VSL sodba I Kp 977/2004
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-11-10

Dokazno breme glede zakonskih znakov kaznivega dejanja je na strani

tožilca, v obravnavanem primeru je to oškodovanka kot tožilka.

Pritožba pooblaščenca oškodovanke kot tožilke M. H. se zavrne kot

neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Oškodovanka kot tožilka je dolžna plačati stroške pritožbenega

postopka ter na 60.000,00 SIT (z besedo: šestdesettisoč SIT)

Z v uvodu navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obdolženca iz

razloga 3. točke 358. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP)

oprostilo obtožbe za kaznivo dejanje grdega ravnanja po členu 146/I

KZ. Skladno z določbo III. odstavka 96. člena ZKP je oškodovanki kot

tožilki v plačilo naložilo stroške kazenskega postopka, oškodovanko

kot tožilko pa s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pot

Zoper sodbo se je iz vseh pritožbenih razlogov pritožil pooblaščenec

oškodovanke kot tožilke ter predlagal, da pritožbeno sodišče

izpodbijano sodbo tako spremeni, da obdolženca spozna za krivega po

obtožnem predlogu in mu izreče primerno kazensko sankcijo, podrejeno

pa, da sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo

Sodišče druge stopnje ob preizkusu izpodbijane sodbe in navedb v

pritožbi ugotavlja, da je sodišče prve stopnje dejansko stanje

pravilno in popolno ugotovilo ter za svoj zaključek, da ocena

izvedenih dokazov ne dopušča trdnega zaključka, da je obdolženec dne

22.5.2003 prizadel duševno in telesno celovitost oškodovanke kot

tožilke, zaradi česar je obdolženca v dvomu oprostilo obtožbe,

navedlo tudi prepričljive razloge. Dokazno breme glede zakonskih

znakov kaznivega dejanja je na strani tožilca, v obravnavanem primeru

je to oškodovanka kot tožilka. Pritožbene navedbe, da sodišče prve

stopnje neupravičeno ni ugotavljalo hrapavosti stene oškodovankine

hiše in intenzivnosti butanja ob steno, so zato brez pomena, saj bi

okoliščine, ki so drugačne od običajnih, v postopku morala dokazovati

oškodovanka kot tožilka. Besedi davljenje in butanje v slovenskem

jeziku nedvomno pomenita intenzivno in agresivno ravnanje, če pa

oškodovanka ta izraza uporablja v takem smislu, da zajemata tudi

lažje oblike ravnanja, bi morala to navajati in tudi dokazovati.

Sodišču tudi ni bilo treba postavljati izvedenca, saj oškodovanka kot

tožilka tega tekom postopka tudi ni predlagala, samo sodišče pa je

razpolagalo z zadostnim splošnim znanjem, da je lahko ocenilo

možnost, da po desetminutnem davljenju in butanju ob steno čez teden

dni ostane le modrica na korenu nosu oškodovanca. Pri tej svoji oceni

pa je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo tudi okoliščino, da je

oškodovanka kot tožilka zdravniško pomoč iskala šele en teden po

dogodku, pri tem pa celo navajala napačen datum poškodbe, kar je

nenavadno kadar gre za travmatičen dogodek, čeprav je oškodovanka

starejša ter kot v pritožbi nakazuje pritožnik, pozabljiva oseba. Ne

sodišče, pač pa oškodovanka kot tožilka bi morala predlagati

postavitev izvedenca, v kolikor je hotela dokazati, da je bila njena

poškodba, ki je sicer take vrste, da jo je povsem mogoče in celo

običajno dobiti tudi v vsakdanjem življenju brez kakršnegakoli

sodelovanja drugih oseb, res posledica obdolženčevega kaznivega

dejanja. Sodišče prve stopnje je glede površine stene oškodovankine

hiše izhajalo iz splošno znanega dejstva, da so zunanje stene hiš

ponavadi hrapave. Če pa je šlo v primeru oškodovankine hiše

nasprotno za povsem gladko steno, bi to morala zatrjevati in

dokazovati oškodovanka, seveda pa tudi sama gladkost stene še ne bi

razložila tako majhne poškodbe, kot jo je ob pregledu teden dni po

dogodku imela oškodovanka. Za obsodbo v kazenskem postopku ne

zadostuje samo abstraktna možnost, da je obdolženec storil kaznivo

dejanje. Pač pa morata biti obdolžencu storitev dejanja, za katero je

obdolžen, kakor tudi krivda, s strani tožilca z gotovostjo dokazani.

Zato je zatrjevanje pritožnika, da dejstvo, da zdravnik ni izključil

nastanka poškodb na način kot ga zatrjuje oškodovanka (butanje ob

steno), pomeni posredni dokaz za to, da poškodba dejansko je tako

nastala, neutemeljeno. Pritožba skuša ovreči verodostojnost izpovedbe

obdolženčeve žene, ki je bila v postopku zaslišana kot priča, saj naj

bi bilo po oceni pritožnika jasno, da bo le ta izpovedovala v

obdolženčevo korist. Pritožbeno sodišče poudarja, da za odločitev v

tej zadevi ni bila bistvena trdnost dokazov, da obdolženec ni kriv,

pač pa pomanjkanje dokazov, da je obdolženec kriv očitanega mu

kaznivega dejanja. Oškodovankina izpoved o načinu nastanka poškodb ni

bila potrjena v postopku niti z enim dokazom. Celo priči, katerih

zaslišanje je predlagala oškodovanka sama in ki naj bi bili očividca

dejanja (zakonski par S.), to zanikata in v svoji izpovedbi trdita,

da nista videli nič ter navajata nasprotno, da imata tudi sama težave

z oškodovanko, ki ju po krivem obtožuje vseh mogočih dejanj. Tudi

zdravnik, ki ga je kot pričo predlagala oškodovanka, v svoji izpovedi

ni z gotovostjo potrdil, da je modrica na korenu oškodovankinega nosu

posledica davljenja in butanja, nasprotno iz njegove izpovedbe

izhaja, da je to štel celo za malo verjetno.

Sodišče druge stopnje se sicer strinja s pritožnikom, da sodišče prve

stopnje ni imelo razloga za pribavljanje izvedenskega mnenja

izvedenca psihiatra za oškodovanko kot tožilko iz drugega kazenskega

spisa. Vendar pa hkrati ugotavlja, da odločitev sodišča prve stopnje

ni bila utemeljena na tem izvedenskem mnenju pač pa na pomanjkanju

dokazov za zaključek o krivdi obdolženca. Sodišče prve stopnje se je

o osebnosti oškodovanke ter verodostojnosti njene izpovedbe lahko

prepričalo in sklepalo tudi na podlagi izpovedb njenih sosedov, v

postopku zaslišanega zakonskega para S., katerih zaslišanje je

predlagala oškodovanka sama, na drugi strani pa tudi iz zagovora

obdolženca in izpovedbe njegove žene. Vsi so skladno izpovedali, da

imajo z oškodovanko večkrat težave zaradi stvari, ki si jih ta

domišlja. Zato je sodišče prve stopnje tako tudi brez omenjenega

izvedenskega mnenja, lahko ocenilo, izpoved oškodovanke.

Glede na navedeno je sodišče druge stopnje pritožbo pooblaščenca

oškodovanke kot tožilke zavrnilo kot neutemeljeno. Ker pri preizkusu

izpodbijane sodbe tudi ni ugotovilo bistvene kršitve določb

kazenskega postopka in kršitve kazenskega zakona v škodo obdolženca,

na katere je ob preizkusu sodbe sodišča prve stopnje dolžno paziti po

uradni dolžnosti, je potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilu člena 98/I

ZKP. Povprečnino je sodišče druge stopnje odmerilo ob upoštevanju

premoženjskih razmer oškodovanke kot tožilke kot izhajajo iz podatkov

spisa ter trajanja in zamotanosti tega pritožbenega postopka.

KZ člen 146,  146/1,  146,  146/1,  146,  146/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.