VSL sodba II Cp 699/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-12-10

Tožnici je stanovanje oddal hišni svet kot organ Skupnosti

stanovalcev. Oddal ji ga je kot svoji delavki - snažilki, ki je pri

njem zaposlena, torej zaradi oprave določenih del in le za čas

njihove oprave. Kot izhaja iz odločbe, bi morala tožnica, če bi

prenehala opravljati ta dela, stanovanje izprazniti brez odpovednega

roka. Slednja okoliščina in dejstvo, da z uveljavitvijo ZSR-1982 na

takšnih stanovanjih ni bilo mogoče dodeliti stanovanjske pravice

(stanovanje, ki je predmet primarnega tožbenega zahtevka, je bilo

dodeljeno po uveljavitvi ZSR-1982), bi dejansko sicer izkazovala le

tožničino pridobitev pravice do začasne uporabe iz 2. odstavka 40.

člena ZSR. Primere hišniških stanovanj, ki jih posebej obravnava že

ZSR-1982, posebej obravnava tudi SZ, in sicer v 11. odstavku 125.

člena, ko pravice imetnikov stanovanjske pravice na hišniških

stanovanjih enači s pravicami najemnikov v denacionaliziranih

stanovanjih. To pomeni, da bi bilo treba v vsakem primeru zavrniti

podrejeni tožbeni zahtevek za nakup drugega primernega stanovanja,

saj take pravice imetniki stanovanjske pravice na hišniških

Pritožba se zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo primarni tožbeni

zahtevek tožnice, po katerem je toženka dolžna skleniti z njo

kupoprodajno pogodbo po določilih Stanovanjskega zakona (Ur.l. RS,

št. 18/91, v nadaljevanju SZ) za prodajo enoinpolsobnega stanovanja

št. 5, v stanovanjski stavbi v Ljubljani, in podredni tožbeni

zahtevek, s katerim je tožnica zahtevala od toženke, da ji proda

drugo primerno stanovanje. Sodišče prve stopnje je hkrati odločilo,

da je tožnica dolžna povrniti toženki njene pravdne stroške v znesku

102.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe

Proti takšni odločitvi je tožnica vložila pravočasno pritožbo, s

katero uveljavlja pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega

prava. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe z ugoditvijo primarnemu

ali pa podrednemu tožbenemu zahtevku. Navaja, da iz lustruma

zemljiškoknjižnega vložka, ki se nanaš na parcelo št. izhaja, da ima

toženka pravico uporabe celotne parcele in stavbe 6, s čimer je

dokazano, da je lastnica celotne stavbe in vseh stanovanj v stavbi in

s tem pasivno legitimirana za prodajo. Toženka je namreč izpodbijala

lastno pasivno legitimacijo s trditvijo, da je predmetno stanovanje

službeno oz. hišniško in da je s potekom roka za privatizacijo

stanovanj sporno stanovanje prešlo v last solastnikov hiše na

6, Ljubljana. Da je stanovanje hišniško oz. službeno bi morala tožena

stranka dokazati z ustreznimi uradnimi listinami. Tožena stranka tega

ni dokazala, zato njeno navajanje, da gre za hišniško oz. službeno

stanovanje nima opore v pravnorelevantnih dokazih. Ne v izreku ne v

obrazložitvi odločbe o dodelitvi stanovanja se ne navaja, da gre za

službeno stanovanje. Iz odločbe izhaja, da je stanovanje, ki je

predmet tega postopka, do dodelitve zasedala banka, tožnica pa je

zasedala hišniško stanovanje v isti stavbi. Nemogoče je, da bi bili

obe stanovanji hišniški oz. službeni. Tudi če bi tožena stranka z

ustreznimi listinami dokazala, da gre v tej zadevi za službeno ali

kadrovsko stanovanje, bi tožnica lahko tekom pravde spremenila tožbo.

Za podrejeno postavljeni tožbeni zahtevek ne velja splošni zastaralni

rok po določbah ZOR zaradi specialnega predpisa 2. odstavka 129.

člena SZ. Po mnenju tožnice glede na navedeno določbo niti ni bilo

potrebe, da se postavi podrejeni tožbeni zahtevek za odkup drugega

primernega nadomestnega stanovanja, saj bi moralo sodišče po uradni

dolžnosti, v primeru, da toženka ne želi prodati službenega

stanovanja, samo obvezati toženo stranko, da mora v smislu določb 2.

in 3. odstavka 129. člena SZ tožnici prodati drugo nadomestno

Kot izhaja tudi iz tožničine pritožbe, je bistveno pravnorelevantno

dejstvo v tem sporu okoliščina, ali je bilo tožnici z odločbo z dne

14.9.1982 dodeljeno hišniško stanovanje ali ne. SZ namreč zaradi

posebne pravne in funkcijske narave hišniških stanovanj, ki je

opredeljena tudi z njihovo pravno pripadnostjo (hišniško stanovanje

je v solastnini solastnikov ene ali več stanovanjskih hiš - 4.

odstavek 8. člena SZ), izključuje njihovo privatizacijo s strani

tistih, ki so v času uveljavitve SZ imeli na njih pravico do začasne

uporabe stanovanja (2. odstavek 40. člena ZSR), oziroma jo omejuje,

če gre za imetnike stanovanjske pravice na takšnih stanovanjih.

Sodišče prve stopnje je na podlagi presoje določil odločbe o

dodelitvi spornega stanovanja pravilno presodilo, da gre za hišniško

stanovanje. Tožnici je stanovanje oddal hišni svet kot organ

Skupnosti stanovalcev roških stolpnic. Oddal ji ga je kot svoji

delavki - snažilki, ki je pri njem zaposlena, torej zaradi oprave

določenih del in le za čas njihove oprave. Kot izhaja iz odločbe, bi

morala tožnica, če bi prenehala opravljati ta dela, stanovanje

izprazniti brez odpovednega roka. Slednja okoliščina in dejstvo, da z

uveljavitvijo ZSR-1982 na takšnih stanovanjih ni bilo mogoče dodeliti

stanovanjske pravice (stanovanje, ki je predmet primarnega tožbenega

zahtevka, je bilo dodeljeno po uveljavitvi ZSR-1982), bi dejansko

sicer izkazovala le tožničino pridobitev pravice do začasne uporabe

iz 2. odstavka 40. člena ZSR, vendar pa je bila tožbena trditev o

dodelitvi stanovanjske pravice o predmetnem stanovanju med strankama

nesporna. V vsakem primeru pa okoliščina, da je stanovanje, ki je

predmet primarnega tožbenega zahtevka, hišniško, pogojuje

Ugotovitev, da je sporno stanovanje hišniško, bi posledično terjalo

tudi presojo toženkine pasivne legitimacije v tem sporu (toženka jo

je ugovarjala v odgovoru na tožbo). Toženka bi bila pasivno

legitimirana le v primeru, če bi tožnica dokazala (glede na to, da je

hišniško stanovanje v solastnini solastnikov ene ali več

stanovanjskih hiš), da so bila vsa stanovanja v roških stolpnicah

pred uveljavitvijo SZ družbena, da je imela pravico uporabe na njih

le toženka in da je zato toženka postala njihova lastnica na podlagi

111. člena SZ. Podredni tožbeni zahtevek, ki ga je tožnica vložila

14.10.2002, pa bi moral glede legitimacije le toženke temeljiti še na

trditvi, da nihče od imetnikov stanovanjske pravice na stanovanjih v

omenjenih stolpnicah ni proti toženki uveljavil pravice do

privatizacije iz 117. čena SZ, s čimer bi postal tudi solastnik

hišniškega stanovanja. Ob nedokazanosti navedenih predpostavk bi bilo

mogoče zaključiti, da se od toženke terja prodajo stanovanja, ki ni

njeno oziroma samo njeno, ampak je od solastnikov stavbe. Vendar pa

se sodišče prve stopnje s tem vprašanjem ni ukvarjalo, saj je bilo

mnenja, da je tožbeni zahtevek neutemeljen tudi iz drugih razlogov.

Sodišče prve stopnje je štelo, da bi šla tožnici pravica iz 3.

odstavka 129. člena SZ oziroma pravica do nakupa drugega primernega

stanovanja, vendar pa je ta zastarala, zaradi česar je neutemeljen

tudi tožničin podrejeni tožbeni zahtevek. Takšno tolmačenje določila

129. člena je sicer pravilno. Iz tega določila izhaja obveznost

prejšnjega imetnika stanovanjske pravice, da v dveh letih po

uveljavitvi SZ zahteva nakup stanovanja. Če lastnik to odkloni, mora

s tožbo zahtevati nakup drugega primernega stanovanja v splošnem

zastaralnem roku petih let. Pri tem pa ni mogoče šteti, da bi bila v

vložitvi tožbe za nakup konkretnega stanovanja absorbirana tudi

zahteva za nakup drugega primernega stanovanja, s čemer bi prišlo do

pretaganja zastaranja tudi tega zahtevka. Ob navedenem pa je treba

poudariti, da se določba 3. odstavka 129. člena SZ ne nanaša na

primere prejšnjih imetnikov stanovanjske pravice na hišniških

stanovanjih. Uporablja se za primere prejšnjih imetnikov stanovanjske

pravice na stanovanjih, ki so jim bila namenjena za opravljanje

službene dolžnosti (prim. 1. odstavek 40. člena ZSR-1982). Primere

hišniških stanovanj, ki jih posebej obravnava že ZSR-1982, posebej

obravnava tudi SZ, in sicer v 11. odstavku 125. člena, ko pravice

imetnikov stanovanjske pravice na hišniških stanovanjih enači s

pravicami najemnikov v denacionaliziranih stanovanjih. To pomeni, da

bi bilo treba v vsakem primeru zavrniti podrejeni tožbeni zahtevek za

nakup drugega primernega stanovanja, saj take pravice imetniki

stanovanjske pravice na hišniških stanovanjih nimajo.

Edino pomebno dejstvo v tem postopku je torej dejstvo, da je bilo

toženki dodeljeno hišniško stanovanje. Ta okoliščina pa pogojuje

zavrnitev tožbenega zahtevka. Sodba sodišča prve stopnje se tako

izkaže za pravilno, zato je bilo treba pritožbo zavrniti kot

neutemeljeno in potrditi izpodbijano sodbo (353. člen Zakona o

SZ člen 125,  125/11,  129,  129/2,  125,  125/11,  129,  129/2.  ZSR člen 40,  40.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.