VSL sodba I Cpg 769/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-17

Za soavtorstvo gre le tedaj, če je soavtorstvo obstajalo v trenutku mega nastajanja avtorskega dela (zaradi česar je stvaritev tako nedeljiva celota, da noben avtor ne more izstopati). Ne gre pa za soavtorstvo, če vsak avtor deluje zase ali če je stvaritev enega navdihnila drugega k stvaritvi (kot je to bilo tudi v konkretnem primeru, ko sta avtorja samostojno ustvarila berila, in to kot rokopise, še brez likovne opreme oz. ilustracij, in so likovniki oz. ilustratorji naknadno poskrbeli za likovno podobo oz. ilustracije beril.

1. Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

2. Tožeča stranka sama trpi stroške pritožbe.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek na razveljavitev založniških pogodb, ki sta jih prvi in drugi toženec dne 8.11.1996 sklenila s tretjim tožencem; na prepoved tiskanja, objavljanja in prodaje spornih učbenikov (slovenskih beril za 5.-8. razred OŠ); na uničenje matric, negativov in drugih sredstev, ki so bila izdelana in pripravljena s strani tretjega toženca za tiskanje spornih učbenikov; na uničenje vseh primerkov spornih učbenikov, ki jih je tretji toženec že natisnil; na objavo sodbe v časopisih Delo, Dnevnik in Večer, na stroške tožene stranke; na plačilo odškodnine prvim trem tožnikom za povzročeno nematerialno škodo in na povrnitev pravdnih stroškov tožeče stranke, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe do plačila. Pri tem je tožeči stranki naložilo povrnitev 189.942,00 SIT pravdnih stroškov tožene stranke, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 2.3.1999 do plačila.

Tožeča stranka se je proti navedeni sodbi pritožila. Uveljavljala je pritožbene razloge bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter kršitve določb materialnega zakona. Prvenstveno je predlagala spremembo izpodbijane sodbe z ugoditvijo tožbenemu zahtevku (v celoti), podrejeno pa razveljavitev izpodbijane sodbe z vrnitvijo zadeve prvostopnemu sodišču v novo odločanje. Pri tem je priglasila stroške pritožbe.

Pritožba je bila vročena toženi stranki, ki pa nanjo ni odgovorila.

Sodišče druge stopnje je nadaljevalo postopek po določbah ZPP/77 (prvi odstavek 498. člena ZPP/99).

1. Tožeča stranka je navedla, da naj bi "sodišče (prve stopnje) na podlagi listin v spisu izvedlo nepravilne zaključke, ki so v nasprotju s samo vsebino listin", vendar pa ni pojasnila, kateri zaključki naj bi bili nepravilni in z vsebino katerih listin naj bi bili v nasprotju.

Tožeča stranka je tudi navedla, da naj bi bile "podane absolutne bistvene kršitve pravdnega postopka o sestavi in vsebini sodne odločbe", vendar pa ni pojasnila, za kakšne nepravilnosti naj bi šlo.

Končno je tožeča stranka navedla, da naj bi imela sodba prvostopnega sodišča "pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti", vendar pa ni pojasnila, v čem naj bi bile te pomanjkljivosti.

Ker tožeča stranka ni konkretno navedla, v čem naj bi bila podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, sklicevala se je le na zakonske termine iz 13. točke drugega odstavka 354. člena ZPP/77, se pokaže, da ni podan pritožbeni razlog iz 1. točke prvega odstavka 353. člena ZPP/77. 2. Tožeča stranka je prvostopnemu sodišču očitala, da je odločilo "izključno na podlagi listin v spisu in ni izvedlo nobenega od redlaganih dokazov z zaslišanjem prič, zaslišanjem strank ter postavitvijo predlaganega izvedenca ustreznega področja".

Sodišče prve stopnje s takšnim postopanjem in odločanjem tožeči stranki ni odvzelo možnosti obravnavanja (7. točka prvega odstavka 353. člena ZPP/77, saj ji je bila sicer v teku postopka dana možnost navajati dejstva in predlagati dokaze. Vendar pa njena izvajanja in predlogi kot neutemeljeni niso bili sprejeti.

Zaradi takšnega postopanja in odločanja pa dejansko stanje tudi ni bilo nepopolno ugotovljeno (355. člen ZPP/77), saj je bila zadeva zrela za odločbo, ker so bila v zadostni meri razjasnjena vsa dejstva, na katera se je opiral zahtevek (do kakršnega se je sicer v sodbi in sklepu z dne 23.12.1999, opr. št. III Ips 91/98, vsebinsko opredelilo tudi Vrhovno sodišče Republike Slovenije).

3. Tožeča stranka je navedla, da naj bi bila (četrti tožnik) nosilka izključnih materialnih avtorskih pravic na učbenikih kot celoti.

Vendar pa pri tem ni upoštevala, da založniške pogodbe, ki jih je četrti tožnik spomladi leta 1994 sklenil s prvim in drugim tožencem za učbenike za slovenščino za 5., 6., 7. in 8. razred osnovne šole, niso več veljale, ker so ostale na zalogi bistveno premajhne količine zalog učbenikov za potrebe učencev osnovnih šol za pouk slovenščine za naslednje šolsko leto, in da je bilo zato nujno potrebno skleniti nove založniške pogodbe z navedenima avtorjema. Zato sta prvi in drugi toženec spomladi leta 1995 lahko sklenila nove založniške pogodbe z ZM, dne 8.11.1996 pa s tretjim tožencem (nista bila namreč več vezana na prvotnega založnika (četrtega tožnika)).

4. Tožeča stranka je navedla, da naj bi pri spornih učbenikih šlo za intelektualno sodelovanje avtorjev in da so kot taki (kot nedeljive celote) bili tudi potrjeni.

Vendar pa pri tem ni upoštevala, da gre za soavtorstvo (zaradi katerega bi bila stvaritev tako nedeljiva celota, da noben avtor ne bi mogel izstopati) le tedaj, če je obstajalo v trenutku samega nastajanja avtorskega dela. Če pa vsak avtor deluje zase ali če je stvaritev enega navdihnila drugega k stvaritvi, kot je to bilo tudi v obravnavanem primeru, ko so likovniki oz. ilustratorji naknadno poskrbeli za likovno podobo oz. ilustracije beril, ne gre za soavtorstvo. Tožeča stranka tako ni upoštevala, da sta prvi in drugi toženec popolnoma samostojno ustvarila berila, in to kot rokopise (po tožeči stranki le kot "izbor obstoječe proze in poezije"), še brez likovne opreme oz. ilustracij (ne pa na že pripravljeno likovno opremo oz. ilustracije).

5. Tožeča stranka je navedla, da naj bi prvi in drugi toženec nedovoljeno razpolagala z učbeniki kot celoto in tudi z njihovimi naslovi, na katerih naj ne bi pridobila nobenih samostojnih avtorskih pravic.

Vendar pa pri tem ni upoštevala, da sta prvi in drugi toženec razpolagala le z rokopisi, brez likovne opreme oz. ilustracij prvih treh tožnikov. To pa ni nedopustno, saj sta (kot že navedeno) rokopise ustvarila samostojno, zato sta lahko z njimi tudi samostojno nastopala pri sklepanju novih založniških pogodb. Pri tem pa sta tudi upravičeno uporabila naslove beril, kot so bili navedeni že v pogodbi s četrtim tožnikom, saj so naslovi sestavni del spornih beril kot avtorskih stvaritev že od vsega začetka in se zato tudi sklepi pristojnega Strokovnega sveta za vzgojo in izobraževanje Republike Slovenije o potrditvi beril (ki sta jih "napisala" G.K. in S.Š.) v skladu s Pravilnikom o učbenikih glasijo na te naslove.

6. Tožeča stranka je navedla, da naj bi "sodišče (prve stopnje) na podlagi listin v spisu izvedlo nepravilne zaključke, ki so v nasprotju z veljavnimi materialnimi predpisi", vendar pa ni pojasnila, kateri predpisi (in zakaj) naj bi bili napačno uporabljeni.

Tožeča stranka je sicer navedla, da bi bilo založniške pogodbe četrtega tožnika iz leta 1994 treba presojati na podlagi določb Zakona o avtorski pravici (ZAP), ne pa na podlagi določb Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah (ZASP), ki je v skladu s 195. členom (v zvezi s prvim odstavkom 194. člena) dejansko začel veljati šele dne 29.4.1995. Vendar pa je pri tem prezrla, da niso sporne založniške pogodbe, ki sta jih prvi in drugi toženec spomladi leta 1994 sklenila s četrtim tožnikom, ampak da so sporne (izpodbijane) založniške pogodbe, ki sta jih prvi in drugi toženec dne 8.11.1996 sklenila s tretjim tožencem. Te pa so bile sklenjene že po začetku veljavnosti ZASP. Sicer pa gre za vsebinsko enake (le z drugimi členi oštevilčene) določbe.

7. Tako se pokaže, da je sodišče prve stopnje v okviru zatrjevanih dejstev dovolj popolno in pravilno ugotovilo dejansko stanje (da torej ni podan pritožbeni razlog iz 2. točke prvega odstavka 353. člena ZPP/77) ter da je na tako ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo, tudi 6. člen in 100. člen ZASP (da torej ni podan pritožbeni razlog iz 3. točke prvega odstavka 353. člena ZPP/77).

8. Zato je sodišče druge stopnje na podlagi 368. člena ZPP/77 pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo (1. točka izreka). Ker ni podana zatrjevana kršitev avtorskih pravic, tožeča stranka tudi ni upravičena do sodnega varstva (po 167. členu ZASP).

9. Ker tožeča stranka s pritožbo ni uspela, je sodišče druge stopnje na podlagi prvega odstavka 166. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP/77 sklenilo, da sama trpi pritožbene stroške (2. točka izreka).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.