VSL sodba II Cp 1880/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-12-17

V konkretnem primeru je odpadla pravna podlaga, ki je tožeči stranki

edina zagotavljala vračilo zneska štipendije (135. člen Pravilnika o

štipendiranju, ki je bil razveljavljen na podlagi odločbe Ustavnega

sodišča RS, št. U-I-10/99 z dne 28.6.2001), zato tožeča stranka ne

more od tožene stranke zahtevati vračila štipendije.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni

zahtevek, po katerem je tožena stranak dolžna plačati tožeči starnki

196.255,50 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 29.5.1998 do

Zoper navedeno sodbo vlaga pritožbo tožeča stranka. Poudarja, da je

sodišče zmotno uporabilo materialno pravo. Če torej Ustavno sodišče

razveljavi dotedanjo pravno podlago, jo mora prvostopenjsko sodišče

ugotoviti samo. Ustavno sodišče pa je razveljavilo specialni predpis,

ki ureja medsebojne pravice in obveznosti štipendista in

štipenditorja v primeru, če štipendist ne dokonča študija, za

katerega mu je bila podeljena štipendija. Zato je potrebno za presojo

teh razmer uporabiti splošno ureditev, ki je veljala v času nastanka

obveznosti. Pravno podlago v obravanavanem primeru predstavlja 210.

člen ZOR. V skladu s to določbo za utemeljenost zahtevka ni pomembno

ali je temelj prehoda premoženja predstavljala pogodba ali pa odločba

tožeče stranke, to je upravna odločba. Navedeno zakonsko določilo

namreč določa, da mora pridobitelj vrniti neupravičeno pridobljena

sredstva, če so ta na kakršenkoli način prešla iz premoženja osebe z

javnimi pooblastili v premoženje tožene stranke. Nesporno je, da je

do premika premoženja od tožeče na toženo stranko prišlo in da tožena

stranka ni izpolnila svojega dela obveznosti. S tem je tožeča stranka

prikrajšana, tožena stranka pa obogatena oz. okoriščena. Tožena

stranka je dolžna vrniti prejeta sredstva bodisi iz naslova

kondikcije ali naslova verzije, odvisno od tega, kako bo sodišče

štelo upravno odločbo o dodelitvi štipendije. Tožena stranka šolanja

ni dokončala v predpisanem času in tožeči stranki tudi ni posredovala

nobenih dokazil o pravočasnem zaključku šolanja, tako da nikakor ni

izkazan pogoj rednega šolanja. Tožena stranka je dolžna vrniti

sredstva skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi. Tožena stranka je

bila z odločbo o dodelitvi štipendije seznanjena z razlogi za

prenehanje, mirovanje in vračilo štipendije in je zato nesporno, da

je tožena stranka vedela, da mora vrniti prejeta sredstva.

Nedobrovernost je izkazana vsaj za čas od 1.10.1997 dalje. Pritožnica

predlaga, da se izpodbijana sodba spremeni tako, da se tožbenemu

Po dejanskih ugotovitvah sodišča prve stopnje, katere v postopku v

sporu majhne vrednosti, ni mogoče izpodbijati v pritožbenem postopku

(določba člena 458/1 ZPP), je tožena stranka od tožeče stranke

prejela štipendijo na podlagi upravne odločbe, izdane v upravnem

postopku. V odločbi o dodelitvi štipendije tožeča stranka ni navedla

tistih določb Pravilnika o štipendiranju, ki urejajo primere oz.

pogoje, v katerih nastopi dolžnost prejemnika štipendije, da

štipendijo vrne štipenditorju. Sodišče prve stopnje je zato pravilno

ugotovilo, da pravdni stranki nista sklenili obligacijskega razmerja,

katerega del bi bila tudi obveznost tožene stranke, da tožeči stranki

vrne štipendijo, če ne bo izpolnjevala obveznosti določenih v

pravilniku. Tako je edino pravno podlago za vračilo štipendije za

primer, če tožena stranka ne izpolnjuje študijskih obveznosti

predstavljala tedaj še veljavna določba 135. člena Pravilnika o

štipendiranju, ki je urejala primere in pogoje za vračilo štipendije.

Ta pravna podlaga pa je na podlagi odločbe Ustavnega sodišča št.

U-I-10/99, z dne 28.6.2001 zaradi njene razveljavitve odpadla, kot

nadalje tudi pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje.

Glede na navedene dejanske ugotovitve pa ni utemeljena pritožbena

trditev, da naj bi odpadla podlaga za izplačilo štipendije, ker

tožena stranka ni izpolnila svojih obveznosti. Takšna pogodbena

podlaga bi namreč tudi v konkretnem primeru lahko odpadla, če bi

obstajala kot del obligacijskega razmerja pravdnih strank. V

konkretnem primeru je - nasprotno - odpadla le pravna podlaga, ki je

edina tožeči stranki zagotavljala vračilo zneska štipendije, če

prejemnik ni izpolnjeval obveznosti, določenih zgolj v razveljavljeni

določbi navedenega pravilnika. Sklicevanje tožene stranke na določbo

210. člena ZOR oz. na določbe o neupravičeni obogatitvi tako ni

pravno utemeljeno. Tožena stranka ni neupravičeno prejela terjanega

zneska - tega je prejela na podlagi veljavne upravne odločbe, ki ni

bila razveljavljena oz. odpravljena, odpadla je le pravna podlaga

(podzakonski predpis) za uveljavitev vrnitve prejetega zneska od

V izpodbijani sodbi je bilo ob povedanem materialno pravo pravilno

uporabljeno. Uradni preizkus tudi ni pokazal na kakšne bistvene

kršitve določb pravdnega postopka, na katere mora sodišče druge

stopnje paziti po uradni dolžnosti (člen 350/2 ZPP). Zato je

pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo in potrdilo pravilno sodbo

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.