TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Cpg 685/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-03

Za vlogo z dne 7.5.1998 je tožeča stranka v stroškovniku zaznamovala 1.400 točk. Iz njene vsebine, kot rečeno, ne izhaja, da gre za pripravljalno vlogo, saj v njej le navaja, da je tožnik izvedel, da je Okrožno sodišče v Ljubljani odločalo o identičnem vprašanju v zadevi Cpg 1136/96. Po vsebini je to vlogo šteti za dokazni predlog, ne pa za obrazloženo pripravljalno vlogo med postopkom, za katerega je po 3. točki tarifne št. 14 določena vrednost 20 točk.

Pritožbi se ugodi in se odločitev sodišča prve stopnje glede stroškov postopka v 2. točki sodbe spremeni tako, da se glasi: "Tožena stranka mora tožeči stranki povrniti 1.119.298,00 SIT pravdnih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3.3.1999 dalje do plačila, v 8 dneh".

Sodišče prve stopnje je s sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke in v 2. točki izreka odločilo tudi o stroških postopka tako, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti 1.239.910,00 SIT pravdnih stroškov z obrestmi. V obrazložitvi je navedlo, da je stroške odmerilo v skladu z Zakonom o sodnih taksah in Odvetniško tarifo po specificiranem stroškovniku.

Zoper odločitev o stroških je tožena stranka vložila pritožbo, v kateri je navedla, da je sodišče tožeči stranki prisodilo previsoke stroške zastopanja, saj je tožeča stranka, kot izhaja iz stroškovnika, zahtevala povrnitev stroškov tudi za vlogo z dne 7.5.1998 kot pripravljalno vlogo, enako kot za tožbo. Glede na vsebino vloge pa pritožnik šteje, da je vloga nepotrebna, kvečjemu pa bi bilo mogoče prisoditi za to vlogo 20 točk, kot za dokazni predlog.

Predlaga, da sodišče izpodbijani sklep o stroških spremeni tako, da prisodi tožeči stranki pravdne stroške, do katerih je ta upravičena.

Iz pritožbenih trditev izhaja, da se tožena stranka pritožuje zaradi nepravilne odmere stroškov glede vloge z dne 7.5.1998. Po vpogledu te vloge sodišče druge stopnje ocenjuje, da je utemeljena pritožnikova trditev, da gre zgolj za dokazni predlog in da tožnikove vloge ni mogoče oceniti kot pripravljalno vlogo. Za vlogo z dne 7.5.1998 je tožeča stranka v stroškovniku zaznamovala 1.400 točk. Iz njene vsebine, kot rečeno, ne izhaja, da gre za pripravljalno vlogo, saj v njej le navaja, da je tožnik izvedel, da je Okrožno sodišče v Ljubljani odločalo o identičnem vprašanju v zadevi Cpg 1136/96. Po vsebini je to vlogo šteti za dokazni predlog, ne pa za obrazloženo pripravljalno vlogo med postopkom, za katerega je po 3. točki tarifne št. 14 določena vrednost 20 točk. Sodišče je priznalo 1.400 točk in je torej neutemeljeno priznalo 1.380 točk, kar pomeni 120.612,00 SIT, zato je bilo potrebno pritožbi ugoditi in odločitev o stroških spremeniti tako, da je tožena stranka dolžna tožeči povrniti 1.119.298,00 SIT z obrestmi (3. točka 365. čl. ZPP).

ZPP člen 154,  154/1,  154,  154/1.  Tarifa o odvetniških storitvah člen 14,  14/3,  14,  14/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cpg 638/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-24

obligacijsko pravo - civilno procesno pravo

Pritožnikove trditve se nanašajo deloma na ugotavljanje dejanskega stanja, kar ni mogoče upoštevati glede na to, da ne uveljavlja tega pritožbenega razloga. Na ugotovljeno dejansko stanje pa je materialno pravo sodišča prve stopnje pravilno uporabilo. Ugotovilo je, da je prišlo do plačila računov z zamudo in je zaradi tega tožena stranka dolžna plačati zamudne obresti, ker so le te objektivna posledica zamude.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo sklep o izvršbi vzdržalo v veljavi in s tem ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke na plačilo zneska 122.915,50 SIT s pripadki, tožbeni zahtevek po nasprotni tožbi za znesek 517.195,00 SIT s pripadki pa je zavrnilo in naložilo toženi stranki, da povrne tožeči pravdne stroške.

Zoper navedeno sodbo je tožena stranka vložila pritožbo, v kateri uveljavlja pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava in v obrazložitvi med drugim trdi, da sodišče prve stopnje ni ocenilo dogovora, sklenjenega med pravdnima strankama ni priznanja predstavnika tožeče stranke, o nastanku škode. Toženi stranki je škoda nastala, računi že kot glavnica niso bili v celoti utemeljeni in tožena stranka ni dolžna v celoti plačati glavnice, še toliko manj obresti.

Uveljavljani pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava ni podan. Prav tako pa ob preizkusu sodbe prve stopnje, v skladu z drugim odstavkom 350. člena ZPP, glede bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, sodišče druge stopnje ni našlo. Pritožnikove trditve se nanašajo deloma na ugotavljanje dejanskega stanja, kar ni mogoče upoštevati glede na to, da ne uveljavlja tega pritožbenega razloga. Na ugotovljeno dejansko stanje pa je materialno pravo sodišča prve stopnje pravilno uporabilo. Ugotovilo je, da je prišlo do plačila računov z zamudo in je zaradi tega tožena stranka dolžna plačati zamudne obresti, ker so le te objektivna posledica zamude, kar je pravilno. Tega niti v pritožbi pritožnik ne izpodbija. Uveljavlja, da bi glede na sklenjen dogovor tožena stranka ne bila dolžna plačati obresti. Vendar je sodišče prve stopnje ugotovilo, da tak dogovor ni dokazan in zato je pravilno zaključilo, da ga ni mogoče upoštevati.

Čim pa je tako, je tožena stranka svojo obveznost zaradi zamude plačila dolžna izpolniti. Sodišče prve stopnje je tudi materialnopravno pravilno ugotovilo, da je odškodninska terjatev za plačilo 517.195,00 SIT po nasprotni tožbi zastarala. Ker tudi v tem delu ni prišlo do kršitve materialnega prava, je sodišče prve stopnje pravilno odločilo, ko je nasprotni tožbeni zahtevek iz razloga zastaranja zavrnilo.

Neutemeljeno pritožbo je bilo potrebno zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje po prvem odstavku 353. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 74/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-02

začasna odredba - začetek postopka prisilne poravnave

Od začetka postopka prisilne poravnave proti dolžniku ni mogoče dovoliti izvršbe v zavarovanje.

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče v celoti zavrnilo predlog tožeče stranke na izdajo začasne odredbe v zavarovanje njene denarne terjatve, ki se je nanašala na prepoved odtujevanja nepremičnin.

Zoper takšno odločitev se pritožuje tožeča stranka iz vseh treh pritožbenih razlogov po 1. odst. 338. člena ZPP. Predlaga, da sodišče druge stopnje odločitev spremeni tako, da predlogu ugodi in samo izda začasno odredbo, podrejeno pa, da se odločitev prvostopnega sodišča razveljavi in mu zadevo vrne v nov postopek.

Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z obrazložitvijo prvostopnega sodišča, da tožeča stranka ni izkazala tudi drugega pogoja, ki je potreben za izdajo začasne odredbe po 2. odst. 270. člena ZIZ, t.j.

nevarnosti, da je zaradi toženčevega (dolžnikovega) odtujevanja, skrivanja ali kakšnega drugačnega razpolaganja s premoženjem uveljavitev terjatve onemogočena ali precej otežena. Kot pravilno navaja prvostopno sodišče, slabo finančno stanje tožene stranke samo po sebi še ne predstavlja nevarnosti v smislu gornjega določila. Prav tako tudi ne dejstvo, da tožena stranka, ki naj bi bila lastnik določenih nepremičnin, teh nima vpisanih na svoje ime v zemljiški knjigi. Tako je pravilen zaključek izpodbijanega sklepa, da tožeča stranka drugega pogoja, ki je potreben pri izdaji začasne odredbe za zavarovanje denarne terjatve, ni izkazala, zaradi česar je njen predlog za izdajo začasne odredbe zavrnilo.

Pritožbeno sodišče ob tem še ugotavlja, da je iz vpogleda v sodni register tudi razvidno, da je nad toženo stranko dne 20.12.1999 začet postopek prisilne poravnave. To pa tudi pomeni, da že iz tega razloga zoper toženo stranko kot dolžnika ni mogoče dovoliti izvršbe v zavarovanje (glej 1. odst. 36. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji).

Pritožbeni razlogi, ki jih uveljavlja tožeča stranka tako niso podani, kot tudi ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče ob preizkusu prvostopne odločbe po uradni dolžnosti. Zato je bilo potrebno pritožbo tožeče stranke zavrniti kot neutemeljeno in izpodbijani sklep potrditi v skladu z 2. točko 365. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cpg 606/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-24

Toženec niti ne zatrjuje, da dejstev in dokazov, ki jih navaja oz.

predlaga v pritožbi, brez svoje krivde ni mogel uveljavljati pred sodiščem prve stopnje, zato sodišče druge stopnje dejanskih navedb v pritožbi kot nedovoljene pritožbene novote (496.a čl. ZPP) ni upoštevalo.

Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo vzdržalo v veljavi sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Celju, opr. št. ... z dne ..., s katerim je bilo toženi stranki naloženo plačilo zneska 133.568,00 SIT, ter obsodilo toženo stranko na plačilo stroškov postopka.

Zoper sodbo se je tožena stranka pravočasno pritožila in med drugim navedla, da je bila celotna pogodbena vrednost del zmanjšana za rabat v višini 8 %, da je tožnik kot izvajalec del po svoji krivdi prekinil dela, da izvajalec še do danes ni predložil končnega obračuna del in je z deli tudi zamujal, zaradi česar tožena stranka ni dolžna plačati tožeči temveč prav nasprotno.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki je sodišču sporočila, da na pritožbo tožene stranke ne bo odgovorila, saj tožena navaja same novote, ki bi jih morala uveljavljati že v postopku na prvi stopnji.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je toženec kot dolžnik dne 27.2.1997 ugovarjal zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine in v ugovoru navedel, da ugovarja zoper sklep o izvršbi v celoti. Svojega ugovora ni obrazložil in tudi tekom postopka ni navedel nobenih dejstev, s katerimi bi izpodbijal obstoj, višino ali zapadlost tožnikove terjatve, niti predložil nobenih dokazov. Iz podatkov v spisu je razvidno, da je bilo toženi stranki dne 7.4.1998 vročeno vabilo za glavno obravnavo, ki je bila razpisana za dan 6.5.1998 (povratnica, pripeta k list. št. 16 spisa). Na obravnavo toženec ni pristopil, zato je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je o zadevi odločilo na podlagi pravila o trditvenem in dokaznem bremenu (219. čl. Zakona o pravdnem postopku (1977) - ZPP) in na podlagi trditev in dokazov tožeče stranke odločilo o zahtevku.

Prvi odstavek 496.a čl. ZPP določa, da lahko v gospodarskih sporih stranke v pritožbi navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze le v primeru, če verjetno izkažejo, da jih brez svoje krivde niso mogle navesti oz. predložiti do konca glavne obravnave. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da toženec niti ne zatrjuje, da dejstev in dokazov, ki jih navaja oz. predlaga v pritožbi, brez svoje krivde ni mogel uveljavljati pred sodiščem prve stopnje, zato sodišče druge stopnje dejanskih navedb v pritožbi kot nedovoljene pritožbene novote ni upoštevalo. Pritožbenih navedb pravne narave pritožnik ne uveljavlja.

Ker je pritožbeno sodišče ugotovilo, da tudi niso podani pritožbeni razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 365. člena ZPP), je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (368. člen ZPP).

ZPP (1977) člen 496a,  496a/1,  496a,  496a/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 108/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-29

Sklep o ustavitvi izvršbe na računu pri banki za dolžnika ne pomeni neugodne odločbe, temveč nasprotno; po tem sklepu se izvršba ne bo več nadaljevala z dvemi sredstvi, kot je bila dovoljena s sklepom o izvršbi, ampak le še z enim - prodajo premičnin, zato dolžnik nima pravnega interesa za pritožbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ustavilo izvršbo na računu pri banki.

Dolžnik se je zoper sklep pravočasno pritožil in navedel, da je poslovanje z upnikom potekalo samo v gotovini, zato je faktura izdana po napaki. Prilaga kopijo enega od računov, ki je bil ob prevzemu plačan z gotovino.

Pravico do pritožbe ima oseba, ki ima pravni interes za pritožbo, sicer je pritožba nedovoljena (3. odst. 343. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ). Z izpodbijanim sklepom je sodišče ustavilo izvršbo s prvo predlaganim sredstvom iz predloga za izvršbo (redna št. 1) - prenosom sredstev, ki so na računu pri banki (30. člen v zvezi s 151. členom ZIZ), ker v enem letu od prejema sklepa o izvršbi na dolžnikovem računu ni bilo nobenega priliva (2. odst. 141. člena ZIZ). Tak sklep za dolžnika ne pomeni neugodne odločbe, temveč nasprotno, saj se po tem sklepu izvršba ne bo več nadaljevala z dvemi sredstvi, kot je bila dovoljena s sklepom o izvršbi (redna št. 2), ampak le še z enim - prodajo premičnin. Dolžnik zoper izpodbijani sklep tako nima pravnega interesa za pritožbo.

Sicer pa dolžnik z navedbami o gotovinskih plačilih upniku, izvršenih takoj po prejemu blaga, ugovarja temelju terjatve iz sklepa o izvršbi (redna št. 2). Glede na to, da je navedeni sklep o izvršbi pravnomočen od dne 18.1.1996, (redni) ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi kot pravno sredstvo dolžnika, s katerim lahko izpodbija sklep o izvršbi (1. odst. 53. člena ZIZ), ni več dovoljen. Pritožbe pa tudi ni mogoče šteti kot ugovor po izteku roka; ugovor po izteku roka (2. odst. 61. člena v zvezi s 56. členom ZIZ) se lahko poda samo, če temelji na dejstvu, ki se nanaša na terjatev in je to dejstvo nastopilo po izdaji sklepa o izvršbi. Navedeno plačilo, ki ga dolžnik dokazuje s priloženo kopijo računa (B1) pa je bilo opravljeno dne 24.5.1994, tj. pred izdajo sklepa o izvršbi dne 14.12.1995 in že iz tega razloga ta navedba ni upoštevna v smislu dejstva iz ugovora po izteku roka.

Ker sodišče druge stopnje ob preizkusu izpodbijanega sklepa tudi ni našlo nobenih bistvenih kršitev določb izvršilnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti (2. odst. 350. člena v zvezi s 366. členom ZPP, oba v zvezi s 15. členom ZIZ), je pritožbo zavrglo kot nedovoljeno (1. odst. 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

ZIZ člen 30,  141,  141/2,  151,  30,  141,  141/2,  151.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 90/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-10

ugovor zoper sklep o izvršbi - utemeljenost ugovora zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine

Dolžnik je z navedbo, da "ni dolžan toliko, kot je navedeno", smiselno ugovarjal višini izterjevanega zneska. Pri tem ni navedel razlogov, zakaj naj bi bila višina dolgovanega zneska manjša. Njegov ugovor je zato prepavšalen, da bi ga bilo sploh mogoče preizkusiti.

Takega ugovora glede na določbo drugega odstavka 53. člena ZIZ ni moč šteti za obrazloženega.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Prvostopno sodišče je na predlog upnika izdalo sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine v smislu 23. člena ZIZ.

Dolžnik je zoper navedeni sklep pravočasno ugovarjal. Navedel je, da ni dolžan toliko, kot je navedeno.

Prvostopno sodišče je ugovor dolžnika na podlagi drugega odstavka 53. člena ZIZ štelo za neobrazloženega in ga v skladu s petim odstavkom 62. člena ZIZ poslalo sodišču druge stopnje, da o njem odloči kot o pritožbi. Pritožbeno sodišče ga je tako tudi obravnavalo.

Sodišče druge stopnje je presojalo, ali je dolžnikov ugovor obrazložen v smislu drugega odstavka 53. člena ZIZ. Po tej določbi mora dolžnik v ugovoru navesti pravno pomembna dejstva, s katerimi ga utemeljuje. Kadar so navedena dejstva takšna, da zanje nosi dokazno breme dolžnik, pa mora zanje predložiti tudi dokaze, sicer se šteje, da je ugovor neobrazložen in kot tak neutemeljen. Na navedeno je bil dolžnik opozorjen v pravnem pouku izpodbijanega sklepa. Dolžnik je z navedbo, da "ni dolžan toliko, kot je navedeno", smiselno ugovarjal višini izterjevanega zneska. Pri tem ni navedel razlogov, zakaj naj bi bila višina dolgovanega zneska manjša. Njegov ugovor je zato prepavšalen, da bi ga bilo sploh mogoče preizkusiti. Takega ugovora glede na določbo drugega odstavka 53. člena ZIZ ni moč šteti za obrazloženega. Ugovor je zato neutemeljen.

Izpodbijani sklep je sodišče druge stopnje preizkusilo še glede kršitev, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ). Pri tem je ugotovilo, da prvostopno sodišče ni kršilo določb postopka in je tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče je zato pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in sklep o izvršbi na podlagi 2. točke 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ potrdilo.

ZIZ člen 53,  53/2,  62,  62/5,  53,  53/2,  62,  62/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 38/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-22

neobrazložen ugovor - verodostojna listina

(Poslovna) terjatev ne nastane z izročitvijo računa dolžniku, temveč s sklenitvijo pravnega posla med upnikom in dolžnikom, kateri dolžnik ni oporekal. Račun je le potrditev dogovorjenega.

Ugovor se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je štelo ugovor zoper sklep o izvršbi (na podlagi verodostojne listine) za neobrazložen, zato ga je poslalo sodišču druge stopnje, da o njem odloči kot o pritožbi.

V pravočasnem ugovoru je dolžnik navedel, da računov, navedenih na izpisu iz konta, ni nikoli prejel; zato terjatev ni nastala. Če bi dolžnik plačal, kar mu je naloženo, bi bil oškodovan, saj plačanega vstopnega davka ne bi mogel uveljavljati pri mesečnem obračunu ddv.

Predlaga, da se sklep o izvršbi "umakne".

2. odst. 53. člena v zvezi s 1. odst. 61. člena zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) določa, da mora biti ugovor obrazložen; dolžnik mora navesti dejstva, s katerimi ga utemeljuje, in predložiti dokaze, sicer se ugovor šteje kot neutemeljen. Navedba, da terjatev ni nastala, ker dolžnik ni prejel vtoževanih računov, ni pravno upoštevna. (Poslovna) terjatev namreč ne nastane z izročitvijo računa dolžniku, temveč s sklenitvijo pravnega posla med upnikom in dolžnikom, kateri dolžnik ni oporekal. Račun je le potrditev dogovorjenega. Ker torej dolžnik ni navedel (nobenih) dejstev, s katerimi bi dosegel zavrnitev tožbenega zahtevka, če bi se izkazala za resnična (prim. načelno pravno mnenje Vrhovnega sodišča RS z evidenčne občne seje z dne 9.12.1999), ugovor ni obrazložen v skladu z zgoraj navedeno zakonsko določbo. Sodišče prve stopnje je tako pravilno štelo, da ugovor ni obrazložen in ravnalo po 5. odst. 62. člen ZIZ: ugovor poslalo sodišču druge stopnje, da o njem odloči kot o pritožbi.

Ker sodišče druge stopnje ob reševanju ugovora tudi ni našlo bistvenih kršitev določb izvršilnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti (2. odst. 350. člena v zvezi s 366. členom ZPP/99, oba v v zvezi s 15. členom ZIZ), je (neobrazložen) ugovor kot neutemeljen zavrnilo in potrdilo sklep o izvršbi (2. tč. 365. člena ZPP/99 v zvezi s 15. členom ZIZ).

ZIZ člen 53,  53/2,  61,  61/1,  62,  62/5,  53,  53/2,  61,  61/1,  62,  62/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 131/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-29

Če upnik v danem roku izjavi, da ugovoru (tretjega) nasprotuje, napoti (izvršilno) sodišče vložnika ugovora tretjega, naj v določenem roku začne zoper upnika pravdo za ugotovitev, da izvršba na določen predmet ni dopustna (2. odst. 65. člena ZIZ); tako je sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom tudi (pravilno) odločilo.

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom napotilo vložnika ugovora tretjega, da v 15. dneh začne zoper upnika pravdo na ugotovitev, da izvršba na predmete iz 1. tč. izreka izpodbijanega sklepa ni dopustna.

Tretji - F.S., se je zoper sklep pravočasno pritožil in navedel, da za vse zarubljene predmete dokazuje lastništvo na osnovi inventurnega seznama, ki ga prilaga. Iz tega seznama je razvidno, da imata navedene predmete V. in A.S. le v uporabi.

Iz pritožbe izhaja, da pritožnik le ponavlja razloge navedene v svojem ugovoru (tretjega) (redna št. 17), ki pa so neupoštevni. Če namreč upnik v danem roku izjavi, da ugovoru (tretjega) nasprotuje, napoti (izvršilno) sodišče vložnika ugovora tretjega, naj v določenem roku začne zoper upnika pravdo za ugotovitev, da izvršba na določen predmet ni dopustna (2. odst. 65. člena ZIZ); tako je sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom tudi (pravilno) odločilo in odločitev obrazložilo. Sodišče druge stopnje pritožniku ob tem še dodatno pojasnjuje, da torej sodišče (prve stopnje) ne ugotavlja (ne)obstoja pravice na predmetu izvršbe, ki izvršbo preprečuje v izvršilnem postopku, ampak se to ugotavlja v pravdnem postopku.

Ker sodišče druge stopnje ob preizkusu izpodbijanega sklepa tudi ni našlo nobenih bistvenih kršitev določb izvršilnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti (2. odst. 350. člena v zvezi s 366. členom ZPP, oba v zvezi s 15. členom ZIZ), je bilo potrebno pritožbo zavniti kot neutemeljeno (2. odst. 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 98/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-10

sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine - neobrazložen ugovor

Dolžnik za svoje trditve, da je dolg do upnika poravnal z asignacijami, sklenjenimi s podjetjem A. in K. d.o.o., ni niti predložil niti predlagal nobenega dokaza, kot to predpisuje določilo 2. odst. 53. člena ZIZ. Zato je njegov ugovor neobrazložen in ga je sodišče prve stopnje pravilno štelo za neutemeljenega.

Ugovor se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je štelo, da je ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine, opr. št. Ig .... z dne 10.1.2000, neutemeljen in ga poslalo višjemu sodišču, da o njem odloči kot o pritožbi (5. odst. 62. člena ZIZ v zvezi s 3. odst. 58. člena ZIZ).

Dolžnik je v ugovoru navedel, da je dolg napram upniku zapiral z asignacijami s podjetjem A. in K. d.o.o. in ga s tem poravnal.

Sodišče druge stopnje je najprej preverilo, ali je dolžnikov ugovor obrazložen v smislu določila 2. odst. 53. člena ZIZ. Po tej določbi mora dolžnik v ugovoru navesti dejstva, s katerimi ga utemeljuje, in predložiti dokaze. Kadar so navedena dejstva takšna, da zanje nosi dokazno breme dolžnik, morajo biti zanje v ugovoru priloženi tudi dokazi, sicer se ugovor šteje za neobrazloženega in je kot tak neutemeljen. Na navedeno je bil dolžnik v pravnem pouku izpodbijanega sklepa posebej opozorjen, pa je kljub temu ugovarjal neobrazloženo.

Za svoje trditve, da je dolg do upnika poravnal z asignacijami, sklenjenimi s podjetjem A.in K. d.o.o., namreč ni niti predložil niti predlagal nobenega dokaza, kot to predpisuje določilo 2. odst. 53. člena ZIZ. Zato je njegov ugovor neobrazložen in ga je sodišče prve stopnje pravilno štelo za neutemeljenega.

Tako so razlogi, ki so pri odločanju pritožbenega sodišča na podlagi 5. odst. 62. člena ZIZ pomembni, lahko le še tisti, ki se upoštevajo po uradni dolžnosti (2. odst. 350. člena ZPP in zadnji odst. 55. člena ZIZ). Sodišče druge stopnje ugotavlja, da teh razlogov v obravnavanem primeru ni. Zato je ugovor dolžnika z dne 17.1.2000 zavrnilo kot neutemeljen in sklep o izvršbi na podlagi 2. točke 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ potrdilo.

ZIZ člen 53,  53/2,  62,  62/5,  53,  53/2,  62,  62/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.