VSC sodba Cp 770/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-14

odškodninska odgovornost - objektivna odgovornost

Delo na višini velja praviloma za delo s povečano nevarnostjo, enako torej tudi delo na lestvi na višini. Da bi tožena stranka uspela s svojimi ugovori, da je tudi tožnik ravnal nepravilno, ko je sestopil z lestve, bi morala dokazati, da ni ravnal tako, kot bi v danih razmerah moral ravnati. Pri tem pa bi delovna organizacija morala tudi dokazati, da takšnega (nepravilnega) ravnanja o škodi ni mogla pričakovati in se njegovim posledicam ne izogniti.

Pritožbi tožene stranke se d e l n o u g o d i in se sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu s p r e m e n i tako, da se zavrne zahtevek še za nadaljnjih 300.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11. 1. 1999 dalje pa do plačila in se u g o d i zahtevku za 2,900.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11. 1. 1999 dalje pa do plačila.

Tožena stranka je dolžna plačati tožeči stranki 161.620,00 SIT stroškov pravdnega postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11. 1. 1999 dalje pa do plačila.

V preostalem delu se pritožba z a v r n e kot neutemeljena in se p o t r d i sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je dolžna plačati toženi stranki 21.675,00 SIT stroškov pritožbenega postopka v 15. dneh, da ne bo izvršbe.

Tožnik je s sodbo zahteval odškodnino zaradi poškodb, ki so mu nastale v delovni nesreči 14. 1. 1992 pri prekrivanju in opravljanju krovskih del, ko je prišlo do zanihanja lestve in je padel na tla ter utrpel zlom zapestja na roki, pretres možganov, poškodbo hrbtenice in močan udarec v nogo. Do nesreče je prišlo zaradi nepravilnih delovnih sredstev. Lestev naj bi bila previsoka in ne dovolj močno fiksirana.

Tožnik zatrjuje, da je tožena stranka odgovorna objektivno, ker naj bi šlo za povečano nevarnost zaradi dela na višini.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku in štelo, da je tožena stranka odgovorna na podlagi objektivne odgovornosti. Ugotovilo je namreč, da je bila lestev,po kateri je sestopal tožnik aluminijasta, da so jo delavci postavljali po potrebi, verjelo pa je tožniku, da si lestve ni postavil sam. Tako je štelo, da ni tožnik z ničemer soprispeval k nastanku škode,saj je pri svojem krovskem delu želel sestopiti po lestvi, ki mu jo je namestil drug delavec z namenom, da bi si prinesel ustrezno orodje.

Sodišče je nadalje še štelo, da je prišlo do nezgode zaradi slabe in nepravilno naslonjene lestve, ko se mu le-ta izmaknila in je padel v globino. Na gradbišču ni bilo vodje gradbišča in so delavci delali po navodilih vodja gradbišča s prejšnjega dne. Po padcu pa je bila lestev zamenjana. Sodišče je zaključilo, da je delo na višini 2,5 metra na strehi barake nevarno delo in da je bila lestev neprimerna ali celo neispravna. To da tožnik ni prosil drugega, da mu lestev pridrži, pa ne pomeni njegovega soprispevka, saj so vsi delavci delali brez pomoči drugega, ker je vsak imel svojo zadolžitev. Glede same višine pa je sodišče štelo, da je glede na poškodbe, ki jih je utrpel pravična odškodnina 3,200.000,00 SIT, presežni tožbeni zahtevek za 1,000,000 SIT pa je zavrnilo.O stroških je odločilo glede na uspeh v pravdi.

Tožeča stranka se zoper zavrnilni del sodbe ni pritožila in je le-ta postal pravnomočen, tožena stranka pa se je pritožila zoper obsodilni del sodbe in izpodbija tako odločitev o temelju zahtevka kot tudi glede višine. Uveljavlja pritožbena razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava.

Meni, da tožnik tega dne z lestve ni sestopal pravilno, ker je sestopal tako, da je imel hrbet obrnjen proti lestvi, čeprav bi moral biti proti lestvi obrnjen s prsmi. Ravno zaradi tega se mu je lestev premaknila in je padel. Tudi ni res, da bi kdo drug razen tožnika pred škodnim dogodkom premikal lestev, saj si je tožnik lestev postavil sam. Razen tega pa je lestev serijski proizvod podjetja A.

in je bila lestev brez napak, saj so jo ob delovni nezgodi tudi pregledali. Zato meni, da je tožnik izključni krivec za nastali škodni dogodek in ni podan temelj odgovornosti. Predlaga, da sodišče o njenih trditvah zasliši priče D. P. in I. Z.. Tako predlaga,da se pritožbi ugodi in da se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se zahtevek tožeče stranke zavrne, podredno pa, da se sodba razveljavi in vrne sodišču v ponovno obravnavanje. Priglaša tudi stroške pritožbenega postopka.

Iz razlogov sodbe sodišča prve stopnje izhaja, da je prišlo do poškodovanja tožnika na gradbišču, takrat ko je opravljal krovska dela na višini in je hotel sestopiti z 2,5 do 3 metre visoke strehe lesene barake. Pri sestopu se mu je lestev, ki je bila naslonjena, premaknila vstran tako, da je z nogo stopil mimo in padel 2,5 do 3 metre globoko in se poškodoval. Lestev je bila postavljena na betonsko ploščo kot podlaga in prislonjena k baraki,lestve pa pri sestopanju ni nihče varoval. Sodišče je zaključilo,da je lestev prislonil drug delavec,da je bila slabo in nepravilno prislonjena, zato se mu je izmaknila.Tožniku ni bilo treba prositi drugega delavca, da mu lestev pridrži, ker je vsak imel drugo zadolžitev.

Sodišče je nadalje štelo, da je tožnikovo delo na višini nevarno delo, aluminijasta lestev pa je bila očitno neprimerna ali celo neispravna, ker je drugače ne bi bilo treba zamenjati z drugo. Tako je sodišče zaključilo, da obstaja objektivna odgovornost delovne organizacije in da se le ta ni ekskulpirala v skladu z določbo čl.

Kriteriji za objektivno odgovornost so določeni v II. odst. 154. člena ZOR, ki določa, da se za škodo od stvari ali dejavnosti, iz katerih izvira večja nevarnost za okolico, odgovarja ne glede na krivdo. Po 173. členu ZOR velja domneva vzročnosti: šteje se, da škoda izvira iz te stvari oz. dejavnosti, razen če se dokaže, da ta ni bila vzrok. Ekskulpacijski razlogi pa so določeni v 177. členu ZOR: imetnik lahko dokaže, da je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca, ki ga ni mogel pričakovati ali se njegovim posledicam ne izogniti; deloma pa je prost odgovornosti, če je oškodovanec deloma kriv za škodo.

Delo na višini velja praviloma za delo s povečano nevarnostjo, enako torej tudi delo na lestvah na višini. Organizacije odgovarjajo za škodo, če dela na višini,ki je sicer nevarno, ne organizira tako, da zagotovi popolno varnost delavcem. Tako so razlogi sodbe sodišča prve stopnje pravilni.Pravilni pa so zaključki sodišča prve stopnje tudi o tem, da je štelo za dokazano, da je delavec po lestvi sestopal pravilno, saj se je sodišče prve stopnje pravilno oprlo na izpovedbo tožnika in mu tudi verjelo,tožena stranka pa za nasprotne trditve ni predložila nobenih dokazov. Sodišče prve stopnje pa je tudi pravilno zaključilo, da ni tožnik z ničemer zakrivil ali soprispeval k delovni nezgodi, oz pravilno štelo, da tožena stranka z ničemer ni dokazala razlogov iz 177. člena ZOR. Tožena stranka niti v svojih trditvah niti v pritožbi ne navaja nobenega od tistih razlogov, zaradi katerih bi sodišče lahko zaključilo,da je tožnik soodgovoren ali v celoti odgovoren za nastalo škodo. Sodišče je namreč pravilno zaključilo, da je tožnik sestopal po lestvi tako, kot je sam povedal in tudi pravilno zaključilo,da si lestve ni postavil sam, pač pa so lestev postavili drugi delavci. Pritožbeno sodišče o teh zaključkih sodišča prve stopnje ne dvomi. Da bi tožena stranka uspela s svojimi ugovori bi morala dokazati, da je tožnik ravnal nepravilno, ko je delal, da je nepravilno sestopal ali da ni ravnal tako, kot bi v danih razmerah moral ravnati. Pri tem pa bi delovna organizacija morala tudi dokazati, da takšnega ravnanja oškodovanca ni mogla pričakovati in se njegovim posledicam ne izogniti. Torej tudi če bi tožnik ravnal res nepravilno, pa je delovna organizacija to dopuščala oz. lahko pričakovala, ne bi bila prosta odgovornosti oz. tožnik ne bi bil kriv niti sokriv za nastali dogodek. Dolžnost delovne organizacije namreč je, da organizira delo tako, da mora delavec s potrebno delovno sposobnostjo ob normalni pazljivosti delati brez nevarnosti za svoje življenje. I. odst. 36. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Ur. list SFRJ, št. 60/89 in 42/90), ki se po ustavnem zakonu uporablja kot republiški predpis, določa, da mora organizacija zagotoviti potrebne pogoje za varstvo pri delu v skladu z zakonom in splošnim aktom oz. kolektivno pogodbo. V. odst. 44. člena Zakona o varstvu pri delu pa določa, da mora odgovorni delavec stalno nadzorovati ali delavec med delovnim procesom ravna po ustreznih varstvenih ukrepih, normativih, standardih in tehničnih predpisih in ali jih pravilno uporablja. Iz tega je razvidno, da je dolžnost delovne organizacije v zvezi z varstvom pri delu, da organizira varno delo in da izvaja tudi primerno kontrolo. V tem primeru pa je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da le-tega ni bilo, saj niti vodje gradbišča ni bilo takrat na gradbišču in so delavci sami začeli z delom. Zato delovna organizacija ne more zatrjevati niti dokazati, da je storila vse, da bi delo potekalo pravilno. Tako so zaključki sodišča prve stopnje o njeni celotni odgovornosti pravilni. Sodišče prve stopnje je namreč popolnoma in pravilno ugotovilo dejansko stanje in tudi pravilno uporabilo tiste določbe Zakona o obligacijskih razmerjih, ki urejajo objektivno odgovornost. Zato je pritožba tožene stranke v delu, ki se nanaša na temelj neutemeljena in jo je bilo potrebno zavrniti.

Delno pa je utemeljena pritožba tožene stranke glede višine odškodnine. Sodišče prve stopnje je nepravilno uporabilo materialno pravo, ko je določilo previsoko odškodnino tako za strah kot tudi psihične bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti.

Neutemeljena pa je pritožba v delu, ki se nanaša na določeno odškodnino za fizične bolečine in neugodnosti v zvezi z zdravljenjem,saj je odškodnina v višini 1,200.000,00 SIT primerna glede na težo poškodbe in glede na neugodnosti, ki jih je tožnik prenašal v zvezi z zdravljenjem. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da je imel tožnik kar 8 mesecev bolečin, saj so še 6 mesecev trajali zmerni občasni glavoboli. Tožnik pa je v zvezi z zdravljenjem imel kar precej neprijetnosti, zdravljenje pa je trajalo od 14. 1. 1992 pa do 30. 10. 1992. Glede na to je v skladu z določbo čl. 200 in 203 ZOR primerna odškodnina v določeni višini.

Previsoko pa je sodišče odmerilo odškodnino za strah v višini 200.000,00 SIT. Po mnenju pritožbenega sodišča je primerna odškodnina 100.000,00 SIT, saj tožnik ni imel tako hudih poškodb, da bi moral trpeti tako močan sekundarni strah. Tožnik je imel prelom desne podlahti v predelu zapestja ter lažji pretres možganov in lažji zvin vratnega dela hrbtenice, takoj je poiskal zdravniško pomoč in so mu jo tudi nudili, zato tudi ni mogel trpeti dolgotrajnega in zelo intenzivnega sekundarnega strahu. Pravilno pa je sodišče prve stopnje zaključilo, da je sekundarni strah v obliki zaskrbljenosti pri njemu obstajal približno 3 mesece. Glede na to je pritožbeno sodišče v tem delu sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je zavrnilo odškodninski zahtevek še za 100.000,00 SIT. Nekoliko previsoka pa je tudi odškodnina za psihične bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti. Sodišče prve stopnje je sicer pravilno ugotovilo vse težave in psihično trpljenje oškodovanca v zvezi z njimi kot tudi pravilno štelo,da je tožnik po poklicu tesar,da dela z rokami in da zato delo težje opravlja, preveč pa je upoštevalo določene okoliščine, ki izhajajo že iz časa pred nezgodo, na kar pravilno opozarja sama pritožba. Tožnik je namreč že v teku postopka navedel,da del na višini niti ne bi smel opravljati, ker se mu je včasih vrtelo, zato je sodišče prve stopnje sicer pravilno štelo, da tudi ta okoliščina izhaja iz nezgode, vendar pa je to okoliščino precenilo glede na takšno situacijo. Po mnenju pritožbenega sodišča je glede na vse to in ob tem, da je izvedenec navedel, da gre za 10 % zmanjšanje življenjskih aktivnosti ter ob upoštevanju starosti in poklica oškodovanca primerna odškodnina 1,600.000,00 SIT in je glede na to pritožbeno sodišče zavrnilo zahtevek še za nadaljnjih 2000.000,00 SIT z z zakonskimi zamudnimi obrestmi. V ostalem delu pa je pritožba tožene stranke neutemeljena.

Ker je pritožbeno sodišče delno spremenilo sodbo sodišča prve stopnje, je glede na uspeh v pravdi tudi ponovno odločalo o stroških postopka in ugotovilo, da je tožeča stranka uspela z zahtevkom 69 % in ji je sodišče priznalo torej glede na uspeh v pravdi potrebne stroške, katere je opisalo že sodišče prve stopnje. Toženi stranki pa je priznalo del stroškov pritožbenega postopka v breme tožeče stranke, saj je le-ta uspela s pritožbo 31 %. Sodišče pa je toženi stranki priznalo le potrebne stroške, to je stroške za sestavo pritožbe in za sprejem sodbe in poročilo stranki, ne pa tudi stroškov posveta s stranko, saj so ti stroški že vsebovani v sestavi pritožbe, kot tudi ne sodnih taks, ker jih tožena stranka ni specificirala.

ZOR člen 154,  154/2,  173,  177,  154,  154/2,  173,  177.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.