TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep II Cp 105/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-02

dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Revizije ni v premoženjsko pravnih sporih, če vrednost spornega predmeta ne presega zneska 80.000,00 SIT. Isto velja, če tožnik v tožbi ni navedel vrednosti spornega predmeta.

Pritožba se zavrne in potrdi izpodbijani sklep.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrglo tožnikovo revizijo.

Proti sklepu se pritožuje tožnik, ki ne navaja posebej pritožbenega razloga, smiselno pa predlaga ustrezno razveljavitev izpodbijanega sklepa in izročitev spisov Vrhovnemu sodišču RS v odločanje o reviziji. Navaja, da se prvostopna sodnica spreneveda, da po uradni dolžnosti ne pomaga pravno neuki stranki in še posebej invalidu in da bi mu morala dodeliti potrebno pomoč, tudi po odvetniku s posebnim sklepom. Vsota tožbenega zahtevka nedvomno pride v poštev za revizijo, sama pravna sredstva tožnika pa so napisana v poljudnem jeziku in bi jih morala sodnica razumeti.

Sodišče prve stopnje je svojo odločitev o zavrženju revizije utemeljilo s tem, da niso podane predpostavke za dovoljenost revizije in sicer predpostavke iz 382. člena Zakona o pravdnem postopku iz leta 1977. Revizija namreč ni dovoljena v premoženjskopravnih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek nanaša na denarno terjatev, če vrednost spornega predmeta ne presega zneska 80.000,00 SIT. V danem primeru tožnik v tožbi ni označil vrednosti spornega predmeta, kar pomeni, da ni mogoče šteti, da njegova vrednost presega navedeni znesek. Iz teh razlogov, ki so enaki razlogom sodišča prve stopnje, je pritožbeno sodišče tožnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo pravilni sklep sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 382,  382/2,  382,  382/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 249/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-09

družba z omejeno odgovornostjo - Odgovornost družbenikov za obveznosti družbe - procesne obresti

Od dneva vložitve tožbe dalje tečejo zakonite zamudne obresti od obresti, nateklih od zapadlosti terjatve.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje tožencu naložilo, da tožeči stranki plača 2.731.636,40 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 6.3.1996 dalje ter ji povrne pravdne stroške v znesku 59.957,00 SIT s prav takimi obrestmi od izdaje prvostopenjske sodbe (23.10.1998) do plačila.

Toženec se proti sodbi pritožuje iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga, da se razveljavi in zahtevek v celoti zavrne. Navaja, da so vtoževani zneski obveznost družbe L. d.o.o., saj izhajajo iz pogodbe, s katero sta se tožeča stranka in družba L. leta 1994 dogovorili o njunih medsebojnih pravicah in obveznostih. Obveznost torej izhaja iz obdobja pred iztekom roka za uskladitev (31.12.1994).

Ker je torej obveznost po pogodbi, iz katere izhaja vtoževana terjatev, prevzela družba L. in je delno nastala pred 31.12.1994, toženec kot družbenik ni osebno odgovoren za vse obveznosti. Ker je obveznost nastala s pogodbo, ni pomembno, kdaj so posamezni računi zapadli v plačilo, pred ali po navedenem datumu. Obračun obresti bi mogel potekati najbrž od 6.3.1995 in ne 1996. Pritožnik še pripominja, da bo glede na hospitalizacijo po drugi kapi, potrebno dokumentacijo predložil naknadno.

Ob listinsko izkazanih odločilnih dejstvih, ki očitno tudi niso sporna, da se namreč družba L. d.o.o., katere edini ustanovitelj je bil toženec, do zakonsko določenega roka ni uskladila z določbami Zakona o gospodarskih družbah /ZGD, Ur. l. RS št. 30/93 - št. 84/98), je izpodbijana odločitev po presoji pritožbenega sodišča pravilna in zakonita. Nobenega dvoma namreč ni o tem, da je za tak primer v 6. odstavku 580. člena ZGD, ki ga prvo sodišče pravilno navaja in razlaga, določena sankcija prav dodatna, osebna odgovornost družbenikov za obveznosti do upnikov. Na kakšni podlagi so take obveznosti družbe nastale in kdaj so terjatve zapadle, pred ali po zakonsko določenem roku za vskladitev, ni odločilno. Bistveno je, da gre za obveznosti družbe do upnikov - te pa toženec tudi v pritožbi priznava - zato toženec kot edini lastnik družbe L. d.o.o. v zasebni lastni zanje odgovarja kot podjetnik, to je po določilu 1. odstavka 5. člena ZGD, z vsem svojim premoženjem. V zvezi s pritožbeno pripombo glede teka obresti je treba še pojasniti, da iz priloženega obračuna obresti (A3) sledi, da te dejansko tečejo od 17.3.1995 dalje, so pa do vložitve tožbe 6.3.1996 kapitalizirane in torej zajete v iztoževani glavnici ter od tega dne dalje procesno obrestovane, kar je v skladu z določilom 2. odstavka 279. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR).

Po povedanem in ko tudi ni našlo uradoma upoštevnih kršitev, je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo potrdilo (čl. 368 ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1817/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-26

Če tožnik sodno takso pravočasno plača, le sodišču ne pošlje dokazila, da je bila taksa plačana, tožba ne šteje za umaknjeno. Za tako opustitev namreč v zakonu ni predpisana sankcija, da šteje tožba za umaknjeno.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Pritožbeni stroški so nadaljnji pravdni stroški.

Sodišče prve stopnje je s sklepom odločilo, da šteje tožba za umaknjeno in se postopek ustavi. Tako je odločilo, ker tožeča stranka ob vložitvi tožbe ni plačala sodne takse za tožbo in tudi potem ne, ko je dne 16.9.1999 prejela opomin sodišča za plačilo sodne takse.

Zoper ta sklep se je pritožila tožeča stranka. V pritožbi navaja, da je opomin za plačilo sodne takse prejela šele 27.9.1999 in ne 16.9.1999 kot je v sklepu napačno ugotovilo sodišče prve stopnje, poleg tega pa je takso tudi pravočasno plačala dne 28.9.1999, in ni pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da taksa ni bila plačana.

Domneva o umiku tožbe je zato napačna, nepravilen pa je tudi sklep o ustavitvi postopka.

Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu res napačno ugotovilo, da je tožeča stranka prejela opomin za plačilo takse za tožbo 16.9.1999, saj iz vročilnice pri list. št. 2 v spisu izhaja, da je opomin za plačilo sodne takse po položnici prejela šele 27.9.1999. Tožeča stranka je ob vložitvi pritožbe predložila tudi kopijo položnice, iz katere izhaja, da je takso plačala 28.9.1999. Taksa je bila tako pravočasno plačana, res pa tožeča stranka sodišču prve stopnje ni v roku 15-ih dni od prejema opomina poslala dokazilo o plačilu sodne takse. Za tako opustitev pa v 4. odst. 180. čl. Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS št. 26/99) ni predpisana sankcija, da šteje tožba za umaknjeno.

Ker je sodišče prve stopnje napačno uporabilo določbo 4. odst. 180. čl. ZPP, to pa je vplivalo na pravilnost in zakonitost odločitve, je podana bistvena kršitev določb postopka relativnega značaja, ki jo tožeča stranka s pritožbo izrecno uveljavlja. Sklep je bilo zato treba razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek (3. točka 365. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2059/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-05

Odvetniku ne pripada nagrada za konferenco s stranko, če je na podlagi take konference vložil tožbo ali odgovor na tožbo, ker je nagrada za tako opravilo vsebovana v nagradi za tožbo oziroma odgovor na tožbo.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani sklep spremeni tako, da se glasi: "Tožeča stranka je dolžna plačati toženi stranki 151.690,00 SIT pravdnih stroškov v 15 dneh." V ostalem se pritožba zavrne kot neutemeljena in se v nespremenjenem toda izpodbijanem delu potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom naložilo tožeči stranki, da plača toženi stranki 156.280,00 SIT pravdnih stroškov v 15 dneh.

Zoper ta sklep se pritožuje tožnik in prosi za umik oziroma odlog odložitve plačila umika tožbe. Navaja, da je prišlo do nekakega nesporazuma, da je prišlo do umika tožbe. Premoženje je vendarle treba razdeliti, saj je večina bila njegova, sedaj pa je v goljufiji ostal brez premoženja in denarja in star 70 let. Razdelitev mora biti in bo sedaj sprožil postopek, da se uredi, kdo je delal in zaslužil in naredil. Zato prosi sodišče, da to upošteva in počaka do končne rešitve, saj ni bilo do sedaj še nič stroškov.

Ker pritožnik pravi, da je prišlo pri umiku tožbe do nekakšnega nesporazuma, mu pritožbeno sodišče na to odgovarja, da je dne 30.1.1998 lastnoročno podpisal izjavo, da umika tožbo, vloženo 11.6.1997 na ugotovitev skupnega premoženja. Pri takem stanju ne more biti nobenega govora o kakem nesporazumu, vsaj ne v odnosu do sodišča. Sodišče prve stopnje je torej pravilno odločalo o stroških postopka tožeče stranke in na podlagi določbe 1. odst. 158. čl. ZPP tudi pravilno odločilo, da je tožnik, ki je umaknil tožbo, dolžan povrniti toženi stranki pravdne stroške.

ZPP člen 158,  158/1,  158,  158/1.  Odvetniška tarifa člen 33,  33/1-1,  33,  33/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 2027/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-05

Če med parcelami mejašev ni mejnikov in je meja sporna, sodišče ne smejo odkloniti sodnega varstva, ampak mora mejo določiti po določbah 14. poglavja ZNP.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Sodišče prve stopnje se je z izpodbijanim sklepom izreklo za nepristojno in predlog predlagateljev za določitev meje zavrglo z obrazložitvijo, da bi predlagatelja morala mejo urejati v upravnem, ne pa v sodnem postopku.

Proti navedenemu sklepu sta se pravočasno pritožila predlagatelja zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlagata, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v odločanje. V obrazložitvi navajata, da sta v predlogu navedla, da med parcelama predlagateljev in nasprotne udeleženke ni mejnikov, zaradi česar vsakodnevno prihaja med njimi do sporov, kar seveda pomeni, da se mejaši ne morejo sporazumeti, kje meja poteka. V skladu z določbo 131. člena Zakona o nepravdnem postopku (v nadaljevanju ZNP) v primeru, če je meja sporna, sodišče sodno uredi mejo.

Predlagatelja sta res v svojem predlogu navedla, da med parcelami predlagateljev in nasprotne udeleženke ni mejnikov, zaradi česar vsakodnevno prihaja do sporov. To dejstvo, da namreč prihaja med strankami tega postopka do sporov, je potrdila tudi nasprotna udeleženka v dveh svojih vlogah. Postopek za ureditev mej določa ZNP v 14. poglavju. 131. člen ZNP je povsem jasen, ko določa, da v postopku za ureditev mej, sodišče uredi mejo med zemljišči v lasti občanov, če je ta sporna, razen če zakon izključuje sodno ureditev meje. Meja je nedvomno med udeleženci tega postopka sporna, noben zakon pa v takem primeru ne izključuje sodne ureditve meje. V postopku zamejničenja meje upravni geodetski organ določi mejo le takrat, kadar meja ni določena in med sosedi ni spora o tem, kje naj bi potekala. Stališče sodišča prve stopnje, navedeno v razlogih izpodbijanega sklepa, da ne zadostuje za sodno ureditev meje, da med parcelami mejašev ni mejnikov in da je med njimi spor glede meje, ker naj bi bilo za uporabo določbe 131. člena ZNP potrebno, da obstaja spor glede zemljišča, ki se tičejo meje, ni pravilno. Pritožbeno sodišče ob tem še pripominja, da če med mejaši poteka spor glede poteka meje, logično in povsem razumljivo hkrati s tem tudi obstaja spor med mejaši o lastništvu tistega dela zemljišča, ki si ga lastita oba mejaša. Glede na podatke v spisu je izpolnjen pogoj iz 131. člena ZNP, da sodišče uredi mejo, kar bo v nadaljnjem postopku seveda sodišče prve stopnje tudi moralo storiti.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče utemeljeni pritožbi predlagatelja ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in vrača zadevo sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek (3. točka 365. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 2090/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-27

Predlog za ureditev meja mora vsebovati trditev, da je meja sporna in ne zadošča navedba, da med parcelama ni mejnikov in da naj zato sodišče uredi mejo.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrglo predlog predlagateljice zaradi določitve meje. To je storilo po tem, ko je ugotovilo, da po navedbah predlagateljice, ki pravi, da med parcelama strank ni mejnikov, to še ni spornost meje.

Zoper ta sklep se pritožuje predlagateljica iz pritožbenega razloga zmotne uporabe materialnega prava in predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo odločanje. Navaja, da je vložila predlog zaradi ureditve meje, v katerem smiselno zahteva popravo meje, ker naj bi bila le-ta sporna.

Med mejašema ni nikjer mejnikov, meja sama pa je sporna, pri čemer pa predlagateljica to parcelo neprekinjeno uživa vse svoje življenje. V danem primeru torej meje med mejaši ni in je njen potek sporen, pri čemer pa predlagateljica zatrjuje določeno mejo.

Ko je sodišče prve stopnje odločalo o predlogu predlagateljice, je imelo na razpolago silno skope navedbe, iz katerih ni mogoče napraviti nobenega drugega zaključka, kot da med parcelama ni mejnikov. V predlogu ni nobene trditve, da je meja sporna, ampak le, da predlagateljica svojo parcelo uživa vse svoje življenje in predlaga določitev meje po uživanju. Pri takem položaju je sodišče povsem pravilno odločilo, da če med parcelama ni mejnikov, to še ne pomeni spornost meje. Pritožbeno sodišče k temu le dodaja, da bo meja lahko sporna šele tedaj, ko se bo izkazalo, da je drugačna, kot jo zatrjuje predlagateljica in da ji nasprotna udeleženca tako mejo oporekata. Take trditve pa predlog ne vsebuje, niti ne trditve, da je meja sporna. Tudi sedaj, v pritožbi pravi predlagateljica, da ker v danem primeru meje med mejaši ni, je potek meje sporen, kar pa seveda ne more biti res, pa če tudi predlagateljica zatrjuje določeno mejo.

Niti v pritožbi sedaj ne trdi, da ji nasprotna udeleženca tako mejo osporavata. Sodišče prve stopnje je torej predlog, ki je sicer kot vloga popoln, pravilno zavrglo in pritožbeno sodišče je zato sklep potrdilo, pritožbo pa zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 21/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-19

Izpolnjen je pogoj za dovolitev zaznambe spora glede na določbo 44. člena ZZK.

1. Pritožba proti sklepu o zaznambi spora se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

2. Pritožba proti sklepu o oprostitvi plačila sodnih taks se zavrže.

Sodišče prve stopnje je sklepom opr. št. P 497/99-5 z dne 18.11.1999 ugodilo predlogu tožeče stranke in v zemljiški knjigi Okrajnega sodišča v Kranju pri vl. št. 646 k.o. B., kjer je edina pripisana parc. št. 162, na 1/3 solastninskega deleža toženca zaznamovalo spor.

S sklepom opr. št. P 497/99-4 z dne 18.11.1999 pa je isto sodišče tožnico oprostilo plačila sodnih taks.

Proti obema sklepoma se pritožuje toženec. V pritožbi proti prvemu sklepu navaja, da kot prodajalec ne nasprotuje zemljiškoknjižnemu prepisu, vendar mora tožnica kot kupovalka prepis uradno predlagati na zemljiškem uradu in nositi vse stroške prepisa in ostale dajatve.

V pritožbi proti sklepu o oprostitvi plačila sodnih taks pa ponavlja navedbe kot zgoraj in dodaja, da je tudi sam v podobni situaciji, kot tožnica. Žena je v pokoju, hčerka brez službe in socialne pomoči.

Ženina pokojnina znaša 55.000,00 SIT, njegov dohodek pa 80.000,00 SIT. Poleg tega živijo v najemniškem stanovanju. Predlaga, da sodišče tudi njega oprosti plačila sodnih taks.

Pritožba proti prvemu sklepu ni utemeljena, proti drugemu pa ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu pravilno ugotovilo, da je izpolnjen pogoj za dovolitev zaznambe spora glede na določbo 44. člena Zakona o zemljiški knjigi (v nadaljevanju ZZK), saj je tožeča stranka vložila tožbo na ugotovitev stvarne pravice na solastnem deležu nepremičnine, na katerem je vpisana tožena stranka. Drugih pogojev za dovolitev zaznambe spora ZZK ne predpisuje, zato so navedbe v pritožbi za odločitev v tej zadevi nepomembne. Na podlagi 2. točke 95. člena ZZK se zato pritožba zavrne kot neutemeljena in potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Zoper sklep, s katerim se ugodi predlogu stranke za oprostitev plačila sodnih taks, ni pritožbe (5. odstavek 169. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP). Ker pritožba ni dovoljena (3. odstavek 343. člena ZPP), jo je potrebno zavreči, ker tega ni storilo sodišče prve stopnje (člen 352 ZPP). Odločitev o predlogu toženca za oprostitev plačila sodnih taks pa je v pristojnosti sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 366/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-03-08

V zemljiškoknjižnih zadevah je revizija nedovoljena.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo revizijo, ki jo je V. J. vložil zoper sklep tega Višjega sodišča z dne 22.12.1998, opr. št. I Cp 1732/98. Imenovani takšen sklep izpodbija in predlaga drugostopnemu sodišču, naj ga razveljavi ("zavrne") in začasno odredbo opr. št. I R 2/98 z dne 26.2.1998 obdrži v veljavi. Sodišče prve stopnje namreč navedene začasne odredbe, ki je pravnomočna, nikjer ne omenja, kot tudi ne zadeve Pd 312/94, ki se vodi pri Delovnem sodišču v Ljubljani, oddelku v Novem mestu, čeprav terjatev na podlagi pravnomočne odločbe v zgoraj citiranem delovnem sporu znaša 5.892.000,00 SIT in čeprav izvršba še ni bila opravljena.

Stališče sodišča prve stopnje, da je revizija nedovoljena, je pravilno iz razlogov, ki jih je to sodišče navedlo v izpodbijanem sklepu ter se pritožbeno sodišče v izogib ponavljanju v celoti sklicuje nanje. Procesne predpise, ki so narekovali zavrženje revizije, ker je le ta v zemljiškoknjižnih zadevah, kakršna je konkretna, nedovoljena (97. člen Zakona o zemljiški knjigi v zvezi z 389. členom Zakona o pravdnem postopku), je uporabilo pravilno in je pritožba zato neutemeljena ter jo je bilo kot tako potrebno po določbi 2. odstavka 365. člena Zakona o pravdnem postopku zavrniti.

Pritožniku pa je treba dodatno pojasniti, da je bila njegova terjatev z začasno odredbo v zadevi I R 2/98 istega prvostopnega sodišča zavarovana samo za čas do pravnomočno zaključenega postopka v zadevi Pd 312/94 pri Delovnem sodišču v Ljubljani, oddelku v Novem mestu, iz prilog tega spisa pa je razvidno, da je bilo v navedenem delovnem sporu pravnomočno odločeno s sodbo Višjega delovnega sodišča v Ljubljani z dne 25.5.1997, opr. št. Pdp 865/95, kar pomeni, da začasna odredba ni mogla biti ovira za kasnejše zemljiškoknjižne vpise, ki jih je pritožnik izpodbijal.

ZPP (1977) člen 389,  389.  ZZK člen 97,  97.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 351/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-04-05

Dolžnica lahko umakne že vloženo pravno sredstvo do izdaje odločbe sodišča, ki je pristojno za odločanje o tem pravnem sredstvu.

Prvostopno sodišče je po predlogu upnikov na podlagi izvršilnega naslova (A1-A27) dovolilo zoper dolžnico izvršbo zaradi izterjave plačila mesečno neplačane preživnine v skupnem znesku 27.000,00 SIT od 1.2.1992 do 1.11.1992 in v skupnem znesku 371.708,80 SIT od 15.11.1992 do 15.9.1999; zaradi izterjave stroškov v znesku 19.228,00 SIT in zavarovanja plačevanja mesečne preživnine od 15.9.1999 do 15.8.2000 v znesku 6.820,60, ki se revalorizira v skladu z obvestili Centra za socialno delo. Proti sklepu je ugovarjala dolžnica in predlaga razveljavitev sklepa o dovolitvi izvršbe.

Prvostopno sodišče je dne 29.2.2000 po določbi tretjega odstavka 58. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) ugovor odstopilo pritožbenemu sodišču, da o njem odloči kot o pritožbi.

Po določbi drugega odstavka 334.člena Zakona o pravdnem o postopku - ZPP (Ur.l. RS, št. 26/99) v zvezi s 15.členom ZIZ lahko stranka umakne že vloženo pritožbo (konkretno: ugovor), dokler sodišče druge stopnje ne izda odločbe. Z vlogo z dne 9.3.2000 je dolžnica sporočila prvemu sodišču, da umika ugovor. Prvo sodišče je umik ugovora poslalo pritožbenemu sodišču dne 10.3.2000. Zato je bilo treba skladno s citirano določbo ugotoviti, da je dolžnica umaknila ugovor pred izdajo odločbe sodišča druge stopnje.

ZIZ člen 15,  58,  58/3,  15,  58,  58/3.  ZPP člen 334,  334/2,  334,  334/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 2080/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-03-08

sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine - pritožba dolžnika

Utemeljenost upnikove terjatve se po razveljavitvi sklepa o izvršbi na podlagi verodostojne listine v delu, v katerem je bila dovoljena izvršba, ugotavlja v pravdnem postopku. Dolžnik torej neutemeljeno izpodbija na določilu 2. odst. 62. čl. ZIZ temelječi sklep izvršilnega sodišča s predlogom, da se že v tej fazi postopka sklep o izvršbi v celoti razveljavi in upnikov predlog zavrne.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je po ugovoru dolžnika zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine razveljavilo sklep v delu, s katerim je dovolilo izvršbo.

Dolžnika sta se zoper sklep pravočasno pritožila, predlagala razveljavitev sklepa v celoti in zavrnitev upnikovega predloga za izvršbo. Navajata, da ne dolgujeta ničesar, upnik pa obstoja svoje terjatve ni niti dokazal niti pravno dokumentiral. Vložil je nepopoln zahtevek brez vsake verodostojne dokumentacije, s svojim ravnanjem pa povzroča konfliktne situacije ter finančne probleme.

Izvršba za izterjavo denarne terjatve se dovoli tudi na podlagi verodostojne listine, to pa je med drugim tudi izpisek iz poslovnih knjig, overjen s strani odgovorne osebe (1. in 2. odst. 23. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju, v nadaljevanju ZIZ). Upnik je svojemu predlogu takšno listino predložil, zato je izvršilno sodišče pravilno izdalo sklep o izvršbi v skladu z določilom 2. odst. 44. čl. ZIZ. Če dolžnik zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine obrazloženo (5. odst. 62. čl. ZIZ v zvezi s 53. čl. ZIZ) ugovarja in sklep izpodbija v celoti ali v delu, v katerem mu je bilo naloženo, da terjatev plača, sodišče razveljavi sklep o izvršbi v delu, v katerem je dovolilo izvršbo in opravljena izvršilna dejanja, postopek pa se nadaljuje kot pri ugovoru zoper plačilni nalog (2. odst. 62.čl. ZIZ). Utemeljenost upnikove terjatve se nato ugotavlja v pravdnem postopku. Dolžnik torej neutemeljeno izpodbija na določilu 2. odst. 62. čl. ZIZ temelječi izdani sklep izvršilnega sodišča s predlogom, da se že v tej fazi postopka sklep o izvršbi v celoti razveljavi in upnikov predlog zavrne. Dokaze, ki jih je dolžnik predložil ugovoru zoper sklep o izvršbi, bo namreč sodišče prve stopnje (če bo ocenilo, da so potrebni) izvedlo in ocenilo v pravdnem postopku.

Pritožba dolžnika torej ni utemeljena, zato jo je pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo sklep prve stopnje (2. tč. 365.čl. Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 15. čl. ZIZ).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.