VSL sodba I Cp 2004/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-03-28

CIVILNO PROCESNO PRAVO - PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE - USTAVNO PRAVO

Člen 156 Ustave RS sodišču nalaga prekinitev postopka in začetek postopka pred Ustavnim sodiščem le za primer, ko samo sodišče meni, da je zakon, ki bi ga navedeni odločitvi uporabili, protiustaven in torej ne za primer, kakršen je obravnavani, ko le stranka postopka tako meni.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da sklep Okrajnega sodišča v Murski Soboti Ig 897/00560 z dne 26.5.1997 ostane v 1. in 3. točki v veljavi - glede obveznosti dolžnika, da v roku 8 dni upniku poravna glavnico z zakonitimi zamudnimi obrestmi ter stroške izvršilnega postopka. Glede razširjenega tožbenega zahtevka pa je še odločilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati še glavnico v znesku 29.400,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi ter tožeči stranki povrniti 38.702,00 SIT njenih pravdnih stroškov z zakonitimi zamudnimi obrestmi. Proti sodbi se pritožuje tožena stranka iz pritožbenega razloga zmotne uporabe materialnega prava, pritožbenemu sodišču pa predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je prvostopno sodišče kljub predlogu tožene stranke, naj počaka z odločanjem do odločitve Ustavnega sodišča o pobudi Obrtne zbornice Slovenije (v imenu njenih članov), za oceno ustavnosti in zakonitosti Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del, s predlogom za njegovo zadržanje in oceno ustavnosti določil 84. in 153. čl. Zakona o avtorski in sorodnih pravicah, v zadevi odločilo. Prvostopno sodišče je svojo odločitev oprlo na določilo 156. čl. Ustave RS in pri tem pač samo menilo, da zakon, ki ga je uporabilo pri odločitvi, ni protiustaven, vendar pa sodišče ni v potrebni meri obrazložilo, zakaj tako meni. Po stališču pritožnice bi moralo sodišče upoštevati tudi določilo 1. točke 1. odst. 206. čl. ZPP o prekinitvi postopka, če je sklenilo, da ne bo samo reševalo predhodnega vprašanja. V obravnavanem primeru gre prav gotovo za predhodno vprašanje, ki ga prvostopno sodišče ni rešilo, rešuje pa ga Ustavno sodišče RS, saj stališče sodišča, da pač meni, da ne gre za neustavno določbo, gotovo ni rešitev predhodnega vprašanja. Pritožba ni utemeljena. Prvostopno sodišče je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke v celoti. Pri tem je pravilno ugotovilo, da je terjatev tožeče stranke po računu št. 200804-841-96, za obdobje leta 1996, utemeljena v določilih pogodbe o uporabi glasbenih in oderskih del v hotelih in gostinskih obratih (št. 841), ki sta jo pravdni stranki sklenili dne 17.11.1995 in s katero sta se dogovorili, da na podlagi Zakona o avtorski in sorodnih pravicah (Ur.l. RS št. 21/95-v nadaljevanju ZASP) in Pravilnika o javnem izvajanju in predstavljanju glasbenih del javnosti (Ur.l. RS št. 65/93), daje SAZAS uporabniku gostilni L., dovoljenje za uporabo del iz svojega glasbenega repertoarja za javno izvajanje s sredstvi za mehanično reprodukcijo, uporabnik pa bo za stalno uporabo glasbenih del, navedeno v prijavnicah, plačal avtorski honorar v višini 90 točk mesečno. Na tej podlagi in v skladu z 10. čl. Pravilnika in predloženega obračuna obresti je prvostopno sodišče zaključilo, da je navedena terjatev tožeče stranke utemeljena tudi po višini. Glede terjatve tožeče stranke po računu št. 20399 - 960 - 97, za obdobje leta 1997, prvostopno sodišče zopet pravilno ugotovi, da je ta utemeljena v toženčevi nezakoniti uporabi glasbe iz repertoarja tožeče stranke (predvajanja glasbe v njenem lokalu), s čimer je kršila materialne avtorske pravice avtorjev po 2. odst. 22. čl. ZASP, za uveljavljanje katerih skrbi tožeča stranka po 189. čl. ZASP. Po ugotovitvah prvostopnega sodišča za to obdobje pogodba ni bila sklenjena, kljub temu pa je tožena stranka v svojem lokalu glasbo še vedno uporabljala vendar brez ustreznega dovoljenja tožeče stranke. Glede na to, da bi po 1. odst. 168. čl. ZASP lahko kot upravičenec zahteval plačilo dogovorjenega ali običajnega honorarja ali nadomestilo za tovrstno uporabo, povečanega za 200 %, ne glede na to, ali je zaradi kršitve pretrpel kakšno premoženjsko škodo ali ne, pri čemer tožeča stranka zahteva le plačilo običajnega honorarja (1. odst. 81. čl. ZASP), je prvostopno sodišče utemeljeno tudi po višini ugodilo tudi temu delu tožbenega zahtevka tožeče stranke. Na podlagi navedenega se izkaže, da obračun avtorskega honorarja ne temelji na določbah Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del (Ur.l. RS št. 29/98), ki je pričel veljati šele 26.4.1998, in glede katerega tožena stranka daje Ustavnemu sodišču pobudo za oceno njegove zakonitosti in ustavnosti, saj le ta v času sklepanja in veljave navedene pogodbe ter v času nezakonite uporabe glasbenih del še ni bil sprejet. Resda, v ustavni pobudi oziroma predlogu predlagatelj predlaga tudi oceno ustavnosti 84. in 153. čl. ZASP, ki je sicer že bil v veljavi v času sklenitve navedene pogodbe, vendar izključno zato, ker navedena člena predstavljata normativno podlago za sklenitev po tožencu spornega pravilnika iz leta 1998, ki pa, kot že rečeno, za obravnavani primer ni bil uporabljen, ker še ni bil v veljavi. Zato tudi v primeru, v kolikor bi Ustavno sodišče RS Pravilnik iz leta 1998, torej Pravilnik o Javni priobčitvi glasbenih del, razveljavilo ali odpravilo, to dejstvo ne bi imelo nobenega vpliva na določbe v tem postopku uporabljenega Pravilnika iz leta 1993 (ki je s sprejemom novega že tudi prenehal veljati), sprejetega v času veljave Zakona o avtorski pravici (Ur.l. SFRJ št. 19/78 - 21/90). Zato bi bilo po prepričanju pritožbenega sodišča popolnoma odveč, tudi če bi prvostopno sodišče sicer menilo, da je Pravilnik o javni priobčitvi glasbenih del protizakonit in protiustaven, ko bi ta pravdni postopek prekinilo zaradi sprejetja pobude za začetek postopka ocene zakonitosti in ustavnosti Pravilnika iz leta 1998. Sicer pa je prvostopno sodišče toženo stranko, ki je smiselno predlagala prekinitev pravdnega postopka do odločitve o pobudi, pravilno napotilo na določilo čl. 156 Ustave RS, ki sodišču nalaga dolžnost prekinitve postopka ter začetek postopka pred Ustavnim sodiščem le za primer, ko (tudi) samo sodišče meni, da je zakon, ki bi ga moralo pri odločitvi uporabiti, protiustaven in torej ne za primer, kakršen je obravnavani, ko le stranka postopka meni, da je določen predpis protiustaven, sodišče pa ne. Ker je predpis v veljavi, dokler ni razveljavljen, seveda sodišče, ki ne dvomi v njegovo skladnost z zakonom in ustavo, niti ni obvezano stranki, ki vanj dvomi, pojasnjevati, zakaj je po njegovem mnenju skladen z ustavo. Zato je potrebno zavrniti nasprotne pritožbene navedbe o tem, da bi prvostopno sodišče moralo bolj zadovoljivo obrazložiti svoje stališče glede ustavnosti 84. in 153. čl. ZASP, kot je to storilo. Pritožnik tudi sicer zmotno meni, da vprašanje zakonitosti in ustavnosti določenega pravnega predpisa, ki ga načenja, predstavlja predhodno vprašanje po 13. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), da bi prvostopno sodišče moralo postopek prekiniti po 1. točki 1. odst. 206. čl. ZPP. Edini že navedeni primer prekinitve pravdnega postopka, ki pa za obravnavani primer ne velja, kot že rečeno ureja Ustava v 156. členu. Ker torej s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka po 1. odst. 339. čl. ZPP ni podan, pri čemer prvostopno sodišče tudi ni storilo nobene, uradoma upoštevne kršitve določb pravdnega postopka po 2. odst. 339. čl. ZPP v zvezi z 2. odst. 350. čl. ZPP, in ker je tudi pravilno uporabilo materialno pravo, je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (čl. 353 ZPP).

URS člen 156,  156.  ZPP člen 13,  206,  13,  206.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.