VSL sklep I Cp 2187/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-05

Iz izreka sodbe, s katero je odločeno o zvišanju preživnine, mora izhajati, da se prisojena preživnina plačuje namesto preživnine, ki je že bila sodno določena.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi v prvem odstavku 1. točke izreka in glede pravdnih stroškov in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo odločilo, da je toženec dolžan od 1.10.1998 plačevati toženki mesečno preživnino v znesku 50.000,00 SIT, in sicer do pravnomočnosti zapadle obroke v roku 15 dni, v bodoče dospevajoče obroke pa do vsakega 5. dne v mesecu. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo. Glede stroškov pravdnega postopka je odločilo, da mora tožena stranka toženi stranki (pravilno tožeči stranki) povrniti 93.518,00 SIT pravdnih stroškov.

Proti obsodilnemu delu izpodbijane sodbe se je po odvetniku pritožila tožeča stranka, ki uveljavlja vse pritožbene razloge iz 338. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP. Predlaga, naj pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da iz razloga, ker tožeča stranka ni navedla vrednosti spornega predmeta, ni mogoče ugotoviti, ali je bilo okrajno sodišče, ki je sodbo izdalo, resnično stvarno in krajevno pristojno za obravnavo zadeve. Sodišče prve stopnje je zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje, saj se z dohodki oziroma poizvedbami o plači toženca ni niti ukvarjalo.

Moralo bi upoštevati njegovo družinsko stanje, saj je poleg tožnice dolžan preživljati še enega otroka. Sodba je bila izdana po uveljavitvi novega ZPP, zato bi moralo toženca skladno z določili tega zakona pozvati, da mora predložiti vse dokaze za svoje trditve.

Nekritično je ugotovilo, da se tožnica še vedno redno šola. Napačno je ocenilo njene preživninske potrebe. Nikoli ni nesporno ugotovilo, kolikšna je bila višina preživnine, ki je bila določena s sodbo in revalorizirana. V tem delu sodbe ni mogoče preizkusiti in gre za absolutno bistveno kršitev določb postopka. Pri odmeri stroškov sodišče ni pravilno uporabilo načela uspeha v pravdi.

Izvršilni naslov za izterjavo preživninske terjatve tožeče stranke še vedno predstavlja nikoli razveljavljena, odpravljena ali spremenjena sodba Temeljnega sodišča v Ljubljani, Enota v Domžalah, z dne 27.12.1989, opr. št. P 338/88. Na takšen zaključek ne vpliva niti dejstvo, da je bila zadnja valorizacija preživnine po tej sodbi 1.11.1996 (dopis CSD Domžale z dne 20.8.1998, list. št. 40 spisa opr.

št. P 202/97) niti dne 14.9.1997 sklenjeni dogovor o preživnini, saj je le-tega mogoče šteti kvečjemu za obnovitev obveznosti, ne pa za njeno prenehanje z novacijo. Ko je sodišče torej odločalo o predmetnem preživninskem zahtevku tožeče stranke, bi moralo upoštevati, da mora biti iz izreka odločbe razvidna kontinuiteta izvršilnega naslova, zato mora iz njega izhajati, da se prisojena preživnina plačuje namesto dosedaj določene preživnine. Ker tega ni storilo, ampak je dopustilo vzporednost dveh istovetnih izvršilnih naslovov, ima izpodbijana sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti (14. točka 2. odstavka 339. člena ZPP) in jo je bilo treba v izpodbijanem delu že iz tega razloga razveljaviti ter zadevo v tem obsegu vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje (1. odstavek 354. člena ZPP).

V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje odpraviti opisano pomanjkljivost, pri čemer bo moralo upoštevati tudi, da materialnopravne podlage za rešitev spornega razmerja glede na že obstoječi izvršilni naslov ne predstavlja 129. člen Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (Ur.l. SRS, št. 14/89 p.b. - Ur.l. RS, št. 29/95 - ZZZDR), ampak 5. odstavek 132. člena ZZZDR.

Nobenega dvoma ni, da je za sojenje v tej pravdni zadevi pristojno prav okrajno sodišče. Okrajna sodišča so namreč pristojna, da sodijo v sporih o zakonitem preživljanju, če se ti ne rešujejo skupaj z zakonskimi spori ali s spori o ugotavljanju ali izpodbijanju očetovstva ali materinstva, ne glede na vrednost spornega predmeta (1. točka 2. odstavka 30. člena ZPP).

Ker v sporih iz razmerji med starši in otroki stranke lahko navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze tudi v pritožbi, ne glede na določbo 337. člena ZPP, očitek tožene stranke, da bi moralo sodišče prve stopnje toženca pozvati, da sodišču predloži vse dokaze za svoje trditve, ni utemeljen.

V sporih iz razmerjih med starši in otroki je sicer res v večji meri uveljavljeno preiskovalno načelo, vendar le toliko, kolikor je to potrebno zaradi varstva otrok in drugih oseb, ki niso sposobne skrbeti za svoje pravice in interese (3. odstavek 408. člena ZPP). To pomeni, da so tudi v tem posebnem postopku praviloma stranke tiste, ki morajo navesti vsa dejstva, na katera opirajo svoje zahtevke in predlagati dokaze, s katerimi se ta dejstva dokazujejo (1. odstavek 7. člena ZPP). Upoštevajoč dosedaj zbrano procesno gradivo, je sprejemljiva ocena sodišča prve stopnje v zvezi s potrebami tožnice in možnostjo za preživljanje tožene stranke.

Kar zadeva redno šolanje tožeče stranke, to dejstvo potrjuje potrdilo o vpisu št. 25313 z dne 4.11.1998 Univerze v Ljubljani, Ekonomske fakultete Ljubljana, ki je javna listina (224. člen ZPP).

Ker je pritožbeno sodišče v izpodbijanem delu razveljavilo odločitev o glavni stvari, je razveljavilo tudi odločitev o pravdnih stroških (točka 2. izreka).

Stroškovni izrek temelji na določilu 3. in 4. odstavka 165. člena ZPP.

ZZZDR člen 129,  132,  132/5,  129,  132,  132/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.