TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba I Cpg 695/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-07

pritožbeni razlog - zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja

Stranke morajo navajati dejstva in predlagati dokaze za svoje trditve. Sodišče ni dolžno pozivati stranke, kakšne dokaze naj predloži. Stvar vsake stranke je, da sama predloži ustrezne dokaze za svoje trditve.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku in toženi stranki naložilo, da mora plačati tožeči stranki vtoževani znesek z zamudnimi obrestmi in ji plačati še pravdne stroške. Proti sodbi se je tožena stranka pritožila in smiselno uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in ponovno sojenje v zadevi. Drugopis pritožbe je bil vročen tožeči stranki, ki odgovora na pritožbo ni vložila. Pritožba ni utemeljena. Sodišče druge stopnje ugotavlja, da je sodišče prve stopnje glede na trditve pravdnih strank in na podlagi predloženih dokazov ugotovilo dejansko stanje v zadostnem obsegu in pravilno. Stranke morajo navesti vsa dejstva, na katera opirajo zahtevke oziroma nasprotujejo zahtevkom nasprotne stranke in predlagati dokaze, s katerimi ta dejstva dokazujejo (prvi odstavek 7. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP in 212. člena ZPP). Sodišče je dolžno soditi v zadevi, ni pa dolžno strank pozivati, kakšne dokaze naj predložijo. Stvar vsake stranke je, da sama predloži ustrezne dokaze za svoje trditve, zato pritožnica neutemeljeno zatrjuje, da bi jo sodišče moralo opozoriti, da njeni predloženi dokazi niso popolni. Neutemeljena je tudi pritožbena trditev, da pritožnica ni bila obveščena, da bo dne 7.3.2000 glavna obravnava. Iz zapisnika o glavni obravnavi z dne 11.2.2000 je razvidno, da je s svojim podpisom toženka potrdila, da je seznanjena s tem, da bo naslednja obravnava dne 7.3.2000 in da se je odpovedala temu posebnemu pisnemu vabilu. Pritožbene trditve so tako neutemeljene. Na podlagi zatrjevanih dejstev in predloženih dokazov je sodišče na ugotovljeno dejansko stanje materialno pravo pravilno uporabilo, ko je tožbenemu zahtevku ugodilo. Sodišče druge stopnje tudi ni našlo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, zato je pritožbo zavrnilo in na podlagi 353. člena ZPP potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 36/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-13

sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine - neobrazložen ugovor - opomin

Upnik pred vložitvijo predloga za izvršbo ni dolžan dolžnika opominjati na njegovo obveznost, ki tudi sicer ne nastane z opominom.

Ugovor se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je štelo ugovor proti sklepu o izvršbi (na podlagi verodostojne listine) za neutemeljen, zato ga je poslalo sodišču druge stopnje, da o njem odloči kot o pritožbi. V pravočasnem ugovoru je dolžnik navedel, da je pričakoval opomin pred tožbo, saj bi v tem primeru imel možnost reagirati in uporabiti kakšno drugo obliko izvensodnega dogovora. Ugovor ni utemeljen. Po 2. odst. 53. čl. v zvezi s 1. odst. 61. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) mora biti ugovor obrazložen. Dolžnik mora navesti dejstva, s katerimi ga utemeljuje, in predložiti dokaze, sicer se ugovor šteje za neutemeljen. Dolžnikova navedba, da ni prejel opomina pred tožbo, ni pravno upošteven ugovorni razlog. Na podlagi 1. odst. 324. čl. Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR) pride namreč dolžnik v zamudo, če ne izpolni obveznosti v roku, ki je določen za izpolnitev. Če je bil dan, ko naj bi dolžnik izpolnil svojo obveznost, vnaprej določen, pride dolžnik v zamudo prvi naslednji dan, ko bi moral obveznost izpolniti. Tako upnik pred vložitvijo predloga za izvršbo dolžnika ni dolžan opominjati na njegovo obveznost, ki tudi sicer ne nastane z opominom. Sodišče prve stopnje je zato pravilno štelo, da je ugovor neobrazložen in s tem neutemeljen in ravnalo po 5. odst. 62. čl. ZIZ ter ugovor poslalo sodišču druge stopnje, da o njem odloči kot o pritožbi. Sodišče druge stopnje ob reševanju ugovora ni našlo bistvenih kršitev določb izvršilnega postopka (2. odst. 350. čl. v zvezi s 366. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP), oba v zvezi s 15. čl. ZIZ), na katere pazi po uradni dolžnosti. Zato je ugovor kot neutemeljen zavrnilo ter potrdilo zakonit in pravilen sklep o izvršbi (2. tč. 365. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ).

ZOR člen 324,  324/1,  324,  324/1.  ZIZ člen 53,  53/2,  61,  61/1,  62,  62/5,  53,  53/2,  61,  61/1,  62,  62/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 3/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-07

izvršba na premičnine - obvestilo o rubežu - brezuspešen poskus rubeža - ponovni rubež - ustavitev izvršbe

Obveščanje upnika o neuspešnem rubežu v ZIZ ni predvideno, zato je potrebno dikcijo zakona razlagati tako, da takšno obvestilo ni potrebno, še posebej glede na nedvoumno obveznost upnika po 3. odst. 82. čl. ZIZ, da se rubeža udeleži.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje. Upnik sam nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ustavilo izvršbo, ker upnik v trimesečnem roku ni sporočil novega naslova dolžnika niti predlagal ponovnega rubeža (2. odst. 88. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju - ZIZ). Upnik se je zoper sklep pravočasno pritožil in navedel, da mu sodišče ni vročilo sklepa, s katerim bi ga pozvalo k nadaljevanju izvršbe ter ga opozorilo na pravne posledice, če predloga ne bo podal. Pritožba ni utemeljena. ZIZ v 3. odst. 88. čl. določa, da se mora upnik obvezno udeležiti rubeža, sicer sodišče izvršbo ustavi, zato je upnika o času in kraju rubeža tudi potrebno obvestiti. Iz podatkov v spisu je razvidno, da se je rubeža dne 30.11.1999 udeležil upnikov pooblaščenec R A. d.o.o., S. (pooblastilo pripeto k list. št. 45), ki je tudi podpisal poročilo sodnega izvršitelja o neuspešnem rubežu z dne 30.11.1999 (list. št. 44 in 45). Evidentno je, da je bil upnikov pooblaščenec tako seznanjen z neuspehom rubeža ter vzroki le-tega, poleg tega pa je bil poučen tudi o pravnih posledicah, če v roku treh mesecev ne bo sporočil novega dolžnikovega naslova ali predlagal ponovnega rubeža (prim. poročilo o neuspešnem rubežu na list. št. 45). Ob tem sodišče druge stopnje zgolj dodaja, da je v nekaterih členih ZIZ predpisano obveščanje upnika o poteku postopka (napr. o času in kraju rubeža - 3. odst. 82. člena; o času in kraju dražbe - 5. odst. 93. člena; o tem, da ni znan dolžnikov novi delodajalec - 3. odst. 133. člena ZIZ). Obveščanje upnika o neuspešnem rubežu v ZIZ ni predvideno, zato je potrebno dikcijo zakona razlagati tako, da takšno obvestilo ni potrebno, še posebej glede na nedvoumno obveznost upnika po 3. odst. 82. čl. ZIZ, da se rubeža udeleži. Pritožnik sploh ne zatrjuje, da bi v okviru trimesečnega roka sporočil točen dolžnikov naslov oz. predlagal drugo dražbo, zato je sodišče prve stopnje ravnalo povsem pravilno, ko je izvršbo po 2. odst. 88. čl. ZIZ ustavilo. Ker pritožbeno sodišče tudi v okviru preizkusa izpodbijanega sklepa glede razlogov, na katere pazi po uradni dolžnosti (2. odst. 350. čl. Zakona o pravdnem postopku - ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ) ni ugovotilo kršitev, je pritožbo upnika na podlagi 2. točke 365. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep. Ker upnik s pritožbo ni uspel, mora sam nositi svoje stroške pritožbenega postopka (1. odst. 154. čl. v zvezi s 1. odst. 165. čl. ZPP in 15. čl. ZIZ).

ZIZ člen 34,  34/3,  82,  82/3,  88,  88/2,  34,  34/3,  82,  82/3,  88,  88/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 26/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-13

izvršilni stroški - predujem - ustavitev izvršbe

Upnik kljub opozorilu na posledico, predpisano v 3. odst. 38. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ), v danem roku predujma ni založil.

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ustavilo izvršbo, ker upnik ni v roku osmih dni založil predujma za izvršilne stroške. Upnik se je zoper sklep pravočasno pritožil in navedel, da predujma res ni založil, da pa je zaradi racionalizacije postopka dne 08.12.2000 vložil predlog za razširitev izvršilnega postopka na rubež in popis dolžnikove nepremičnine. Pritožba ni utemeljena. Iz podatkov v spisu (vročilnice pri redni št. 18) je razvidno, da je takratna pooblaščenka upnika sklep z dne 09.10.2000, s katerim ga je sodišče prve stopnje pozvalo k založitvi predujma, prejela dne 24.10.2000. Vendar upnik, kljub opozorilu na posledico, predpisano v 3. odst. 38. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ), v danem roku (8 dni) predujma ni založil. Sodišče prve stopnje je tako pravilno ugotovilo, da upnik v osmih dneh od vročitve sklepa predujma za izvršilne stroške ni založil, ter pravilno uporabilo določbo 3. odst. 38. čl. ZIZ in izvršbo ustavilo. Sodišče druge stopnje ob preizkusu izpodbijanega sklepa tudi ni našlo bistvenih kršitev določb izvršilnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti (2. odst. 350. čl. v zvezi s 366. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP), oba v zvezi s 15. čl. ZIZ). Zato je pritožbo zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo (2. tč. 365. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 48/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-20

predlog za izvršbo - pritožba dolžnika - plačilo terjatve

Dolžnik je v pritožbi navedel, da je upniku poravnal terjatev in obresti v celoti, vendar pa te trditve v postopku pred sodiščem prve stopnje ni navedel. Razen pavšalne trditve, da je terjatev plačana, dolžnik tudi ni predložil nobenega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da je bila terjatev plačana po nastanku izvršilnega naslova

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugovor dolžnika zavrnilo in odločilo, da ostane sklep o izvršbi v celoti v veljavi. Dolžnik se je zoper sklep pravočasno pritožil in navedel, da je upniku blago plačal ter poravnal obresti v celoti. Prosil je sodišče, da od upnika zahteva listine - dobavnice iz katerih bo razvidno za kaj gre in kdo je blago sprejel. Pritožba ni utemeljena. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da dolžnik v ugovoru ni navedel razlogov, ki bi preprečevali izvršbo in s katerimi bi lahko izpodbijal sklep o izvršbi na podlagi izvršilnega naslova (50. čl. Zakona o izvršilnem postopku (ZIP)). Z ugovornimi navedbami je dolžnik nasprotoval izvršilnemu naslovu (pravnomočni sodbi Okrožnega sodišča v Ljubljani, opr. št. 10 Pg 784/95-20 z dne 12.11.1997), pravilnosti in zakonitosti izvršilnega naslova pa sodišče v izvršilnem postopku ne preizkuša. Dolžnik je v pritožbi zoper izpodbijani sklep zopet navajal dejstva (glede dobavnic), ki se tičejo samega poslovnega razmerja iz katerega izvira izvršilni naslov. Vendar pa bi te navedbe, kot je v izpodbijanem sklepu ugotovilo že sodišče prve stopnje, lahko uveljavljal le v postopku, iz katerega izvira izvršilni naslov. Dolžnik je v pritožbi tudi zatrjeval, da je terjatev in obresti poravnal v celoti. Vendar pa tega v ugovoru ni zatrjeval. V pritožbi zoper sklep o zavrnitvi ugovora ni mogoče navajati drugačnega dejanskega stanja kot v ugovoru, saj pritožbeno sodišče preizkuša izpodbijani sklep v tistih mejah in glede na takšno dejansko stanje, kot ga je imelo sodišče prve stopnje. Sodišče druge stopnje še dodaja, da razen pavšalne trditve, da je terjatev plačana, dolžnik ni predložil nobenega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da je bila terjatev plačana po nastanku izvršilnega naslova, zato teh trditev tudi ni bilo mogoče upoštevati kot ugovor po izteku roka (1. odst. 56. čl. sedaj veljavnega Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ)). Ker sodišče druge stopnje ob reševanju pritožbe tudi ni našlo bistvenih kršitev določb izvršilnega postopka (2. odst. 350. čl. v zvezi s 366. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi s 15. čl. ZIZ), na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo dolžnika na podlagi 2. tč. 365. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 207/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-01

Stranka je v postopku po zakonu lahko oproščena le plačila sodnih taks, torej določilo 5. odst. 28. čl. ZJSRS pomeni specialen predpis v skladu s 3. odst. 11. čl. ZST, oprostitev plačila sodnih stroškov pa pomeni oprostitev plačila sodnih taks. Stranka, ki je oproščena plačila sodnih taks, pa ni oproščena tudi drugih stroškov postopka (predujema za stroške izvršitelja).

s k l e n i l o : Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je določilo izvršitelja in upniku naložilo, da v 8 dneh založi predujem na njegov žiro račun v znesku 62.000,00 SIT. Upnik se je zoper sklep pravočasno pritožil. Navaja, da je sodišče prve stopnje spregledalo, da je upnik oseba javnega prava, ki deluje na podlagi določil Zakona o jamstvenem in preživninskem skladu RS (v nadaljevanju ZJSRS). Po 28. čl. ZSJRS je sklad kot upnik v postopkih za poplačilo terjatev oproščen sodnih stroškov. Sodišče prve stopnje je torej odredilo obveznost plačila predujma, ne da bi upoštevalo to določila zakona. Predlaga, da se drugi odstavek izpodbijanega sklepa razveljavi. Pritožba ni utemeljena. Po določilu 5. odst. 28. čl. ZJSRS je sklad v postopkih za poplačilo terjatev, ki preidejo nanj, oproščen plačila sodnih stroškov. Kaj so sodni stroški, ne opredeljuje niti ZJSRS niti Zakon o izvršbi in zavarovanju (v nsadaljevanju ZIZ) niti Zakon o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), ki sicer vsebinsko opredeljuje stroške postopka oziroma pravdne stroške kot izdatke, ki nastanejo med postopkom ali zaradi postopka (1. odst. 151. čl. ZPP). Iz 168. čl. ZPP izhaja, da je stranka lahko oproščena stroškov postopka, kar obsega oprostitev taks, oprostitev predujma za stroške prič, izvedencev, ogledov in sodnih oglasov, torej tudi predujma za izvršitelja (1. in 2. odst. 168. čl. ZPP) ali le stroškov sodnih taks (3. odst. 168. čl. ZPP). Zakon o sodnih taksah (v nadaljevanju ZST) upnika - Jamstveni in preživninski sklad RS ne oprošča plačila sodnih taks, dopušča pa, da se sodne takse ne plačajo v primeru, kadar to določa poseben zakon (11. čl. ZST). Taka ureditev kaže, da je stranka v postopku po zakonu lahko oproščena le plačila sodnih taks, torej določilo 5.odst. 28. čl. ZJSRS pomeni specialen predpis v skladu s 3. odst. 11. čl. ZST in torej oprostitev plačila sodnih stroškov pomeni oprostitev plačila sodnih taks. Ker pa stranka, ki je oproščena plačila sodnih taks, ni oproščena tudi drugih stroškov postopka, je upnik dolžan založiti predujem za stroške izvršitelja skladno s sklepom sodišča prve stopnje. Upnikovo pritožbo je zato pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo sklep prve stopnje (2. tč. 365. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ).

ZST člen 11,  11/3,  11,  11/3.  ZJSRS člen 28,  28/5,  28,  28/5.  ZIZ člen 289,  289.  ZPP člen 155,  168,  155,  168.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 31/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-07

dodatni sklep o dedovanju - pozneje najdeno premoženje

Pozneje najdeno premoženje je zapuščinsko sodišče razdelilo zakonitim dedičem enako kot v prvem sklepu o dedovanju. Pritožnika sta v prvem postopku že sprejela dediščino in ker delna odpoved dediščini ni mogoča, ne moreta nasprotovati dedovanju preostalega dela zapuščine.

Pritožbi se zavrneta in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

V zapuščinski zadevi po pokojni A. K. je prvostopno sodišče odločilo s sklepom o dedovanju opr. št.D 80/88-5 z dne 17.10.1988. Po pravnomočnosti tega sklepa se je našlo še dodatno premoženje, zato je prvostopno sodišče izdalo dodatni sklep o dedovanju opr. št. D 80/88-12 z dne 1.12.1999. V njem je odločilo, da spadajo v zapuščino tudi nepremičnine, vpisane v vl. št. 58 k.o. .... do 2/480. Odločilo je, da te nepremičnine dedujejo vsak do 1/3 zakoniti dediči P. K. (roj. 14.2.1917), P. K. (roj. 21.12.1950) in A. O. (roj. 18.3.1956). Proti sklepu o dedovanju se pritožujeta dediča P. K. (rojen 21.12.1950) in A. O. (roj. 18.3.1956), vsak s svojo pritožbo. V pritožbah, ki sta enaki, navajata, da je P. K. (rojen 14.2.1917) dne 2.6.1999 umrl, nadalje pa menita, da nista upravičena do deležev, ker se je njuna mati A. K. leta 1950 odpovedala dedovanju po svoji materi M. J.. Podpisala je tudi odpisno dovoljenje. Pritožbi nista utemeljeni. V obravnavanem primeru gre za pritožbo proti dodatnemu sklepu o dedovanju. S tem sklepom je prvostopno sodišče odločilo o dedovanju po pravnomočnosti prejšnjega sklepa o dedovanju (z dne 17.10.1988) najdenega premoženja, to je nepremičnine v vl. št. 58 k.o. ..... Za take primere je v 221. členu Zakona o dedovanju (ZD) določeno, da sodišče razdeli pozneje najdeno premoženje z novim sklepom na podlagi prejšnjega sklepa o dedovanju. Prvostopno sodišče je tudi storilo in enako kot v prvem sklepu o dedovanju po pokojni A. K. določilo za dediče na podlagi zakona P. K. starejšega, P. K. mlajšega in A. O., vsakega do 1/3. Pritožnika navedenemu nasprotujeta, češ da se je pokojna A. K. odpovedala dedovanju že leta 1950, vendar iz podatkov zemljiške knjige to ne izhaja. Zato je moralo prvostopno sodišče kot zapuščino upoštevati tudi nepremičnine v vl. št. 58 k.o. ..... Pritožnika sta v prvem postopku že sprejela dediščino in ker delna odpoved dediščini ni mogoča (1. odstavek 136. člena ZD), ne moreta nasprotovati dedovanju preostalega dela zapuščine. Ko sodišče odloči s sklepom o dedovanju, odloči o usodi celotnega zapustnikovega premoženja, ne glede na to, ali ga je obravnavalo v celoti ali ne in ne glede na to, ali je v celoti opisano v sklepu o dedovanju ali ne. Zato lahko z novim oziroma dodatnim sklepom o dedovanju, odloči glede dedovanja samo enako kot v prvem sklepu o dedovanju. Pokaže se torej, da je odločitev prvostopnega sodišča pravilna, obe pritožbi pa neutemeljeni. Zato je pritožbeno sodišče pritožbi zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo (2. točka 365. člena ZPP v zvezi s 163. členom ZD).

ZD člen 136,  136/1,  221,  221/1,  136,  136/1,  221,  221/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1142/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-01

Predlog za oprostitev plačila sodnih taks, ki ga stranka vloži po izdani sodbi, je prepozen ter jo sodišče zavrne.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom predlog tožnika za oprostitev plačila sodnih taks zavrglo, ker je bil prepozen. Predlog tožnika za oprostitev stroškov postopka tožene stranke pa je zavrglo kot nedovoljen. Proti sklepu se pritožuje tožnik. V laični vlogi, ki jo naslavlja kot "prošnjo", navaja, da je svojemu odvetniku dal vsa potrdila za mogočo oprostitev, ki pa so se nekje izgubila. Takrat je bila prisotna tudi njegova žena. Pritožba ni utemeljena. Pritožbeno sodišče v celoti soglaša z odločitvijo prvega sodišča in sprejema razloge izpodbijanega sklepa. Njegov predlog za oprostitev plačila sodnih taks je sodišče zavrglo zato, ker je bil objektivno prepozen. Razlogi, ki jih navaja pritožnik, so tako pravno nepomembni. 14. člen Zakona o sodnih taksah namreč jasno in nedvoumno določa, da sklep o oprostitvi plačila sodnih taks učinkuje od dneva, ko je pri sodišču vložen predlog za oprostitev. Iz tega razloga je tudi sama tožnikova vloga brezpredmetna, saj je vložil predlog po opravljenih pravdnih dejanjih ter se oprostitev plačila taks ne bi mogla raztezati na prav noben procesni akt, za katerega je stranka dolžna plačati sodne takse. Odločitev sodišča, da predlog zavrže kot prepozen, je zato pravilna in je pritožba v ničemer ne omaje. Pravilna pa je tudi odločitev sodišča, da zavrže predlog za oprostitev plačila stroškov postopka, saj o zadevi, o kateri je že pravnomočno odločeno, ni mogoče več ponovno odločati. Ker je pritožba neutemeljena, podani pa niso niti razlogi, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep potrdilo (2.točka 365. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 20/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-14

taksa - zastaranje pravice zahtevati plačilo sodne takse - zastaranje - nastanek taksne obveznosti

Medtem ko relativno zastaranje pravice zahtevati plačilo sodne takse prične teči s prvim dnem leta, po izteku leta, v katerem je taksna obveznost nastala, začne absolutno teči z dnem njenega nastanka.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugotovilo, da dolžnica kot taksna zavezanka ni pravočasno plačala takse za vknjižbo zastavne pravice ter takse za opomin. Na taksno obveznost jo je sodišče ustno opozorilo 27.11.1995 in ji nalog za plačilo takse vročilo 10.2.1998. Taksna zavezanka dolguje takso v znesku 170.205,00 SIT in kazensko takso v znesku 85.102,50 SIT. Sodišče prve stopnje je nadalje Agenciji RS za plačilni promet naložilo, naj z razpoložljivega dobroimetja taksnega zavezanca, ki ga ima na računu, prenese znesek 255.307,50 SIT na vplačilni račun sodnih taks. Proti takšnemu sklepu se je pritožila taksna zavezanka. Predlaga, naj sodišče druge stopnje sklep o prisilni izterjavi sodne takse razveljavi. Navaja, da je pravica zahtevati plačilo sodne takse že zastarala. Taksna obveznost za zgoraj navedeno dejanje je nastala dne 27.11.1995, ko je bil na naroku sklenjen sporazum. Sklep o izterjavi sodbe takse je bil izdan že po izteku štirih let od nastanka taksne obveznosti, ko je na podlagi Zakona o sodnih taksah že nastopilo absoluto zastaranje plačila sodnih taks. Podrejeno taksna zavezanka ugovarja tudi višini sodne takse, sklicujoč se na pravnomočno potrjeno prisilno poravnavo. Pritožba je utemeljena. Na podlagi 2. odstavka 9. člena Zakona o sodnih taksah (ZST, Ur. l. SRS, št. 1-1/90, in RS, št. 14/91 - 70/2000) zastaranje pravice zahtevati plačilo takse oziroma prisilno izterjavo takse nastane v vsakem primeru, ko potečejo štiri leta od takrat, ko je nastala obveznost za plačilo takse. Dolžnica je bila na podlagi 4. člena ZST dolžna plačati takso 27.11.1995, tako da je dne 28.11.1999 nastopilo absolutno zastaranje in je sodišče prve stopnje dne 20.12.1999 zmotno izdalo sklep za njeno prisilno izterjavo. Sodišče druge stopnje je zato pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep razveljavilo na podlagi 3. točke 365. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.