VSL sodba II Cp 30/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-03-08

V kolikor tožnik sam zakrivi, da so njegovi dohodki neustrezni, ker ne izkoristi potencialnih možnosti za boljši zaslužek, to dejstvo ne more vplivati na višino dosojene preživnine oz. je na zatrjevani podlagi (pre) nizkih dohodkov njeno znižanje neutemeljeno.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, s katerim je terjala znižanje določene preživnine, ki znaša po sodbi Temeljnega sodišča v Ljubljani, Enote v Ljubljani pod opr. št. VI P 569/92 z dne 28.12.1992 v zvezi z usklajevalnimi odločbami Centra za socialno delo 18.734,90 SIT, na 9.000,00 SIT mesečne preživnine od 1.9.1996 dalje. Sodišče je še odločilo, da je tožeča stranka dolžna povrniti toženi stranki za njene pravdne stroške 13.110,00 SIT. Proti sodbi se pritožuje tožnik iz vseh treh zakonitih pritožbenih razlogov, pri čemer predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe ter vrnitev zadeve v novo sojenje. Navaja, da je tožnik v prvostopnem postopku dokazoval, da so se zanj življenjske razmere glede na njegove dohodke poslabšale v tolikšni meri, da ogrožajo njegovo življenjsko eksistenco, z bremenom plačevanja preživnine v višini 18.734,90 SIT pa bi bil popolnoma odvisen od vzdrževanja drugih. Tožnik je dokazal, da nima redne zaposlitve, da ni zavezanec za prispevke iz dejavnosti in je tako odvisen le od priložnostnega dela, katerega rezultat ne dosega tistih finančnih sredstev oziroma dohodkov, ki jih je imel ob izdaji prvotne odločbe leta 1992. Zaključki prvostopnega sodišča pa so povsem nepravilni, prvostopno sodišče spremenjene okoliščine nepravilno ugotavlja tako, da izhaja iz osebnih dohodkov tožnika v času zaposlitve ob izdaji prve sodbe leta 1992, ne primerja pa jih s prejemki tožnika danes. Sodišče sploh ne ugotavlja, kakšne dohodke ima sedaj tožnik, zaradi česar je sodbo tudi nemogoče preizkusiti in gre v tem pogledu tudi za formalno kršitev zakona. Sodišče bi moralo na podlagi nesporno ugotovljenega dejanskega stanja ugotoviti, da tožnik sploh nima rednih dohodkov in to ne po svoji krivdi. Trditev prvostopnega sodišča, da bo tožnik moral poskrbeti za dohodke, pa je prazna fraza, neuporabljiva v tem postopku, dejstvo, da ima tožnik lastno stanovanje, ki mu ga je podarila mati, pa nalaga tožniku le še dodatno obremenitev, saj mora to vzdrževati in biti s tem odvisen od podpore drugih zaradi pomanjkanja sredstev za življenje. Pritožba ni utemeljena. Kljub obširno izvedenemu dokaznemu postopku so razlogi izpodbijane sodbe resda skopi, čeprav v nasprotju s pritožbenim zatrjevanjem prvostopno sodišče, ob pravilnem razumevanju njegovih razlogov, le ugotovi pravno relevantna dejstva. Tako se izkaže, da je relevantno dejansko stanje v sodbi dovolj ugotovljeno, kljub že navedeni skromnosti razlogov, glede odločilnih dejstev pa se sodbo tudi da preizkusiti. Ne drži namreč pritožbeni očitek, da prvostopno sodišče spremenjenih okoliščin ni ugotovilo, ker ni opravilo primerjave dohodkov tožnika v času določitve preživnine in v sedanjem času, ko zahteva znižanje preživnine, pač pa naj bi pri svoji odločitvi izhajalo le iz osebnih dohodkov tožnika v času izdaje preživninske sodbe v letu 1992. Pritožba ima sicer prav, da sodišče, ki je dokazni postopek glede vseh dohodkov toženca popolno izpeljalo, iz neznanega razloga sicer v razlogih direktno ne ugotovi in oceni kakšne dohodke ima tožnik danes, kljub temu pa je odločitev, temelječo na primerjavi zaslužka tožnika v letu 1992 in v sedanjem času, mogoče preizkusiti z logično interpretacijo sledeče sodbene ugotovitve: "povprečni dohodek bi torej po današnjem tečaju znašal okoli 29.000,00 SIT (pred tem sodišče opravi natančen izračun zaslužka tožnika v času določitve preživnine po sedanjih vrednostih)in ker tožeča stranka drugačnih dohodkov ni dokazovala, je sodišče tako ugotovilo, da se okoliščine na strani tožeče stranke v tem času niso bistveno spremenile." S tem torej, ko je sodišče zapisalo, da tožeča stranka "drugačnih dohodkov", s čimer so mišljeni dohodki v sedanjem času, ni dokazovala, zaradi česar sodišče ugotavlja, da se okoliščine (glede dohodkov) na strani tožeče stranke v tem času niso bistveno spremenile, torej sledi iz obrazložitve sodbe razvidnim navedbam tožnika, da njegov sedanji zaslužek znaša mesečno povprečno cca 30.000,00 SIT ter da nima nikakršnih drugih dohodkov. Sodišče je sicer glede na izveden dokazni postopek imelo podlago to tožbeno trditev dokazno ugotoviti in oceniti, česar ni storilo, vendar ta dejanska pomanjkljivost ne more iti v škodo tožniku, saj sodišče očitno sledi njegovim tožbenim navedbam glede dohodka (zgolj) 30.000,00 SIT. Da je temu tako, govori tudi zaključek sodišča, ko ugotavlja, da torej ni razlike med 29.000,00 SIT (po sedanji vrednosti dohodka iz leta 1992) in 30.000,00 SIT sedanjega dohodka, kar izrazi z besedami, da se okoliščine na strani tožeče stranke niso bistveno spremenile (od časa določitve preživnine). Neutemeljena je torej pritožbena navedba, da finančni rezultat tožnikovega priložnostnega dela ne dosega tistih finančnih sredstev oziroma dohodkov, ki jih je imel ob izdaji prvotne odločbe leta 1992. Ob tem, ko prvostopno sodišče sledi navedbam samega tožnika, da njegov osebni dohodek znaša mesečno povprečno cca 30.000,00 SIT, pravzaprav ni pravno pomembno ali ima tožnik stalno zaposlitev ali ne. Dejstvo pa je, da so se v obdobju od leta 1992 do sedaj življenjski stroški zvišali, kot pravilno ugotavlja prvostopno sodišče ne samo za toženo, pač pa tudi za tožečo stranko, kar je tudi rezultiralo v valorizirani preživnini, ki sedaj znaša 18.734,90 SIT, torej približno enkrat več kot ob njeni določitvi. Temu zvišanju življenjskih stroškov pa ni sledilo zvišanje tožnikovega zaslužka, na kar (tudi) opozarja v pritožbi, vendar se pritožnik moti, ko očita prvostopnemu sodišču, da ni ugotovilo, da tožnik nima rednih (za razumeti je višjih) dohodkov in to ne po svoji krivdi. Prvostopno sodišče je namreč s tem, ko v svoji odločitvi zapiše", da so v skladu z določilom 1. odst. 123. čl. ZZZDR starši dolžni preživljati svoje otroke ter da je tožnik v svojem najbolj produktivnem življenjskem obdobju, da je mlad moški, da ima poklic, zaradi česar sodišče ne dvomi v možnosti tožnikovega ukvarjanja s pridobitno dejavnostjo, poleg tega pa je glede na obveznost do mladoletne hčere, ki ima prednost pred ostalimi obveznostmi, to tudi dolžan početi", resda nekoliko nedorečeno, tožniku povedalo, da je sam "kriv", da ne zasluži več oziroma, toliko, da bi zmogel plačevati določeno preživnino. Zakaj naj bi bila trditev prvostopnega sodišča, da bo tožnik moral poskrbeti za ustrezne dohodke, prazna fraza in neuporabljiva v tem postopku, pritožba ne pojasni, pritožbeno sodišče pa takšno razmišljanje tožnika odklanja kot izrazito neprimerno. Pravno pomembna je le ugotovitev, da na strani tožnika obstajajo potencialne možnosti zaslužka (še za druge delodajalce oz. za drugo vrsto del), v kolikor pa se jih tožnik ne posluži, to na obravnavano odločitev ne more imeti nobenega vpliva. Tudi razmišljanje tožnika o tem, da ima z lastniškim stanovanjem same stroške, kar po tožnikovo zopet znižuje njegov standard, je tako življenjsko kot pravno zgrešeno, saj stanovanje v velikosti od 70 do 80 m2 predstavlja določeno premoženje, ki ga tožnik lahko proda, zamenja za manjše, v celoti ali delno odda in si na ta način izboljša svoj finančni položaj. Ker je torej prvostopno sodišče dejansko stanje dovolj popolno ugotovilo in ker je na to ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo in ker tudi ni storilo niti uveljavljane kršitve določil pravdnega postopka po 13. tč. 2. odst. 354. čl. ZPP/77 niti ostalih po 2. odst. 354. čl. ZPP/77, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.