VSL sklep II Cp 779/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-27

Voljo živeti skupaj kot mož in žena morata imeti oba partnerja. Če jo ima samo eden, gre za neupoštevno mentalno rezervacijo. Po drugi strani pa je treba šteti, da se partnerja ne moreta odpovedati posledicam, ki jih določa zakon za zunajzakonsko skupnost, če sta živela v taki življenjski skupnosti.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev, da je dvosobno stanovanje ... v kraju L. skupno premoženje pravdnih strank, ki naj bi ga pridobila v času trajanja izvenzakonske skupnosti in da je tožnikov delež na tem stanovanju 3/5, toženkin pa 2/5. Glede na tako odločitev o glavni stvari je naložilo tožniku dolžnost povrniti toženki njene pravdne stroške, ki jih je sodišče odmerilo na znesek 186.178,00 SIT. Zoper takšno sodbo se je pritožil tožnik. Pritožbo vlaga iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 353. čl. ZPP. Obširno obrazlaga svoje stališče, poudarja, da so zaključki sodišča popolnoma neživljenski in nimajo opore v izvedenih dokazih. Sodišče bi moralo za ugotovitev pravno pomembnih dejstev zaslišati tudi od tožnika predlagane priče. Sodišče je nekritično sledilo izpovedbi toženke.

Res je imela toženka lastne dohodke, vendar je k finansiranju skupnosti in stanovanja v večini pripomogel tožnik. Sodišče ni izvedlo dokaza z vpogledom v spis v pravdi zaradi motenja posesti, kjer je bila toženka zaslišana kot stranka in je jasno izpovedala, da sta s tožnikom začela izvenzakonsko skupnost na prelomu 87. do 88. leta ter da je trajala do leta 1992, torej tudi še v času, ko je bilo kupljeno obravnavano stanovanje. V motenjski pravdi je toženka priznala, da je tožnik kupil spalnico, medtem ko v tem postopku, zaslišana kot stranka, ne prizna, da bi tožnik karkoli za stanovanje sploh kupil. Vendar ni ravno navada "med prijatelji", da bi drug drugemu kupovali spalnice za opremo stanovanja. Sodišče ni primerjalo toženkine izpovedbe v motenjski pravdi z izpovedbo v tej pravdi.

Sodišče bi moralo izvesti vse predlagane dokaze in zaslišati tudi priče, ki jih je predlagal tožnik ter prebrati oziroma neposredno zaslišati tudi pričo M. G. Tudi priča D. P. bi lahko potrdil obstoj izvenzakonske skupnosti. Kadar ima sodišče na razpolago za odločitev le nasprotni si izpovedbi pravdnih strank ni dovolj, da zasliši le njiju. Tudi priči D. T. in B. J., ki ju je tožnik predlagal za zaslišanje, bi izpovedali, da sta imeli pravdni stranki skupaj kiosk in da je med pravdnima strankama obstajala izvenzakonska skupnost.

Sodišče je preuranjeno zaključilo, da izvenzakonska skupnost med pravdnima strankama ni obstajala. Tožnik predlaga, naj pritožbeno sodišče sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Po proučitvi zadeve pritožbeno sodišče ugotavlja, da je utemeljen tožnikov očitek prvostopnemu sodišču, da je preuranjeno zaključilo, da izvenzakonska skupnost med pravdnima strankama ni obstajala. V postopku prvega sodišča je dejansko stanje zaenkrat še nepopolno ugotovljeno in zato je morda lahko tudi materialno pravo zmotno uporabljeno. Pritožbeno sodišče je zato izpodbijano sodbo razveljavilo (370. čl. ZPP).

Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi izpodbijane sodbe pravilno poudarilo, da mora biti življenska skupnost partnerjev po vsebini enaka življenski skupnosti, ki naj obstaja med zakoncema. Na tako skupnost kažejo zunanje okoliščine, kot so skupno prebivanje, skupno gospodinjstvo, gospodarska skupnost oziroma soodvisnost, pri čemer ni treba, da so v posameznem primeru podane vse te okoliščine, zunanje manifestacije skupnosti pa morajo izvirati iz notranje povezanosti partnerjev, pa tudi iz njune volje, da živita skupaj kot mož in žena.

Vendar morata imeti oba partnerja voljo živeti skupaj. Zato je sodišče prve stopnje odločilo, da zgolj ocena tožnika, da je šlo za tako skupnost, ni dovolj, kajti sodišče je ocenilo, da toženka razmerja s tožnikom ni štela za tako skupnost in njuno razmerje se tudi na zunaj ni manifestiralo kot taka skupnost. Res morata imeti voljo živeti skupaj kot mož in žena oba partnerja. Če jo ima samo eden, gre za neupoštevno mentalno rezervacijo. Vendar je zaenkrat še preuranjen zaključek sodišča prve stopnje, da toženka ni imela volje živeti s tožnikom kot njegova žena.

Za zanesljivo ugotovitev dejanskega stanja bo toženka v dopolnjenem dokaznem postopku le morala pojasniti svojo izpovedbo v motenjski pravdi o obstoju zunajzakonske skupnosti s tožnikom. Res ima sicer odločitev o vprašanju obstoja zunajzakonske skupnosti glede na določbo 2. odst. 12. čl. ZZZDR pravni učinek le v stvari, v kateri je bilo to vprašanje rešeno, vendar pa je po drugi strani treba upoštevati, da se partnerja ne moreta odpovedati posledicam, ki jih določa zakon za zunajzakonsko skupnost, če sta partnerja živela v po vsebini enaki življenski skupnosti, ki naj obstaja med zakoncema in ki je trajala dalj časa. Predpis o posledicah je namreč kogentne narave in posledice nastanejo ipso iure. V tem postopku je sicer toženka res izpovedovala, da skupnosti s tožnikom ni nikoli ocenjevala kot skupnosti moža in žene in sodišču prve stopnje se je zdela, kot je zapisalo v obrazložitvi izpodbijane sodbe, bolj prepričljiva njena izpovedba kot tožnikova. Vendar je glede na toženkino izpovedbo v motenjski pravdi, za ugotovitev materialne resnice treba zanesljiveje ugotoviti dejansko stanje; da bo materialno pravo zanesljivo pravilno uporabljeno. Če je prepričljiva izpovedba toženke v delu pojasnitve njene izjave o vložitvi tožnikove lastninske nakaznice, pa zaenkrat ni razjasnjena toženkina izpovedba o obstoju zunajzakonske skupnosti s tožnikom, dana v motenjski pravdi. Za ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da se razmerje tožnika in toženke ni manifestiralo kot zunajzakonska skupnost na zunaj, pa zaenkrat sodišče ni imelo nobene opore v izvedenem dokaznem postopku, saj razen pravdnih strank in O. M. (ki je izrecno izpovedala, da razmer pri toženki ne pozna) ni zaslišalo nobenih prič. Zato je utemeljen pritožnikov predlog za zaslišanje D. T. in B. J., ki sta bila v letih 1989 in 1990 zaposlena v kiosku, ki sta ga skupaj vodila tožnik in toženka in za katera tožnik trdi, da bi vedela izpovedati, da je obstajala zunajzakonska skupnost pravdnih strank. S tem v zvezi morda tudi ne bo odveč zaslišati pričo M. G., ki je bil sicer zaslišan v motenjski pravdi.

Po obrazloženem je bilo torej treba sodbo razveljaviti, ker je odločitev prvostopenjskega sodišča preuranjena. Po dopolnjenem dokaznem postopku bo moralo sodišče prve stopnje skrbno oceniti vse dokaze in potem znova odločiti o utemeljenosti oziroma neutemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi 3. odst. 166. čl. ZPP/77.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.