TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep III Cp 1997/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-19

neplačana taksa - fikcija umika tožbe zaradi neplačila takse

Ker je upnik sodne takse plačal v okviru 15 dnevnega roka po prejemu sklepa, ni mogoče šteti, da so izpolnjeni pogoji za umik predloga po 4. odst. 40. člena ZIZ.

Pritožbi se ugodi, sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje odločilo, da se šteje upnikov predlog za izvršbo umaknjen, zato se postopek izvršbe ustavi.

Proti sklepu se pritožuje upnik zaradi zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in v zvezi s tem zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je upnik plačal sodno takso dne 6.10.1999 ter položnico še istega dne s priporočeno pošiljko poslal na naslov sodišča v Kočevju. Prvostopno sodišče je preuranjeno izdalo sklep o umiku. Ne glede na to, da morebiti dokazilo o plačilu sodne takse ni prispelo v spis, bi se moralo pred izdajo sklepa o dejstvu (ne)plačila sodne takse prepričati z ustreznimi poizvedbami na računu sodnih taks.

Sodišče prve stopnje je odločitev o tem, da šteje upnikov predlog za izvršbo za umaknjen, oprlo na določbo 4. odstavka 40. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ), po kateri se šteje, da je upnik predlog za izvršbo umaknil, če sodne takse po predpisih o sodnih taksah ni plačal ob vložitvi predloga in tudi ne v naknadnem roku.

Iz pritožbi priloženih kopij listin pa izhaja, da je upnik takso za predlog plačal 6.10.1999, to je v okviru 15-dnevnega roka, ki ga je določilo sodišče prve stopnje s sklepom z dne 1.10.1999. Zato ni mogoče šteti, da so izpolnjeni pogoji za umik predloga po določbi 4. odst. 40. člena ZIZ. Zaradi kršitve navedenega določila se izpodbijani sklep razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek (3. točka 365. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s členom 15 ZIZ).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 2076/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-12

Ne drži dolžnikova navedba v ugovoru, da ni podane subjektivne identitete med upnikom v izvršilnem naslovu in izpodbijanem sklepu. Dolžnika, navedenega v izvršilnem naslovu, je prevzel P. M. d.d., zato je ta legitimiran kot dolžnik, da izpolni upnikovo judikatno terjatev.

Ugovor se zavrne in potrdi sklep o izvršbi.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje na predlog upnika za izvršbo na podlagi pravnomočne in izvršljive sodbe Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani z dne 19.11.1997, opr. št. I Pd 590/95 v zvezi s sklepom Višjega delovnega in socialnega sodišča z dne 26.2.1999, opr. št. Pd P 1918/97, dovolilo izvršbo s tem, da je dolžniku naložilo, da v naknadnem roku osmih dni sprejme upnika nazaj na delo in mu za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja vpiše delovno dobo v delovno knjižico, sicer mu bo sodišče izreklo denarno kazen v znesku 50,000.000,00 SIT.

Proti sklepu je dolžnik vložil ugovor iz vseh dovoljenih zakonitih razlogov s predlogom, da sodišče sklep o izvršbi razveljavi ter upnikov predlog kot neutemeljen zavrne. V pritožbi navaja, da se sklep o izvršbi ne nanaša na tisto pravno osebo, ki je navedena v izvršilnem naslovu. Gre za dejstvo, da ni podana subjektivna indentiteta med izvršilnim naslovom in izpodbijanim sklepom.

V odgovoru na ugovor upnik zavrača dolžnikove navedbe kot neutemeljene ter k odgovoru prilaga delni zgodovinski izpisek iz sodnega registra z dne 14.9.1999, iz katerega je razvidno, da je bila družba M. - T. d.d., pripojena k dolžniku in izbrisana iz sodnega registra. Upnik zato sodišču predlaga, naj dolžnikov ugovor zavrne kot neutemeljen.

Iz delnega zgodovinskega izpiska iz sodnega registra za obdobje od 1.1.1997 do 14.9.1999 z dne 14.9.1999 je razvidno, da je bila firma M.- T.d.d., ki je bila po izvršilnem naslovu tožena stranka - dolžnik, dne 11.3.1997 pripojena k P. M. d.d., to je k dolžniku, ki je naveden v predlogu za izvršbo. Ne drži torej dolžnikova navedba v ugovoru, da ni podane subjektivne identitete med izvršilnim naslovom in izpodbijanim sklepom. Dolžnika, navedenega v izvršilnem naslovu, je prevzel P. M. d.d., ta pa je sedaj legitimiran kot dolžnik, da izpolni upnikovo judikatno terjatev. Sodišče prve stopnje je torej pravilno štelo dolžnikov ugovor za neutemeljen, iz istega razloga ga je tudi pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep.

ZIZ člen 24,  24/2,  58,  58/3,  24,  24/2,  58,  58/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2006/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-12

plačilo takse - procesna predpostavka - potrdilo o plačilu sodne takse

Plačilo takse je po določbi 4. odst. 180. člena ZPP/99 procesna predpostavka za odločanje sodišča. Po navedeni določbi se tako domneva, da je bila tožba umaknjena, če taksa niti v naknadnem roku ni bila plačana, česar pa v konkretnem primeru ni mogoče zaključiti. Pritožbi je namreč tožeča stranka predložila dokazilo o tem, da je dolgovano takso plačala peti dan od prejema opomina.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugotovilo, da se tožba šteje za umaknjeno in je zato pravdni postopek v tej zadevi ustavilo.

Zoper ta sklep se je pritožila tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov. Navedla je, da je bil razlog za izdajo izpodbijane odločbe neplačilo takse za vloženo tožbo. Tožeči stranki je bil vročen opomin za plačilo sodne takse, ki jo je poravnala dne 2.10.1999 preko Dolenjske banke d.d. Novo mesto, in sicer v višini 55.000,00 SIT. V dokaz svojih navedb je tožeča stranka pritožbi priložila kopijo položnice (priloga A8). Navedla je še, da je po pooblaščencih dne 7.10.1999 o plačilu dolgovane takse obvestila tudi sodišče, v dokaz tej navedbi pa je pritožbi priložila fotokopiji oddajne knjige in potrdila Pošte Novo mesto ter fotokopijo "knjige odposlane pošte" (priloga A9).

Prvi odstavek 180. člena ZPP/99 med drugim določa, da se mora tožbi priložiti potrdilo o plačilu dolžne sodne takse. Sodišče prve stopnje je v tej zadevi tožeči stranki poslalo opomin, da plača predpisano takso za tožbo, saj tožbi to potrdilo ni bilo priloženo, ob tem pa jo je tudi opozorilo na posledice morebitnega neplačila takse v postavljenem roku (prim. 4. odst. 180. člena ZPP/99). Ker ni prejelo zahtevanega dokazila o plačilu sodne takse, je po preteku roka štelo, da je tožeča stranka tožbo umaknila.

Plačilo takse je po določbi 4. odst. 180. člena ZPP/99 procesna predpostavka za odločanje sodišča. Po navedeni določbi se tako domneva, da je bila tožba umaknjena, če taksa niti v naknadnem roku ni bila plačana, česar pa v konkretnem primeru ni mogoče zaključiti.

Pritožbi je namreč tožeča stranka predložila dokazilo o tem, da je dolgovano takso plačala peti dan od prejema opomina z dne 24.9.1999, na kar je tudi utemeljeno opozorila v svoji pritožbi, ki ji je tudi priložila potrdilo o plačilu dolgovane takse (priloga A 8 v spisu).

V konkretnem primeru tako (zaradi plačila predpisane takse za tožbo po opominu) ni mogoče uporabiti fikcije o umiku tožbe iz 4. odst.

180. člena ZPP/99. Zato je bilo potrebno pritožbi ugoditi, izpodbijani sklep razveljaviti in zadevo vrniti prvostopnemu sodišču v nov postopek (po 3. točki 365. člena ZPP/99).

ZPP člen 180,  180/1,  180/4,  180,  180/1,  180/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cp 909/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-26

Ker je tožena v zamudi z izpolnitvijo obveznosti, mora plačati zamudne obresti.

Pritožba se zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje tožbenemu zahtevku tožeče stranke ugodilo in razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati zakonite zamudne obresti mesečno od zneskov preživninskih obveznosti, od 11.11.1993 do 11.8.1998 do plačila, vse v 15 dneh. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti pravdne stroške v višini 26.220,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodne odločbe dalje do plačila, v 15 dneh. Tožnika pa je oprostilo plačila sodnih taks.

Zoper to sodbo se je pritožila tožena stranka. V pritožbi navaja, da sodišče prve stopnje ne upošteva njegovih ponudb. Zaradi ponudb je jasno, da se ne izogiba svojim dolžnostim. Tožnik je v letu 1998 postal diplomirani inženir in je zaposlen, Center za socialno delo pa je toženca o zvišanju preživnine obvestil dne 7.4.1999. Pritožba ni utemeljena.

Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna. Sodišče prve stpnje ni napravilo nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Dejansko stanje je popolno ugotovljeno in tudi odločitev je materialnopravno pravilna. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z razlogi izpodbijane sodbe.

Na podlagi 1. odst. 123. člena Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih so starši dolžni preživljati svoje otroke, če se redno šolajo, tudi po doseženi polnoletnosti. Kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, je toženec z izplačilom preživnine v zamudi oziroma je dejansko ne plačuje. Ker je toženi v zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti, je dolžan poleg glavnice plačati še zamudne obresti po obrestni meri, ki so določene v zakonu, na podlagi 277. člena Zakona o obligacijskih razmerjih. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ugotovilo vse za odločitev pomembne okoliščine in na podlagi tako ugotovljenih dejstev utemeljeno ugodilo tožbenemu zahtevku.

Tožena stranka v pritožbi neutemeljeno očita sodišču prve stopnje, da ni upoštevalo njegovih ponudb. Tožnik ima iz naslova neplačanih preživninskih obveznosti izvršilni naslov in tako torej pravico zahtevati preživnino v skladu s tem naslovom. Stvar dogovora pravdnih strank pa je morebiten drugačen dogovor. Zatrjevanje tožene stranke v pritožbi, da je sin v letu 1998 postal diplomirani inženir in da je zaposlen, ne vpliva na obravnavano odločitev sodišča prve stopnje, ker ima tožnik izvršilni naslov. Te svoje trditve in iz teh trditev izhajajoče pravice bo moral toženec uveljaviti v drugem postopku.

Tako je bilo pritožbo treba zavrniti ter v skladu z določbami člena 368 ZPP potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

Določbe ZPP/77 so bile v tej sodbi uporabljene glede na člen 498 ZPP/99.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 17/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-12

Vložnik je sporočil številko zadeve, na katero se nanaša njegova vloga, zato zavrženje vloge ni dopustno.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek in odločanje.

Sodišče prve stopnje je zavrglo vlogo A. L. z dne 28.5.1999, ker vlagatelj ni popravil vloge tako kot mu je bilo naloženo.

Proti sklepu se A. L. pritožuje. Navaja, da je 18.9.1999 pisno sporočil opravilno številko. Ni mu jasno, zakaj je sodišče vlogo zavrglo.

Sklep je bilo treba razveljaviti zaradi bistvene kršitve določb postopka po čl. 339/2 tč. 14 ZPP. Sklep je v nasprotju s podatki v spisu, zato ga ni mogoče preizkusiti. Iz obrazložitve izhaja, da je sodišče prve stopnje vlogo zavrglo zato, ker vložnik ni sporočil podatkov. Iz vloge A. L. na list. št. 3, redna št. 3 izhaja, da je 18.9.1999 sporočil, da se vloga nanaša na zadevo I 98/19182-010-11. Tako torej ni točna trditev o tem, da vložnik podatkov ni navedel.

Sodišče prve stopnje bo torej moralo upoštevati sporočilo, nato pa o stvari ponovno odločiti.

Pritožbi je bilo zato treba ugoditi, sklep razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje, da bo s postopkom nadaljevalo (čl. 365/3 ZPP).

ZPP (1977) člen 365,  365/3,  365,  365/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 838/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-19

Šteje se, da je vročitev opravljena tistega dne, ko je stranka odločbo sodišča dejansko prejela, če je na vročilnici napisan drug datum in ne datum dejanskega prejema odločbe.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek na plačilo 24.000,00 SIT s pripadki in je glede na tako odločitev naložilo tožeči stranki, da mora povrniti toženki njene pravdne stroške, ki jih je sodišče prve stopnje odmerilo na znesek 23.715,00 SIT.

Tožeča stranka je zoper sodbo vložila pritožbo iz vseh v zakonu predvidenih pritožbenih razlogov kot uveljavljanih. V njej obrazlaga svoje stališče zakaj meni, da odločitev sodišča prve stopnje ni pravilna. Pritožbenemu sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo spremeni in tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno pa, naj sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Iz vročilnice v spisu, pripete k listovni št. 44 izhaja, da naj bi pooblaščenka tožeče stranke prejela izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje dne 24.3.1999, vendar pa iz uradnega zaznamka sodišča prve stopnje na list. št. 39 izhaja, da je pooblaščenka tožeče stranke prejela izpodbijano sodbo že dne 23.2.1999, ker je to razvidno iz podpisa v knjigi pooblaščenke, ki je v vložišču. Na vročilnici je torej netočno zapisan dan vročitve, zaradi česar se šteje, da je bila tožeči stranki opravljena vročitev tistega dne, ko je pooblaščenka tožeče stranke izpodbijano odločbo dejansko prejela (6. odst. 149. čl. ZPP/77). Ker je torej pooblaščenka tožeče stranke prejela izpodbijano sodbo že dne 23.2.1999, pritožbo pa je vložila šele dne 6.4.1999, ni pomislekov, da je pritožba vložena prepozno, ker je bila vložena po preteku zakonskega roka zanjo (1. odst. 348. čl., 2. odst.

Prepozno pritožbo zavrže s sklepom predsednik senata (sodnik) sodišča prve stopnje (1. odst. 358. čl. ZPP/77). Ker v konkretnem primeru sodnik sodišča prve stopnje tako ni postopal, je moralo prepozno vloženo pritožbo zavreči pritožbeno sodišče (367. čl. ZPP/77).

V tem sklepu so bile uporabljene določbe ZPP, Ur. l. SFRJ št. 4/77 - 27/90 in RS št. 55/92 na podlagi 1. odst. 498. čl. ZPP, Ur. l. RS št.

ZPP (1977) člen 149,  149/6,  149,  149/6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sodba Kp 41/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-05

Ker je za kaznivo dejanje zapustitve poškodovanca v prometni nesreči brez pomoči po določbi prvega odstavka 329. člena Kazenskega zakonika (KZ) zapretena kazen zapora do enega leta, je možno izreči denarno kazen le z uporabo omilitvenih določil iz 2. točke 42. člena KZ v zvezi s 4. točko 43. člena KZ.

Pritožba okrožne državne tožilke se zavrne kot neutemeljena in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z zgoraj navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obd. L. S. spoznalo za krivega kaznivega dejanja zapustitve poškodovanca v prometni nesreči brez pomoči po prvem odstavku 329. člena Kazenskega zakonika (KZ). V skladu s 50. členom KZ mu je izreklo pogojno obsodbo, s katero mu je določilo kazen dva meseca zapora s preizkusno dobo enega leta, po prvem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) pa mu je naložilo plačilo stroškov kazenskega postopka in povprečnine.

Zoper to sodbo se je pritožila okrožna državna tožilka, in sicer zaradi odločbe o kazenski sankciji. Pritožbenemu sodišču predlaga, naj obdolžencu izreče namesto pogojne obsodbe primerno visoko denarno kazen.

Pregled zadeve na pritožbenem sodišču je pokazal, da je sodišče prve stopnje ob pravilnem vrednotenju podanih olajševalnih in obteževalnih okoliščin obd. L. S. izreklo povsem primerno kazensko sankcijo.

Okrožna državna tožilka je očitno spregledala, da je za kaznivo dejanje po prvem odstavku 329. člena KZ zapretena le kazen zapora do enega leta. Za tako kaznivo dejanje je sicer moč razen kazni zapora izreči tudi denarno kazen, vendar le pod pogoji iz 2. točke 42. člena v zvezi s 4. točko 43. člena KZ. Ob tem pa seveda ni moč spregledati, da sme sodišče uporabiti milejšo vrsto kazni le, če ugotovi, da so podane posebno olajševalne okoliščine, ki utemeljujejo izrek omiljene kazni. Ko se okrožna državna tožilka v pritožbi zavzema za izrek kazni namesto opozorilne sankcije, ker da bo pri obdolžencu dosežen namen kaznovanja samo z izrekom kazni, bi seveda bilo nevzdržno, da bi pritožbeno sodišče, če bi pritožbi hotelo ugoditi, moralo najprej ugotoviti obstoj posebno olajševalnih okoliščin, to pa bi nedvomno pomenilo zlorabo določb 42. in 43. člena KZ, ki sta namenjeni v korist obdolžencev in ne v njihovo škodo, za kar se v konkretnem primeru zavzema okrožna državna tožilka.

Ko torej uveljavljani pritožbeni razlog ni podan, in ker pritožbeno sodišče pri preizkusu napadene sodbe ni ugotovilo kršitev zakona iz 383. člena ZKP, ki bi jih moralo upoštevati po uradni dolžnosti, je bilo treba pritožbo okrožne državne tožilke zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sodbo sodišča prve stopnje - 391. člen ZKP.

Ker okrožna državna tožilka s pritožbo ni uspela, obdolžencu ni bilo naloženo plačilo stroškov pritožbenega postopka (drugi odstavek 98. člena ZKP).

KZ člen 42,  43,  329,  329/1,  42,  43,  329,  329/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 1561/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-24

Ker je po tretjem odst. 334. čl. ZPP umik pritožbe nepreklicen, je pritožbeno sodišče s tem sklepom le ugotovilo dejstvo umika.

Ugotovi se, da je tožena stranka pritožbo umaknila.

Zoper uvodoma citirano sodbo je tožena stranka vložila pritožbo.

Dne 18.2.2000 pa je pritožbeno sodišče prejelo vlogo pooblaščenca tožene stranke, s katero pritožbo umika. Ker je po tretjem odst. 334. čl. ZPP umik pritožbe nepreklicen, je pritožbeno sodišče s tem sklepom le ugotovilo dejstvo umika.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cpg 22/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-24

Iz zapisnika o naroku za preizkus terjatev je razvidno, da je bila upnikova terjatev preizkušena in da jo je stečajni upravitelj v celoti prerekal, zato je bil napotitveni sklep pravilno izdan.

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom napotilo upnika J.

J., da zaradi ugotovitve obstoja prijavljene terjatve v višini 11.766.628,80 SIT s pripadki v roku 15. dni od dneva vročitve sklepa začne postopek pred sodiščem oziroma drugim organom za njeno ugotovitev.

Proti sklepu se je upnik po svoji pooblaščenki pravočasno pritožil in uveljavlja pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava.

Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi.

Sodišče druge stopnje je pri preizkusu izpodbijanega sklepa v okviru pritožbenih razlogov ugotovilo, da je upnik sicer pravilno povzema določbe 142. in 143. člena ZPPSL, ko navaja, da se mora stečajni upravitelj izjaviti o vsaki prijavljeni terjatvi, ali jo prizna ali prereka, da enaka dolžnost velja tudi za izločitvene oziroma ločitvene pravice. Toda pritožnik zmotno zatrjuje, da stečajni upravitelj v tem primeru tega glede upnikove prijavljene terjatve ni storil. Iz zapisnika o naroku za preizkus terjatev z dne 19.1.2000 (glej zapisnik pod zap. št. 13), katerega sestavni del je seznam prijavljenih, priznanih in prerekanih terjatev, je razvidno, da je bila upnikova prijavljena terjatev v znesku 11.766.628,80 SIT preizkušena. Iz priloženega seznama z obrazložitvijo je jasno razvidno, da je bila terjatev preizkušena in da je stečajni upravitelj določno izjavil, da jo v celoti prereka (glej priloženi seznam k zapisniku o naroku za preizkus terjatev) in v obrazložitvi celo navedel razloge, zakaj je to storil.

Prijavljena terjatev je bila tako preizkušena in tudi v celoti prerekana, zato je stečajni senat ravnal skladno s 1. odstavkom 144. člena ZPPSL, ko je upnika napotil, da začne ustrezen postopek za ugotovitev obstoja prijavljene terjatve. Na ugotovljeno dejansko stanje je bilo materialno pravo pravilno uporabljeno. Zato je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in sklep potrdilo (2. točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZPPSL).

ZPPSL člen 142,  142/1,  144,  144/1,  142,  142/1,  144,  144/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 102/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-16

Upnik s pritožbeno trditvijo, da rubež ni bil uspešen, ker dolžnik ni bil naslovu, kjer je bil rubež poskušen, zmotno meni, da je pogoj za uspešnost rubeža dolžnikova navzočnost pri njem. Rubež se namreč po 4. odst. 82. člena ZIZ lahko opravi tudi v odsotnosti dolžnika. Upnik namreč lahko ponoven rubež predlaga kjerkoli, kjer bi bilo najti dolžnikove stvari oziroma stvari, ki jih ima dolžnik v posesti (primerjaj 1. in 2. odst. 83. člena ZIZ) in ne le na dolžnikovem naslovu.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z uvodoma cit. sklepom je prvostopno sodišče izvršbo na dolžnikove premične stvari ustavilo, ker rubež premičnin ni bil uspešen, upnik pa tudi v trimesečnem roku ni predlagal ponovnega rubeža.

V pritožbi zoper navedeni sklep upnik navaja, da rubež ni bil uspešen, ker dolžnika ni bilo na naslovu, saj je hiša prazna in odprodana. Sodni izvršitelj je upniku zagotovil, da bo pridobil nov naslov dolžnika in o tem upnika pisno obvestil, da bi upnik lahko predlagal ponovni rubež. Predlagal je, da "se izvršba nadaljuje".

Upnik je v svojem predlogu predlagal izvršbo z rubežem, hrambo in prodajo premičnin pri dolžniku na naslovu B., ali kjerkoli drugje.

Kot izhaja iz spisovnega gradiva, je sodišče rubež poskušalo opraviti na navedenem naslovu dne 31.5.1999. Na poskusu rubeža je bil navzoč tudi upnik. Slednji v pritožbi ne izpodbija ugotovljenega dejanskega stanja prvostopnega sodišča, da na navedenem naslovu ob poskusu rubeža ni bilo rubljivih stvari. Navaja celo, da je bila hiša na tem naslovu prazna, torej pritrjuje ugotovitvam sodišča, da premičnin, ki bi bile lahko zarubljene, ni bilo. Gre torej za dejanske okoliščine, ki so preprečevale izvršbo. Ker upnik v trimesečnem roku ni predlagal ponovnega rubeža, je sodišče imelo podlago za ustavitev izvršbe v 2. odst. 88. člena ZIZ. Upnik s pritožbeno trditvijo, da rubež ni bil uspešen, ker dolžnik ni bil naslovu, kjer je bil rubež poskušen, zmotno meni, da je pogoj za uspešnost rubeža dolžnikova navzočnost pri njem. Rubež se namreč po 4. odst. 82. člena ZIZ lahko opravi tudi v odsotnosti dolžnika. Nesprejemljivo in povsem irelevantno je zato pritožnikovo sklicevanje na obljubo sodnega izvršitelja, da bo po pridobitvi dolžnikovega naslova o njem obvestil upnika. Upnik namreč lahko ponoven rubež predlaga kjerkoli, kjer bi bilo najti dolžnikove stvari oziroma stvari, ki jih ima dolžnik v posesti (primerjaj 1. in 2. odst. 83. člena ZIZ) in ne le na dolžnikovem naslovu.

Ker so se izrecno uveljavljani pritožbeni razlog izkazali za neutemeljene, prvostopno sodišče pa ni zagrešilo ob reševanju pritožbe uradno upoštevnih bistvenih postopkovnih kršitev iz 2. odst. 339. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ, je bilo potrebno na podlagi 2. točke 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ pritožbo kot neutemeljeno zavrniti in potrditi sklep sodišča prve stopnje.

ZIZ člen 82, 82/4, 83, 83/1, 83/2, 88, 88/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.