VSL sklep II Cp 1393/2003
Sodna praksa višjih sodišč, 2004-02-10

Sodišče prve stopnje je zmotno razlagalo določbe zavarovalne pogodbe,

katere sestavni del so zavarovalni pogoji tako, da če se oškodovanec

prevaža na traktorski prikolici, ki ni namenjena prevozu potnikov, je

njegova škoda izključena in ne more zahtevati odškodnine iz obveznega

zavarovanja avtomobilske odgovornosti traktorja. V takem primeru je

potnik tretja oseba, vendar ima zavarovalnica po zavarovalnih pogojih

le pravico do regresa proti vozniku, ki je zavarovanec.

Pritožbi se ugodi, sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve

Pritožbeni stroški so nadaljnji pravdni stroški.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, ki

je od tožene stranke zahtevala plačilo 60.000.000,00 SIT odškodnine.

Proti tej sodbi vlaga pritožbo tožeča stranka. Podatke za sestavo

tožbe in zahtevek toženi stranki je podal tast tožnika A.K.. Tast ob

dogodku ni bil prisoten, tožnik pa se je zelo poškodoval. Izjavil je,

da se poteka dogodka prav ne spominja, vztraja pa pri tem kar je

izpovedal na sodišču. Tožena stranka je najprej trdila, da je sama s

pomočjo več prič, policije in detektivske agencije ugotovila, da je

kritičnega dne traktor vozil tožnik. Nato pa je tast tožnika najel

drugega izvedenca, ki naj bi ugotovil, kdo je tistega dne vozil

traktor. Sodni izvedenec A.T. je ugotovil, da tožnik ni mogel voziti

traktorja, lahko pa ga je vrglo s prikolice kot sopotnika. Tako je

tast potrdil izjavo, da tožnik ni vozil traktorja. Tako tast in sodni

cenilec sta bila delavca tožene stranke in gotovo poučena o tem, kdo

lahko vozi traktor in da se na delu vozila, ki ni namenjen za prevoz

oseb, ne smejo prevažati osebe. S tem je tožeča stranka ovrgla

trditve tožene stranke, da je bil tožnik voznik traktorja. Tožnik je

po prihodu v bolnico povedal, da se dogodka spominja, ne ve pa

natančno, ali je prikolica padla nanj in ali je zapeljano zadnje kolo

čezenj. Sodišče ni izvedlo drugih dokazov, npr. z izvedencem prometne

stroke in je s tem kršilo procesna določila.

Glede ugovora zastaranja tožnik pripominja, da škoda ni mogla nastati

ob škodnem dogodku, saj še ni bila znana. Odškodnina za telesne

poškodbe prične teči, ko zdravnik ugotovi, da so posledice dokončne,

kar se je zgodilo šele v letu 1998. Tožnik prosi za oprostitev

Na vročeno pritožbo tožena stranka ni odgovorila.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, ker je menilo, da

tožnikova škoda ni škodni dogodek, ki bi pomenil zavarovalni primer.

Menilo je, da je ta škoda izključena po 3. členu 1. odstavka 1.

alinee pogojev za zavarovanje avtomobilske odgovornosti. Tožnik naj

bi bil po ugotovitvah sodišča prve stopnje sopotnik, ki se je

prevažal na nedovoljenem delu vozila, to je na prikolici. Pri tem se

je sodišče oprlo na navedbe tožnika v tožbi in odškodninskem zahtevku

zavarovalnici pred pravdo, ostale dokaze pa je kot nepotrebne

Pritožbeno sodišče najprej ugotavlja, da sodišče prve stopnje zmotno

razlaga zavarovalno pogodbo, katere del predstavljajo pogoji

zavarovanja avtomobilske odgovornosti AO-92 (priloga B2). Uvodoma je

treba pojasniti, da gre v tem primeru za zavrnilno pogodbo, ki jo je

treba obravnavati tako po določbah Zakona o obligacijskem razmerju,

ki je v tem času veljal, kot po določbah Zakona o obveznih

zavarovanjih v prometu (Ur. l. RS, št. 70/94). Sodišče prve stopnje

je ugotovilo, da je bil tožnik sopotnik. Če je to res, tedaj

zavarovalnica nasproti oškodovancu ne more uveljavljati ugovorov, ki

jih ima proti svojemu zavarovancu, ker ta ni ravnal po zakonu,

zavarovalni pogodbi ali zavarovalnih pogojih. V konkretnem primeru se

3. člen pogojev, na katere se sklicuje sodišče prve stopnje (izguba

zavarovalnih pravic) nanaša na izgubo zavarovalnih pravic zavarovanca

(oseba, kateri premoženjski interes je zavarovan in to je voznik), ne

pa na pravice tretje osebe, kar je sopotnik. V primerih iz 3. člena

zavarovalnih pogojev mora zavarovalnica plačati oškodovancu

odškodnino, nato pa ima proti zavarovancu, ki je ravnal v nasprotju z

zavarovalnimi pogoji, pravico do regresa po 2. odstavku 7. člena

Zakona o obveznih zavarovanjih v prometu. Če je torej sodišče prve

stopnje ugotovilo, da je tožnik sopotnik, je podano zavarovalno

kritje oziroma je tožnikova škoda vključena v avtomobilsko

zavarovanje proti tretji osebi, vendar je v tem primeru podan regres

Vendar ima pritožba prav, ko opozarja, da je v konkretnem primeru

ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljno, da bi bilo možno

sklepati o pravilni uporabi materialnega prava. Sodišče prve stopnje

ni izvedlo predlaganih dokazov o tem, kako je prišlo do tožnikove

poškodbe. Tožeča stranka je v pritožbi trdila, da je bila na

prikolici, ko se je traktor začel samodejno premikati in drseti po

klancu navzdol. Tožnik zaslišan kot stranka pa je izpovedal, da je

pripeljal traktor do lese, nato zapustil traktor, ker je šel na

potrebo. Nato se je traktor začel premikati, tožnik pa naj bi stekel

za traktorjem ob prikolici in je želel skočiti na traktor, da bi ga

ustavil, ko ga je zagrabilo desno kolo in ga vrglo vznak in je padel

na hrbet. Tožena stranka pa je med postopkom dokazovala, da je bil

tožnik voznik vozila in da je zato njegova škoda izključena tako po

določbah Zakona o obveznem zavarovanju v prometu kot po zavarovalnih

pogojih. Pri tem je tožena stranka predlagala vrsto dokazov, ki jih

sodišče prve stopnje ni izvedlo, ker je ugotovilo, da je bil tožnik

sopotnik, ki se je prevažal na nedovoljenem delu vozila.

Pritožbeno sodišče pa ugotavlja, da je za pravilno uporabo

materialnega prava treba izvesti vse predlagane dokaze. Pri tem bo

pombno ugotoviti, kdo je bil voznik in kako se je tožnik poškodoval.

Če se bo izkazalo, da je bil voznik tožnikov tast, ki vozila ni

zadosti zavaroval, vozilo pa je nato začelo drseti navzdol, bo

pomembno ugotoviti, kje je v tem trenutku bil tožnik. Če je bil na

prikolici in ga je vrglo na tla, gre za položaj sopotnika, katerega

škoda je krita, vendar ima tožena stranka v tem primeru regres proti

vozniku. Če pa se bo ugotovilo, da je bil v trenutku drsenja toinik

na tleh oziroma poleg traktorja, da pa je škoda nastala, ko je skušal

traktor rešiti, tudi ne bo mogoče govoriti o položaju voznika, ampak

tretje osebe, ki rešuje nastalo situacijo. V tem primeru ne bi imel

položaja sopotnika, ampak tretje osebe, ki rešuje traktor (torej ni

voznik traktorja). Če pa se bo ugotovilo, da je bil voznik traktorja,

ki je malomarno zavaroval vozilo, ki je nato pričelo drseti in ga je

skušal ustaviti, pa ima položaj voznika, katerega zahtevki so tako po

Zakonu o obveznih zavarovanjih v prometu kot po zavarovalnih pogojih

Pritožba napada tudi sodbo iz razloga, ker je ugotovila, da je

tožnikov zahtevek zastaran po 2. odstavku 376. člena ZOR, ker je

petletni objektivni rok potekel (škodni rok je bil 1.8.1995, tožba je

bila vložena 31.8.2000). Pritožba meni, da je treba v konkretnem

primeru ugotoviti, da je škoda nastala in da teče škoda od tistega

dne dalje. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da res ni v vseh primerih

nujno šteti , da je dan škodnega dogodka tudi dan nastanka škode, ne

da bi se natančno ugotovilo, ali je škoda nastala takoj ali je škoda

nastala kasneje. Absolutno zastaranje odškodninskega zahtevka po 2.

odstavku 376. člena ZOR teče od tedaj, ko je škoda nastala (primerjaj

tudi sklep Vrhovnega sodišča RS II Ips 834/93). Res pa je, da je

možen položaj, ko je absolutni zastaralni rok potekel in je terjatev

zastarana ne glede na to, da subjektivni rok še ni potekel (primerjaj

tudi komentar sedanjega 352. člena OZD, GV založba, Ljublajna 2003,

str. 478). Pritožba nima prav, ko meni, da je pomemben le subjektivni

Ker je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje

nepopolno ugotovljeno, je bilo treba na podlagi 355. člena ZPP sodbo

razveljaviti in vrniti sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. Izrek

o pravdnih stroških temelji na določbi 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.