VSL sodba II Cp 1359/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-03-31

nevarna dejavnost - dokazno breme - vzročna zveza

Dejavnost je nevarna, kadar se opravlja v takšnih okoliščinah, ki jih

kljub veliki skrbnosti ni vedno mogoče imeti pod kontrolo in zato

nesreče pravočasno odvrniti. Drugi odstavek 261. točke Pravil res

določa, da je opravljanje stražarske službe opravljanje bojne naloge

v miru. Vendar pa to ne pomeni, da vse naloge, ki sodijo v stražarsko

službo, že same po sebi pomenijo nevarno dejavnost v smislu

Pravilen je zato zaključek sodišča prve stopnje, da je tožnik ravnal

v nasprotju z navedenimi pravili, ko se je, tudi če je zaslišal šum,

oddaljil od stražarske poti in od območja varovanja, namesto, da bi

Ker se stražarska služba na mestu škodnega dogodka ni opravljala,

toženki tudi ni mogoče očitati opustitve zavarovanja škarpe pred

zdrsi stražarjev. Vprašanje njenega zavarovanja pred padci drugih

vojakov in drugega vojaškega osebja pa za obravnavano zadevo ni

Pritožba se zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni

zahtevek, da je toženka dolžna plačati tožniku denarno

odškodnino v znesku 5.898.500,00 SIT z zakonskimi zamudnimi

obrestmi. Hkrati je tožniku naložilo, da toženi stranki

povrne nastale pravdne stroške v znesku 210.000,00 SIT.

Proti takšni odločitvi je tožnik vložil pravočasno pritožbo,

s katero uveljavlja pritožbene razloge zmotne in nepopolne

ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega

prava ter bistvenih kršitev določb postopka. Predlaga

razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču

prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve

stopnje zmotno ugotovilo dejstvo poteka stražarske poti in

dopustnega odmika od nje. Pravila službe v Slovenski vojski

(v nadaljevanju Pravila) na splošno urejajo opravljanje

stražarske službe za vse vojaške objekte, medtem ko podrobna

pravila ravnanja za določen objekt vsebuje elaborat straže.

Po trditvah toženke je v elaboratu določeno, kakšen je

dopusten odmik od začrtane stražarske poti in v katerih

okoliščinah. Ker toženka elaborata ni predložila, svojih

trditev ni dokazala. Da je tožnik ravnal v nasprotju s

pravili, je dolžna dokazati tožena stranka. Tožena stranka

ni dokazala niti poteka stražarske poti niti dopustnega

odmika od nje. Kljub temu je sodišče prve stopnje ugotovilo,

da se je tožnik gibal izven dopustne stražarske poti, pri

tem pa ne navaja razlogov za tak sklep. Napačno je stališče

sodišča prve stopnje, da je dokazno breme dejstva, da je

tožnik zašel izven dopustnega območja stražarske poti na

njem. Ker toženka ni predložila elaborata, se je sodišče

oprlo na izpoved tožnika in priče Dragana Pavkoviča ter

zaključilo, da se je tožnik gibal izven dopustne stražarske

poti. Pri tem je spregledalo, da je celo Pavkovič izpovedal,

da so "odkloni od stražarske poti možni, če pride do takšne

situacije". Tožnik je zaslišan kot stranka izpovedal, da je

odšel do spornega mesta, ker je slišal šum, ki ga je želel

preveriti, saj je bilo to vojakom posebej naročeno. Sodišče

tudi ni upoštevalo tožnikove izpovedbe, da so bili na mestu

padca podpisi vojakov, iz česar gre sklepati, da je bil

odmik od domnevne stražarske poti dopusten, prav gotovo pa

ga je toženka tolerirala. Materialnopravno zmotno pa je

stališče sodišča prve stopnje, da je tožnik s tem, ko je v

nasprotju s pravili stražarske službe zapustil stražarsko

pot, sam povzročil, da je njegova hoja postala nevarna.

Ravnanje oškodovanca bi bilo lahko pomembno le za določanje

morebitnega soprispevka k nastali škodi. Sodišče je napačno

uporabilo materialno pravo, ko hoje po zaledeneli in spolzki

škarpi ni opredelilo kot nevarne dejavnosti. Sodišče se je

po nepotrebnem opredelilo do obstoja krivdne odgovornosti

tožene stranke. Pri tem je spregledalo, da se nedopustno

ravnanje toženke kaže v krivdni opustitvi dolžnosti ustrezno

zavarovati tista mesta v vojašnici, kjer se gibljejo vojaki

Tožbeno izhodišče tožnika je bilo v trditvah, da mu je

nastala škoda v zvezi z opravljanjem nevarne dejavnosti. Kot

je pravilno poudarilo sodišče prve stopnje, si je s takšnim

izhodiščem naložil breme dokazovanja obstoja pravno priznane

škode in dejstva njenega izvora iz nevarne dejavnosti

oziroma tistih dejstev, ki opredeljujejo zakonito domnevo o

obstoju vzročne zveze (173. člen Zakona o obligacijskih

razmerjih). Dejavnost je nevarna, kadar se opravlja v

takšnih okoliščinah, ki jih kljub veliki skrbnosti ni vedno

mogoče imeti pod kontrolo in zato nesreče pravočasno

odvrniti. Drugi odstavek 261. točke Pravil res določa, da je

opravljanje stražarske službe opravljanje bojne naloge v

miru. Vendar pa to ne pomeni, da vse naloge, ki sodijo v

stražarsko službo, že same po sebi pomenijo nevarno

dejavnost v smislu opredeljenega pravnega standarda.

Nedvomno bi bilo mogoče šteti, da nastala škoda izvira iz

nevarne dejavnosti, če bi bila povzročena npr. ob

nepooblaščenem vstopu osebe ali oseb v varovano območje

kasarne. Prav tako bi šlo za nevarno dejavnost, če bi se

stražarska služba vršila na nevarnem območju ali območju

nevarnih ovir, katerim približevanje povečuje verjetnost

nastanka škode. Končno bi šlo za nevarno dejavnost, ki

pogojuje domnevo vzročnosti, če bi, kot je navedlo sodišče

prve stopnje, stražarska steza potekala po visoki in ozki

škarpi, na kateri je z žledom prekrita trava, ali pa bi se

takšnim mestom približala. Ker je bistvena stražarska

dolžnost v opazovanju zaupanega območja oziroma objekta, ki

ga stražar varuje in ker je v to usmerjena vsa njegova

pozornost, bi obstajala neobičajno velika možnost zdrsa na

takšni poti, posebej če se straža opravlja ponoči na

V obravnavani zadevi je sodišče prve stopnje ugotovilo, da

je stražarska pot oziroma steza potekala ob ograji kasarne

in poligonu s pehotnimi ovirami. Kot je izpovedal tožnik, je

potekala med dvema stražarskima hiškama. Teren, po katerem

se je moral gibati stražar, je bil raven in posut s peskom.

Le pri hoji po ravnem terenu posutim s peskom pa ne obstaja

neobičajno velika možnost, da stražarju nastane škoda.

Pravilen je zato zaključek sodišča prve stopnje, da hoja po

takšnem terenu oziroma poti ne predstavlja nevarne

dejavnosti. Da se je tožnik od navedenega območja (poti med

dvema stražarskima hiškama ob ograji) oddaljil za 10 do 15m,

ni sporno. Sporno je, ali je oddaljitev od stražarske poti

in približanje območju škarpe, kjer je obstajala povečana

nevarnost zdrsa, v skladu s pravili opravljanja stražarske

dolžnosti ali ne. Sodišče prve stopnje je pravilno

ugotovilo, da je bila tožnikova oddaljitev od poti v

nasprotju s pravili stražarske službe. To izhaja tako iz

zaslišanj tožnika, ki je opredelil potek stražarske poti,

zaslišanj prič D.P., ki je bil tožnikov poveljnik in A.K., ki je bil

razvodnik straže, sicer pa nabornik tako kot tožnik, ter pravil za

opravljanje stražarske službe. Tako iz 3. odstavka 299. točke Pravil

izhaja, da se stražarju odredi območje varovanja in steza za gibanje.

Kako je potekala stražarska pot oziroma steza, je bilo že navedeno.

Če je potekala ob ograji kasarne, je tudi logičen zaključek, kaj je

bilo območje varovanja. Prav tako je logično, da gibanje stražarja,

katerega dolžnost je v varovanju in preprečevanju dostopa

nepooblaščenim osebam v kasarniški prostor, poteka ob ograji, ki ta

prostor razmejuje in proti kateri je stražarjeva pozornost tudi

usmerjena. Tudi stražarjeva obveznost spreminjanja smeri gibanja se

nanaša na prostor ob ograji ne pa pravokotno nanjo, proti notranjosti

kasarniškega prostora. V navedenem določilu Pravil je tudi določeno,

da se ob stražarski stezi uredijo zakloni in opazovalna mesta.

Omenjeni priči sta tudi izpovedali, da se mora stražar držati poti in

da je gibanje natančno določeno (P.) oziroma, da se stražarske poti

ne sme zapustiti (K.). Sodišče prve stopnje pa je tudi pravilno

poudarilo, kakšno je stražarjevo postopanje, če kaj opazi ali

zasliši. Po Pravilih gre v zaklon in opravi postopek identifikacije

osebe določen v 304. točki. Pravilen je zato zaključek sodišča prve

stopnje, da je tožnik ravnal v nasprotju z navedenimi pravili, ko se

je, tudi če je zaslišal šum, oddaljil od stražarske poti in od

območja varovanja, namesto, da bi postopal na predpisan način. Glede

na navedeno ne drži pritožbeni očitek, da tožena stranka ni dokazala

poteka stražarske poti in dejstva tožnikovega nedopustnega odmika.

Glede na ostale izvedene dokaze je bila izvedba dokaza z vpogledom v

elaborat straže nepotrebna. Ker je postopanje stražarja v primeru, ko

kaj zasliši, določeno v navedeni 304. točki Pravil in ker tožnik

razen tega, da je slišal šum, ni zatrjeval nobene druge (izjemne)

okoliščine (to je njegovo trditveno in dokazno breme), ki bi ga

navedle na odmik od stražarskega mesta, tudi ni bilo treba

ugotavljati v "kakšnih situacijah so odkloni možni" (pritožbeno

sklicevanje na izjavo D.P.). Spekulacija oziroma sklepanje brez

dejanske in dokazne podlage je tudi pritožbeni zaključek o

tolarentnosti in dopustnosti takšnih odmikov s strani tožene stranke,

na kar naj bi kazalo dejstvo, da je tožnik na enem od prejšnjih

straženj opazil na mestu njegovega padca zapis imen vojakov.

Gornje ugotovitve izkazujejo pravilnost zaključka sodišča

prve stopnje, da se stražarska služba ni opravljala na mestu

tožnikovega padca, zato med tožnikovim opravljanjem

stražarske službe in nastalo škodo ni vzročne zveze.

Ker se stražarska služba na mestu škodnega dogodka ni

opravljala, toženki tudi ni mogoče očitati opustitve

zavarovanja škarpe pred zdrsi stražarjev. Vprašanje njenega

zavarovanja pred padci drugih vojakov in drugega vojaškega

osebja pa za obravnavano zadevo ni relevantno.

Protipravnosti njenega ravnanja tu ni, zato tudi ne krivdne

odgovornosti (1. odstavek 154. člena ZPP).

Iz navedenih razlogov je bilo treba tožnikovo pritožbo

zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sodbo sodišča prve

stopnje (353. člen Zakona o pravdnem postopku).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.