VSL sodba II Cp 77/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-12-10

odgovornost za škodo od nevarne stvari ali nevarne dejavnosti

Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da ovira kombinirani

plezalnik sama po sebi ni nevarna stvar, katere uporaba bi bila vedno

obremenjena z določenim rizikom. Ovira je postala nevarna stvar glede

na okoliščine primera, v katerih je bila izvedena vojaška vaja, to je

zaradi hitrejšega in bolj tveganega načina vaje.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba v 1. točki izreka

spremeni tako, da se znesek tožeči stranki prisojene denarne

odškodnine zmanjša na 2.700.000,00 SIT, v 4. točki izreka pa tako, da

se znesek tožeči stranki prisojenih pravdnih stroškov zmanjša na

V ostalem delu se pritožba zavrne kot neutemeljena in v

nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške odgovora na

pritožbo v znesku 83.933,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od

10.12.2003 dalje, v roku 15 dni, da ne bo izvršbe.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo naložilo toženi stranki,

da tožeči stranki plača denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo v

znesku 3.400.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi v višini

predpisane obrestne mere, zmanjšane za temeljno obrestno mero, za čas

od 1.1.2002 do dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje in v višini

predpisane obrestne mere zamudnih obresti za čas od prvega dneva po

dnevu izdaje sodbe sodišča prve stopnje dalje (1. točka izreka).

Hkrati je toženi stranki naložilo, da tožeči stranki plača denarno

odškodnino za premoženjsko škodo v znesku 7.220,00 SIT z zakonskimi

zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje (2. točka izreka).

Višji tožbeni zahtevek je sodišče prve stopnje zavrnilo (3. točka

izreka) in toženi stranki še naložilo, da tožniku povrne njegove

pravdne stroške v znesku 632.040,60 SIT z zakonskimi zamudnimi

obrestmi od dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje dalje (4. točka

Proti takšni odločitvi je tožena stranka vložila pravočasno pritožbo,

s katero uveljavlja pritožbena razloga zmotne ugotovitve dejanskega

stanja in zmotne uporabe materialnega prava. V pritožbi navaja, da je

pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da ovira kombinirani

plezalnik ni nevarna stvar, kar je bilo že večkrat ugotovljeno s

strani višjih sodišč. Sporno pa je stališče sodišča, ki meni, da je

vaja na takšni oviri pomenila nevarno dejavnost, kolikor niso bili

izvedeni vsi ukrepi za preprečitev škode. Napačna je tudi ugotovitev,

da niso bili izvedeni vsi ukrepi za zaščito ob vaji, saj iz dokaznega

postopka jasno izhaja, da ni tako, še posebej pa to izhaja iz

zaslišanja priče A.F.. Navaja še, da je tožeča stranka samostojno

izbrala način vaje oziroma je med vajo samovoljno odstopila od

omenjenih pravil, ki so bila predhodno pokazana. Napačen je zato

tisti zaključek sodišča, ki pravi, da premagovanje ovire na hiter

način, ki si ga je samovoljno izbrala tožeča stranka, ni kršenje

pravil izvedbe vaje. Od tožeče stranke kot aktivnega športnika se je

pričakovalo, da bo dosledno spoštoval pravila glede načina

premagovanja ovir in nikakor ne, da bo od pokazanega in pravilnega

načina izvajanja vaje odstopil. Poškodba tožeče stranke bi bila še

hujša, če ga ne bi vodja usposabljanja, kljub njegovemu

nepredvidenemu ravnanju, uspel z roko prijeti in nadzorovati poti

navzdol, vendar kljub temu pri doskoku ni uspel preprečiti poškodbe,

ki bi bila še hujša, če te intervencije ne bi bilo. Pritožnica graja

tudi višino prisojene odškodnine. Že dejstvo, da je tožeča stranka

normalno končala usposabljanje in pri športni vzgoji prejela oceno 9,

dokazuje, da posledice poškodbe niso bile hude. Iz izvedenskega

mnenja je razvidno tudi, da je tožeča stranka samo zmanjšano sposobna

za določene športe, pri katerih mora vlagati več napora, kar pogojuje

odškodnino iz naslova zmanjšanih življenjskih aktivnosti samo v tem

Tožnik je vložil odgovor na pritožbo. Predlaga njeno zavrnitev in

Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da ovira kombinirani

plezalnik sama po sebi ni nevarna stvar, katere uporaba bi bila vedno

obremenjena z določenim rizikom. Ovira je postala nevarna stvar glede

na okoliščine primera, v katerih je bila izvedena vojaška vaja, to je

zaradi hitrejšega in bolj tveganega načina vaje. Takšno pa je bilo

tudi stališče tožbe. Tožeči stranki in ostalim vojaškim obveznikom

sta bila pokazana, predstavljena in dovoljena dva načina izvedbe

vaje. Po prvem načinu je lahko tožeča stranka zgolj preplezala oviro

in izvedla doskok s spodnje prečke, po drugem načinu pa se je lahko

na vrhu ovire s trebuhom prepognila preko vrhnje prečke, se je z eno

roko oprijela, z drugo roko pa naslednje prečke ter prevrgla telo

preko vrha ovire in nato izvedla doskok na tla. Takšen način

premagovanja ovire se izvede veliko hitreje kot prvi način, saj ni

zamudnega plezanja po eni strani na vrh ovire, po drugi strani pa z

vrha ovire na tla. Za drugi način premagovanja ovire je potrebna

večja telesna moč, saj je potrebno iztegniti in "prevrniti" telo

preko ovire, potrebna pa je tudi večja usklajenost in kordinacija

gibov telesa. Končno se izvede doskok na tla z mnogo večje višine

(roke se nahajajo v višini 2,3 m, telo in s tem tudi noge pa še višje

- 3,70 m) kot pri prvem načinu premagovanja ovire (doskok s spodnje

prečke z višine 1,07 m). Gre torej za bistveno razliko v višini, ki

pomeni večjo silo in večji pritisk na telo ob doskoku na trdna tla ob

oviri. Prav višina doskoka je tisti element, ki dela izvajanje vaje

nevarno tudi, če se toženi stranki ne bi moglo očitati pasivnosti

oziroma premajhne skrbnosti pri rahljanju doskočišča in večji

kontroli nadrejenega. Takšne ugotovitve pogojujejo domnevo vzročnosti

oziroma domnevo, da nastala škoda izvira iz takšnega izvajanja

vojaške vaje. Tožena stranka bi lahko takšno domnevo izpodbila (173.

člen Zakona o obligacijskih razmerjih, v nadaljevanju ZOR), vendar pa

pri tem ni uspela, zato za nastalo škodo odgovarja (1. odstavek 174.

Glede na pritožbene navedbe je treba ponovno poudariti, da je bil

drugi način izvedbe vaje tožeči stranki in vsem ostalim vojaškim

obveznikom pokazan, predstavljen in dovoljen ter je zato tožeča

stranka ravnala v skladu s pravili, ko je izbrala takšen način

izvedbe vaje. Pravilna je tako pritožbena navedba, da je tožeča

stranka samostojno izbrala način izvedbe vaje, nepravilna pa trditev,

da je s tem samovoljno odstopila od omenjenih pravil. Od tožeče

stranke kot vojaškega obveznika v programu šole za častnike vojnih

enot se nenazadnje pričakuje, da bo težil k boljši (najhitrejši)

izvedbi vaje. Glede podlage toženkine odškodninske odgovornosti

Delno pa je utemeljena pritožba glede prisojene višine denarne

odškodnine za nepremoženjsko škodo. Upoštevajoč pravilno in popolno

ugotovljeno dejansko stanje v postopku pred sodiščem prve stopnje,

terjajo pritožbene navedbe materialnopravni preizkus prisojene

denarne odškodnine oziroma pravilnosti uporabe pravnega standarda

pravične denarne odškodnine. Tega je treba določiti na dveh ravneh,

in sicer z individualizacijo odškodnine (konkretne okoliščine

konkretnega oškodovanca v konkretnem primeru), ki naj oškodovancu

nudi zadoščenje za omilitev zadobljene škode (1. odstavek 200. člena

ZOR) ter na splošni ravni, kjer se škoda in odškodnina uvršča in in

primerja z ostalimi primeri, kar se doseže predvsem s pomočjo

primerjave med enakimi primeri, ki jo nudi sodna praksa (2. odstavek

200. člena ZOR). Sodišče prve stopnje je pravilno izhajalo iz

navedenega materialnopravnega izhodišča, vendar pa je pri odmeri

denarne odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske

aktivnosti in strahu napačno presodilo pravnorelevantna dejstva. Tako

tožbene navedbe in izpovedb tožeče stranke kot tudi izvedensko mnenje

so si identični v tem, da je tožeča stranka zmanjšano sposobna za

tiste življenjske aktivnosti, pri katerih je potrebna večja

obremenitev kolenskega sklepa in kar vključuje vse športe z žogo,

tek, smučanje, igranje tenisa ter vse borilne športe. Za vse te

športe je tožeča stranka sposobna s povečanim naporom in s pomočjo

štiri točkovne opornice za desno koleno. Z navedenimi športi se še

vedno lahko ukvarja, vendar s povečanimi napori. Upoštevajoč navedeno

omejitev in dejstvo, da sicer trajna poškodba tožnika pri njegovem

osnovnem delu ter pri vsakdanjih opravilih ne ovira, predstavlja

pravično denarno odškodnino za duševne bolečine zaradi zmanjšanja

življenjske aktivnosti znesek 1.500.000,00 SIT.

Denarna odškodnina zaradi prestanega strahu se lahko prizna, kadar

gre za dalj časa trajajoč in intenziven strah ter kadar gre za sicer

kratkotrajen strah, a je bilo v daljšem časovnem obdobju porušeno

oškodovančevo duševno ravnovesje. Tožeča stranka je nedvomno utrpela

strah ob sami poškodbi ter ob operativnih posegih na začetku

zdravljenja, kasnejši strah zaradi uspeha zdravljenja pa je podan že

v veliko manjši meri oziroma intenziteti. Sodišče prve stopnje ga je

ocenilo kot zaskrbljenost. Takšne dejanske ugotovitve in primerjave s

podobnimi škodnimi primeru pa pogojujejo nižjo denarno odškodnino za

to obliko škode od prisojene. Po mnenju pritožbenega sodišča jo

Pravilna pa je odmera denarne odškodnine za telesne bolečine. Njihova

intenzivnost in trajanje ter številne nevšečnosti pri zdravljenju

izkazujejo pravilnost prisojene odškodnine za to obliko škode.

Nepopolna presoja meril za odmero denarne odškodnine za

nepremoženjsko škodo je narekovala delni poseg v izpodbijano sodbo

oziroma njeno delno spremembo (4. točka 358. člena ZPP). V preostalem

delu pa je bilo treba pritožbo zavrniti kot neutemeljeno in potrditi

sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Sprememba odločitve o glavnem tožbenem zahtevku pa je narekovala

tudi spremembo stroškovne odločitve. Ta temelji na določilu 2.

odstavka 154. člena v zvezi s 166. členom ZPP. Skupen uspeh tožnika

po temelju in višini je bil 84,5%, zato mu od odmerjenih stroškov v

znesku 683.437,00 SIT pripada 577.504,00 SIT pravdnih stroškov.

Toženi stranki pa glede na njen 15,5% uspeh po temelju in višini

pripada od odmerjenih 179.201,00 SIT 27.776,00 SIT pravdnih stroškov.

Po medsebojnem pobotanju je tako tožena stranka dolžna tožeči stranki

na račun stroškov postopka povrniti znesek 549.728,00 SIT skupaj z

vtoževanimi zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Predmet te odločitve pa so bili tudi stroški pritožbenega postopka.

Uspeh tožene stranke po temelju in višini (sporna je bila višina

3.400.000,00 SIT) je bil 10,5% oziroma tožeče 89,5%. Odmerjeni

stroški tožene stranke znašajo 70.063,00 SIT (625 tč. stroški

pritožbe, 10 tč. obvestilo stranki in PTT 213,00 SIT), stroški tožeče

stranke pa 102.000,00 SIT (strošek sestave odgovora na pritožbo 625

tč., taksa za odgovor na pritožbo 19.500,00 SIT, 20% DDV 13.750,00

SIT). Upoštevajoč navedeni uspeh pravdnih strank v pritožbenem

postopku gredo toženi stranki stroški v znesku 7.357,00 SIT, tožeči

stranki pa v znesku 91.290,00 SIT. Po medsebojnem pobotanju

pritožbenih stroškov je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti

znesek v višini 83.933,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od

ZOR člen 154,  173,  174,  154,  173,  174.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.