VSL sodba II Cp 1703/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-04-02

Pristne valutne terjatve med rezidenti so prepovedane (1. odst. 18.

člena Zakona o deviznem poslovanju, Ur. list RS, št. 23/99-52/2002).

Dogovor pogodbenih strank o nedoločenem številu denarnih enot v

domači valuti po tečaju določene količine denarnih enot, izraženih v

DEM, pomeni, da lahko upnik svoj zahtevek v skladu z načelom

dispozitivnosti kadarkoli po zapadlosti izrazi v domači valuti, torej

Pritožbi se delno ugodi in se ipodbijana sodba v prvem odstavku 1.

točke izreka razveljavi glede zneska 150.640,00 SIT z zakonskimi

zamudnimi obrestmi od 1.4.1998 in zadeva v tem obsegu vrne sodišču

V ostalem se pritožba zavrne in se v izpodbijanem, a

nerazveljavljenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da mora

toženec tožniku plačati 1.092,140,00 SIT z zakonskimi zamudnimi

obrestmi od 1.4.1998 do plačila. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo.

V celoti je zavrnilo tožbeni zahtevek proti toženki. Odločilo je še,

da vsaka pravdna stranka krije svoje stroške.

Prvi toženec (v nadaljevanju toženec) izpodbija ugodilni del sodbe in

uveljavlja vse pritožbene razloge. Predlaga, naj pritožbeno sodišče

pritožbi ugodi, sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo v tem

obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je

toženec v skladu s pogodbenim dogovorom posojilo vračal v tuji

valuti. Dogovor z dne 5.8.1996 predstavlja novacijo pogodbe, ki se

nanaša na način in roke vračanja, kar so bistveni elementi posojilne

pogodbe. 24% obrestna mera na letni ravni ni sprejemljiva v primerih,

ko je posojilo dogovorjeno v tuji valuti. Tožniku bi zakonske zamudne

obresti pripadale izključno za tolarske terjatve. Ker je bilo

dogovorjeno vračilo v tuji valuti, je sodišče z uporabo stopnje

zakonskih zamudnih obresti kršilo načelo enake vrednosti dajatev iz

15. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR). Tožena stranka je

prepričana, da se zapis o mesečnem plačevanju obresti nanaša na

mesečno plačevanje, ne pa na mesečno obračunavanje obresti.

Ni sporno, da sta se pravdni stranki s pogodbo z dne 15.11.1994

dogovorili, da se kot merilo vrednosti za določitev predmeta denarne

obveznosti, katere izpolnitev je treba opraviti v domačem denarju,

uporabi tuja valuta, to je DEM (nepristna valutna terjatev). Toženec

pa zatrjuje, da sta se pravdni stranki z dogovorom z dne 5.8.1996

sporazumeli za pristno valutno terjatev, torej denarno terjatev, ki

je izražena v tuji valuti in katere izpolnitev je treba opraviti s

tujimi plačilnimi sredstvi. Takšnega zaključka ni mogoče napraviti ne

na podlagi citirane listine ne drugih izvedenih dokazov. Četudi pa bi

obstajala takšna pogodbena volja pravdnih strank pa velja, da so

pristne valutne terjatve med rezidenti prepovedane (1. odst. 18.

člena Zakona o deviznem poslovanju, Ur. list RS, št. 23/99-52/2002).

Dogovor pogodbenih strank o nedoločenem številu denarnih enot v

domači valuti po tečaju določene količine denarnih enot, izraženih v

DEM, pomeni, da lahko upnik svoj zahtevek v skladu z načelom

dispozitivnosti kadarkoli po zapadlosti izrazi v domači valuti, torej

tolarjih. Prav to je storila tožeča stranka, ki je zahtevala vrednost

10.000,00 DEM na dan 31.3.1997. Od tega dne dalje denarna enota tolar

opravlja funkcijo merila vrednosti in funkcijo plačilnega srestva,

zato tožeči stranki od zamude dalje pripadajo zaamudne obresti, kot

jih zakon določa za denarne obveznosti, izražene v domači valuti.

Dogovor z dne 5.8.1996 ni novacija v smislu 1. odst. 348. člena ZOR,

saj sta se pravdni stranki le zedinili o novih rokih izpolnitve in

spremembi postranskih obveznosti - obrestni meri pogodbenih obresti

(2. odst. 348. člena ZOR). Razlaga pritožnika, da sta se stranki

sporazumeli za obrestno mero na letni ravni, nima opore v dogovoru

ali morebitnih drugih listinah. Če bi imeli pogodbenici v mislih

takšno znižanje obrestne nere, bi to tudi izrecno in na nedvoumen

Pritožbeno sodišče povzema, da je sodišče prve stopnje v tem delu

pravilno uporabilo materialno pravo. Podana ni ne očitana absolutna

bisvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke 2. odst. 339.

člena ZPP ne kakšna druga po uradni dolžnosti upoštevna absolutna

bistvena kršitev. V zadevi opr. št. II Ips 86/94, na katero se

sklicuje toženec, je bilo dejansko stanje drugačno od tistega v

obravnavanem sporu, saj je tožeča stranka oblikovala svoj tožbeni

zahtevek tako, da je terjala nedoločeno število denarnih enot v

domači valuti po tečaju določene količine denarnih enot, izraženih v

DEM, na dan plačila. Ker je tolarsko terjatev zavarovala z valutno

klavzulo, so ji pripadale le zamudne obresti po obrestni meri, kot

veljajo za devizne vloge na vpogled, ne pa zakonske zamudne obresti

Sodišče prve stopnje pa je spregledalo, da je določba 1. odst. 399.

člena ZOR prisilne narave. O pogodbenih obresti med posamezniki se ni

mogoče veljavno dogovoriti po višji obrestni meri od tiste, ki jo

določa ta predpis. Kadar so obresti dogovorjene po višji obrestni

meri, sodišče ne daje pravnega varstva obrestim v višini, ki presega

obresti iz 1. odst. 399. člena ZOR, to je obrestim, ki jih v kraju

izpolnitve plačujejo banke za hranilne vloge na vpogled. Tožeča

stranka uveljavlja pogodbene obresti po 2% mesečni obrestni meri za

čas od 1.8.1997 do 31.3.1998, v skupnem znesku 1.600,00 DEM. Splošno

znano je, da bančne obresti za devizne vloge na vpogled v spornem

obdobju niso dosegale takšne stopnje. Pritožbeno sodišče je zato

pritožbi v tem delu ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo glede

zneska 150.640,00 SIT (tolarska protivrednost 1.600,00 DEM po

srednjem tečaju Banke Slovenije 31.3.1998) z zakonskimi zamudnimi

obrestmi in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo

sojenje (355. člen ZPP). V ponovljenem postopku bo moralo sodišče

prve stopnje razčistiti, kakšna je bila višina obrestne mere, ki se

je v kraju izpolnitve plačevala za hranilne vloge v DEM na vpogled.

Pri ponovnem odločanju pa bo moralo spoštovati še določbo 2. odst.

279. člena ZOR, v skladu s katero je mogoče od neplačanih obresti

zahtevati zamudne obresti samo od dneva, ko je pri sodišču vložen

Ker je pritožbeno sodišče sodbo razveljavilo v sorazmerno majhnem

delu, v stroškovno odločitev ni bilo treba posegati. Odločitev o

pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo (4. odst. 165.

ZOR člen 279,  279/2,  348,  348/2,  279,  279/2,  348,  348/2.  ZDP člen 18,  181,  18,  181.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.