dobave vode s

strani tožeče stranke toženi stranki plačana (točka I/2 izreka

sklepa). Sodišče prve stopnje je še sklenilo, da se bo toženo stranko

za vsako prekinitev dobave vode za potrebe stanovanja tožeče stranke,

ki bi bila v nasprotju s točko I/2 izreka sklepa, kaznovalo z zneskom

300.000,00 SIT (točka I/3 izreka sklepa). Kar je tožeča stranka

zahtevala več ali drugače, je sodišče prve stopnje zavrnilo (točka

I/4 izreka sklepa). Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti

njene pravdne stroške v višini 234.490,00 SIT z zakonskimi zamudnimi

obrestmi od izdaje sklepa do plačila (točka I/5 izreka sklepa).

Tožena stranka je vložila pritožbo zoper točke I/1, I/2, I/3 in I/5

izreka sklepa sodišča prve stopnje. V njej uveljavlja vse pritožbene

razloge iz 1. odstavka 338.člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP;

Ur.l. RS, št. 36/2004 - drugo uradno prečiščeno besedilo) in predlaga

spremembo izpodbijanega dela sklepa tako, da se tožbeni zahtevek tudi

v tem delu zavrne, podrejeno pa razveljavitev izpodbijanega dela

sklepa in vrnitev zadeve v tem obsegu sodišču prve stopnje v nov

postopek. Poudarja, da tožeča stranka ni imela več pravnega interesa

za tožbeni zahtevek, odkar je tožena stranka sama vzpostavila prvotno

stanje. Odločitev v točki I/2 izreka sklepa je povsem splošna in

velja za vse komitente tožene stranke. Sodišče prve stopnje se ni

opredelilo do občinskega odloka, ki toženi stranki nalaga dolžnost,

da neplačnikom, ki tudi po opominu ne plačajo izstavljenih računov,

prekine dobavo vode. Taka odločitev tožene stranke je torej dopustna

in ne predstavlja motenja posesti, ker manjka element protipravnosti.

O tem sklep sodišča prve stopnje nima razlogov, kar je absolutna

bistvena kršitev iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Stališče

ustavnega sodišča ni obvezni pravni vir, ampak le stališče, ki ima

pravne učinke in zavezuje sodišča le v konkretnem primeru. Občinski

odlok velja in ga redno sodišče s svojo odločbo ne more razveljaviti.

Nadalje tožena stranka poudarja, da tožeča stranka ni z ničemer

dokazala, da je plačala celoten del stroškov uporabe vode, ki je

odpadel nanjo. Račun za komunalne storitve, ki se glasi na njenega

pooblaščenca, je popolnoma neprimerljiv z dejanskim stanjem tožeče

stranke. Poleg tega ima ključ za delitev stroškov v primerih, kot je

obravnavani, običajno vsaj dva elementa - poleg številka uporabnikov

posameznega stanovanja še kvadraturo. Tožeča stranka si je svoj delež

stroškov določila samovoljno. Obračun glede na število uporabnikov

stanovanja je tudi v nasprotju z določbo 24. člena Stanovanjskega

zakona (SZ-1; Uradni list, št. 69/2003). Stanovalci v spornem objektu

toženi stranki niso sporočili medsebojnega ključa za porazdelitev

stroškov in zato toženi stranki odgovarjajo kot celota, torej

solidarno. Nenazadnje so nerazumljivi in pavšalni razlogi

izpodbijanega sklepa glede vprašanja obstoja tehničnih možnosti za

izvedbo samostojnega vodovodnega priključka. Sodišče prve stopnje se

ni opredelilo do navedb direktorja tožene stranke, da tehnične

možnosti obstajajo. 200.000,00 SIT poleg tega ni nesorazmeren niti

neplačanemu dolgu, ki znaša preko 600.000,00 SIT, niti znesku, ki ga

bo tožeča stranka v nadaljnjih dveh letih in pol še morala prispevati

za dobavo vode. Na koncu tožena stranka opozarja, da človekove

pravice, torej tudi pravica do zasebne lastnine, niso predmet

stvarnopravnega, torej tudi posestnega varstva. Pravica do zasebne

lastnine se varuje s petitorno tožbo. Prav tako ni možna posestna

zaščita na nedobavljeni vodi, na kateri še ni ustvarjene posesti.

Zato je tožbeni zahtevek tožeče stranke neutemeljen.

Na podlagi določbe 24. člena Stvarnopravnega zakonika (SPZ; Ur.l. RS,

št. 87/2002) je posest neposredna ali posredna dejanska oblast nad

stvarjo. Voda ni stvar, na kateri bi bila posest mogoča. Je namreč

javno dobro, na katerem ne more nihče pridobiti stvarnih pravic, tako

tudi ne posesti (glej 4. člen in 1. odstavek 19. člena SPZ ter 15. do

22. člen Zakona o vodah, Ur.l. RS, štev. 67/2002 - 10/2004). Posestno

varstvo uporabe vode se uresničuje tako, da se zahteva varstvo

posesti na stvari (ali stvareh), v kateri(h) se voda uporablja, na

primer na hiši ali stanovanju. Tožeča stranka v obravnavani zadevi

posestno varstvo uporabe vode uporablja na prav tak način. Dajatveni

del zahtevka, ki predstavlja bistvo posestnega varstva, vsebuje

zahtevo po posestni zaščiti na stanovanju tožeče stranke in ne na

(nedobavljeni) vodi, kot se zatrjuje v pritožbi. Poleg tega na prvi

stopnji v nasprotju s pritožbenimi trditvami ni bilo ugodeno zahtevku

za posestno varstvo na celotnem večstanovanjskem objektu, ampak le na

stanovanju tožeče stranke v njem. Prav tako sodišče ni odločalo o

zahtevku za vrnitev v prejšnje stanje, za katerega tožeča stranka res

ne bi imela več pravnega interesa, ampak o zahtevku za prepoved

Tožeča stranka torej biva v stavbi z več bivalnimi enotami. Skupaj s

svojo hčerko je najemnica stanovanja štev. 9 v 1. nadstropju te

stavbe. Nekaj stanovalcev v tej stavbi ni plačalo stroškov za vodo in

ker ima stavba en sam vodovodni priključek, je tožena stranka

prekinila dobavo vode vsem. Tožeča stranka takšno ravnanje tožene

stranke šteje kot motilno, saj sama spada med plačnike stroškov za

vodo, za individualne vodovodne priključke pa v stavbi ni ne soglasja

lastnika, ne tehničnih pogojev. Tožena stranka meni drugače.

Poudarja, da je bilo njeno ravnanje skladno občinskemu Odloku o

oskrbi s pitno vodo in da torej ni podana protipravnost njenega

ravnanja ter hkrati ugovarja trditvam tožeče stranke, da je le-ta

poravnala celoten del obveznosti plačila stroškov dobave vode, ki

pade nanjo, in da ni razumnih tehničnih in finančnih pogojev za

ureditev individualizirane odmere porabljene vode.

O protipravnosti ravnanja tožene stranke:

Protipravnost je v sporih zaradi motenja posesti odločilnega pomena,

saj se posest lahko moti le s takimi dejanji in ravnanji, ki

nasprotujejo pozitivnim predpisom, pravnemu redu oziroma z dejanji in

ravnanji, za katera pravni subjekt nima pooblastila, temelječega na

ustrezni pravni podlagi (glej 3. odstavek 33. člena SPZ). Tožena

stranka je prekinila dobavo vode uporabnikom večstanovanjske stavbe,

v kateri prebiva tudi tožeča stranka, skladno z Odlokom o oskrbi s

pitno vodo v Občini D., ker nekateri stanovalci v tej stavbi niso

plačali svojega dolga. Podzakonski akt torej načeloma izključuje

protipravnost ravnanja tožene stranke. Vendar je sodišče pri svojem

odločanju o konkretnih zadevah še bolj kot na podzakonske akte vezano

na zakon in predvsem ustavo (1. odstavek 3. člena Zakona o sodiščih,

Ur.l. RS, št. 19/94 - 110/2002). Tako ne more mimo določbe 33. člena

Ustave Republike Slovenije (Ur.l. RS/I, št. 33/91 - 24/2003), ki

vsakomur zagotavlja pravico do zasebne lastnine. Tožeča stranka v

tožbi navaja, da so razmere, v katerih živi, zaradi prekinitve dobave

vode v stanovanju postale neprimerne oziroma praktično nemogoče.

Prekinitev dobave vode v prostore, ki jih posameznik uporablja kot

stanovanje, zagotovo predstavlja poseg v ustavno pravico do zasebne

lastnine. Podobno kot lastnik je pred takim posegom varovana tudi

oseba, ki v dogovoru z lastnikom, tako kot tožeča stranka, (le)

uporablja stanovanje, saj stanovanje predstavlja temelj njene

eksistence. Ustavno sodišče RS, ki se je že ukvarjalo z vprašanjem

protipravnosti ravnanja javnega podjetja v enakem primeru, kot je

obravnavani, se je postavilo na stališče, da prekinitev dobave vode

uporabnikom ne omejuje njihove pravice do zasebne lastnine iz 33.

člena Ustave RS, če je tak ukrep potreben in nujen zaradi varstva

drugih ustavnih pravic oziroma drugih "ustavnih dobrin" ali vrednot

(glej odločbo Ustavnega sodišča RS, št. Up 156/98 z dne 11. marca

1999, objavljeno v Uradnem listu RS, št. 17/99). Gre za znano načelo

sorazmernosti, izpeljano iz določbe 3. odstavka 15. člena Ustave RS.

Kot rečeno, je tudi redno in ne le ustavno sodišče vezano na ustavo

in torej tudi na navedene kriterije presoje dopustnosti omejitve

ustavne pravice do zasebne lastnine. Po oceni pritožbenega sodišča je

sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da ukrep tožene stranke ni

bil sorazmeren s težo posega v ustavno pravico do zasebne lastnine

tožeče stranke. Sorazmernosti ni, ker je tožeča stranka, kot bo

razvidno iz nadaljnje obrazložitve tudi po oceni pritožbenega sodišča

dokazala, da je svoj del zapadlih obveznosti za dobavo vode plačevala

in da bi bila nadomestitev individualnega vodovodnega priključka

O plačevanju zapadlih obveznosti za dobavljeno vodo:

Iz 1. odstavka 30. člena SZ-1 izhaja, da so etažni lastniki (oziroma

v primeru iz 1. odstavka 24. člena tega zakona najemniki) odgovorni

za plačilo vseh stroškov, ki izvirajo iz večstanovanjske stavbe, v

skladu s svojimi solastniškimi deleži, če pogodba o medsebojnih

razmerjih ne določa drugače. V praksi velikokrat ni smotrno, da bi se

vsi obratovalni stroški razdeljevali po solastniških deležih, saj so

ravno ti stroški povezani s številom uporabnikov stanovanja. Med te

stroške je šteti predvsem stroške porabe vode, odvoza smeti, morda

tudi porabe skupne elektrike in podobno. Zato naj bi se v pogodbi o

medsebojnih razmerjih etažni lastniki natančno dogovorili o načinu

delitve stroškov na posamezno stanovanje. Če take pogodbe ni, kot v

obravnavanem primeru, po oceni pritožbenega sodišča ni nesprejemljiv

ključ delitve posameznih obratovalnih stroškov v skladu z ustaljeno

prakso v določeni stavbi. Tožena stranka šele v pritožbi poudarja, da

bi moral ključ razdelitve stroškov porabe vode temeljiti na drugih

elementih (kvadraturi ali celo solastniških deležih), kot ga je po

ustaljeni praksi v stavbi in celo po nasvetu službe tožene stranke

uporabljala tožeča stranka. Njen ugovor nepravilnega izračuna

stroškov porabe vode s strani tožeče stranke je bil med postopkom

pred sodiščem prve stopnje mnogo bolj pavšalen. Zato tudi pritožbeno

sodišče ocenjuje, da je tožeča stranka storila vse, kar je bilo v

njeni moči, da bi si izračunala svoj del obveznosti in takega tudi

plačala. Pri tem obračuna porabe vode njenega pooblaščenca (v spisu

sta označena kot priloga A 12) ne igrata nobene pomembne vloge, saj

osnovni element izračuna tožeče stranke ni bila kvadratura, ampak

O možnostih za izvedbo individualnega vodovodnega priključka:

Četudi pritožbeno sodišče sprejme stališče tožene stranke, da na

spornem večstanovanjskem objektu oziroma natančneje za stanovanje

tožeče stranke obstaja tehnična možnost vzpostavitve samostojnega

priključka na glavno vodovodno omrežje, ne more sprejeti njenega

stališča, da taka izvedba priključka za tožečo stranko tudi finančno

ne bi bila preveč obremenjujoča. Primerjava stroška za izvedbo

individualnega vodovodnega priključka v višini 200.000,00 SIT s

skupnim neplačanim dolgom spornega večstanovanjskega objekta v višini

približno 600.000,00 SIT ni primerna, saj bi na tožečo stranko

prevalili breme, ki ni njeno. Uporabnik vode bi moral biti

pripravljen nositi stroške izvedbe individualnega vodovodnega

priključka v primeru, če bi tak priključek dogledno dolgo tudi še

uporabljal. Kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, tožeči

stranki do izteka najemne pogodbe za sporno stanovanje ne ostaja več

veliko časa. Zato bi bilo prav, da bi za individualni priključek

poskrbel lastnik ali etažni lastnik stanovanja, v katerem kot

najemnica biva tožeča stranka, zanj pa je tožeča stranka navedla, da

soglasja za to ne bi dal (in gre tudi sicer očitno za star in

Zaradi vseh navedenih okoliščin je tudi pritožbeno sodišče presodilo,

da je oskrba tožeče stranke z vodo pomembnejša od pravice tožene

stranke, da z ukrepom prekinitve dobave vode zavaruje nadaljnje

višanje dolga spornega večstanovanjskega objekta iz naslova

porabljene vode. To ne pomeni, da se je sodišče v tem postopku

ukvarjalo s vprašanjem pravice do posesti (primerjaj 1. odstavek 33.

člena SPZ). Ukvarjalo se je z vprašanjem protipravnosti in zato z

vsebino pravnega reda Republike Slovenije, ki ne vključuje le

podzakonske akte, ampak tudi in predvsem najvišji akt v državi -

Pritožba tožene stranke je torej neutemeljena. Pritožbeno sodišče jo

je zavrnilo in na podlagi 2. točke 365. člena ZPP potrdilo

izpodbijani ugodilni del točke I izreka sklepa sodišča prve stopnje.

Tožena stranka mora sama kriti svoje stroške pritožbenega postopka,

ker s pritožbo ni uspela. Odločitev o tem je vsebovana v odločitvi o

URS člen 15,  15/3,  33,  15,  15/3,  33.  ZS člen 3,  3/1,  3,  3/1.  ZV-1 člen 15,  15.  SPZ člen 4,  19,  19/1,  33,  33/3,  4,  19,  19/1,  33,  33/3.  SZ-1 člen 24,  24/1,  30,  30/1,  24,  24/1,  30,  30/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.