VSL sklep III Cp 1612/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2003-11-26

Vsebina začasne odredbe v tem delu se torej v celoti pokriva z bodočim dajatvenim delom tožbenega zahtevka v napovedani lastninski pravdi. Tudi takšna začasna odredba lahko načeloma pride v poštev. Vendar pa za tako intenzivno pravno varstvo, ki bi temeljilo le na domnevni pravici, ni pogojev, če si upnica lahko zagotovi začasno uporabo vozila tudi s kvantitativno in kvalitativno manj intenzivno začasno odredbo.

Pritožba se zavrne in potrdi sklep sodišča prve stopnje

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo upničin predlog za izdajo začasne odredbe, s katerim je predlagala, da se dolžnikoma prepove odtujitev in obremenitev osebnega vozila znamke Fiat Bravo 1,6 SX št. šasije ..., letnik 1997, z registrsko oznako LJ D1 ... z vpisom prepovedi odtujitve in obremenitve v prometno dovoljenje. Hkrati je predlagala, da se jo z začasno odredbo pooblasti, da opravi registracijo omenjenega vozila pri pristojni upravni enoti ter pred tem opravi tehnični pregled in zavarovanje vozila.

Proti takšni odločitvi je upnica vložila pravočasno pritožbo s katero uveljavlja pritožbene razloge zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb postopka. Predlaga spremembo izpodbijanega sklepa z ugoditvijo predlogu za izdajo začasne odredbe, podredno pa njegovo razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v nov postopek. Navaja, da izpodbijani sklep nima razlogov o odločilnih dejstvih oziroma, da upnica ni izkazala za verjetno, da njena terjatev obstoji. Neutemeljena je ugotovitev sodišča prve stopnje, da naj bi upnica zgolj pavšalno zatrjevala nastanek težko nadomestljive škode. Vozila ne more uporabljati, splošno znano pa je, da vozila z vsakim letom izgubijo najmanj 10 % vrednosti, kar pomeni, da bo po petih letih kolikor utegne trajati pravda, vozilo brez vrednosti, hkrati pa ga v tem času nihče ne bo mogel uporabljati. Sodišče ne razume instituta regulacijskih začasnih odredb, katerega namen je, da se začasno uredi sporno razmerje, pri tem pa se lahko začasna odredba pokriva s tožbenim zahtevkom. V primeru izdaje regulacijske začasne odredbe bi bila možna tudi vzpostavitev v prejšnje stanje.

Vsebino tožničine terjatve proti dolžnikoma izkazuje njena trditev, da je obravnavano vozilo njena last, ne pa last pokojnega T.V., zato tudi ni moglo biti predmet zapuščine oziroma dedovanja zapustnikovih dedičev oziroma dolžnikov. Predmet njene terjetve je torej individualno določena stvar (konkretni avtomobil), zato je sodišče prve stopnje pravilno opredelilo meterialnopravno podlago predloga za izdajo začasne odredbe. To je določilo 272. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ), po katerem sodišče izda začasno odredbo v zavarovanje nedenarne terjatve, če izkaže upnik za verjetno, da terjatev obstoji, ali da mu bo terjetv zoper dolžnika nastala (1. odstavek 272. člena ZIZ). Hkrati mora upnik izkazati bodisi nevarnost, da bo uveljavitev terjatve onemogočena ali precej otežena, bodisi potrebnost odredbe, da se prepreči uporaba sile ali težko nadomestljive škode, bodisi, da dolžnik z izdajo začasne odredbe, če bi se tekom postopka izkazala za neutemeljeno, ne bi utrpel hujših neugodnih posledic od tistih, ki bi brez izdaje začasne odredbe nastale upniku (2. odstavek 272. člena ZIZ). Pogoja iz 1. in 2. odstavka omenjenega določila ZIZ morata biti podana kumulativno. Sodišče prve stopnje je ugotovilo neutemeljenost predloga že zaradi neobstoja enega od pogojev iz 2. odstavka 272. člena ZIZ, zato verjetnosti tožničine terjatve sploh ni presojalo. Glede na navedeno je brezpredmeten pritožbeni očitek upnice, da izpodbijani sklep o tem nima razlogov. Upnica poskuša s tistim delom predloga za izdajo začasne odredbe po katerem naj se dolžnikoma prepove odtujitev ali obremenitev obravnavanega vozila, zagotoviti predmet izvršbe v napovedani lastniski pravdi. Če bi dolžnika obravnavani avtomobil odsvojila, izvršba v primeru ugodne rešitve lastninske pravde ne bi dosegla učinkovitega rezultata, saj dolžnika ne bi več imela predmeta upničine terjatve. V tem delu je torej njena začasna odredba zavarovalna. Vendar pa iz upničinih navedb izhaja, da ima avtomobil v posesti ona in ne dolžnika, da vozilo uporablja in da razpolaga tudi s prometnim dovoljenjem, zato razlogi za bodoče obrezuspešenje morebitne izvršbe ne obstoje. V drugem delu je predlagana začasna odredba regulacijska. Njen namen naj bi bil v omogočitvi upnici, da še nadalje uporablja obravnavani avtomobil. Glede na to, da vozilo uporablja ves čas le ona, bi lahko bila deležna začasnega pravnega varstva z začasno odredbo z omogočitvijo nadaljnje uporabe vozila do konca lastninske pravde. Ker dediča oziroma dolžnika avtomobila nikoli nista uporabljala, bi bila takšna začasna odredba tudi reverzibilna, oziroma bi se za dolžnika, kljub začasni odredbi in kasneje po sodbi v pravdi, če bi bila za dolžnika ugodna, lahko vzpostavilo prejšnje stanje na tak način, da ne bi bila prikrajšana. Vendar pa upnica začasnega pravnega varstva ne more biti deležna na predlagani način. Začasna odredba kot je predlagana, bi namreč dala možnost, da avtomobil sama registrira in sicer na njeno ime. Po evidenci registriranih vozil bi bila torej že sedaj njegova lastnica (prim. 176. člen Zakona o varnosti cestnega prometa), celo z možnostjo popolnega razpolaganja z njim (tudi odsvojitve), glede na to, da je bila predlagana prepoved odtujitve in obremenitve le za dolžnika. Njena verjetna terjatev in pravica bi se tako v celoti realizirala. Vsebina začasne odredbe v tem delu se torej v celoti pokriva z bodočim dajatvenim delom tožbenega zahtevka v napovedani lastninski pravdi. Tudi takšna začasna odredba lahko načeloma pride v poštev. Vendar pa za tako intenzivno pravno varstvo, ki bi temeljilo le nan domnevni pravici, ni pogojev, če si upnica lahko zagotovi začasno uporabo vozila tudi z kvantitaivno in kvalitativno manj intenzivno začasno odredbo. Prav za takšno situacijo pa v obravnavenm primeru tudi gre.

Ker se je glede na navedeno odločitev sodišča prve stopnje izkazala za pravilno, je bilo treba potrditi sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 15. členom ZIZ).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.