TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep II Cp 470/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-01-10

Po določilu 1. odst. 221. čl. ZD sodišče v primeru, če se po pravnomočnosti sklepa o dedovanju najde premoženje, za katero se ob izdaji sklepa ni vedelo, da pripada zapuščini, ne opravi nove zapuščinske obravnave, temveč razdeli to premoženje z novim sklepom na podlagi prejšnjega sklepa o dedovanju.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z dodatnim sklepom o dedovanju ugotovilo, da se je po pravnomočnosti sklepa o dedovanju našla nova zapuščina in jo v skladu s prvotnim sklepom o dedovanju v celoti dodelilo oporočni dedinji. Zoper sklep se je pravočasno pritožil sin pokojnice Š. P. Navaja, da je mati v oporoki zapustila nepremičnino svoji vnukinji S. I., v njej pa ni bilo izrecno navedeno, da njej zapušča tudi ostalo premoženje. Meni, da je na podlagi 3. odst. 221 čl. Zakon o dedovanju (v nadaljevanju ZD) upravičen do naknadno najdenega premoženja. Pritožba ni utemeljena. Po določilu 1. odst. 221. čl. ZD sodišče v primeru, če se po pravnomočnosti sklepa o dedovanju najde premoženje, za katero se ob izdaji sklepa ni vedelo, da pripada zapuščini, ne opravi nove zapuščinske obravnave, temveč razdeli to premoženje z novim sklepom na podlagi prejšnjega sklepa o dedovanju. To je sodišče prve stopnje tudi storilo z izpodbijanim sklepom. Določilo 2. in 3. odst. 221. čl. ZD ureja situacijo (na enak način kot 203. čl. ZD), če zapuščinske obravnave ni bilo, odvisno pač od tega, kakšno premoženje sestavlja zapuščino. Oporočna dedinja je torej upravičena tudi do pozneje najdenega premoženja, upoštevajoč pri tem pravnomočni sklep o dedovanju z dne 1.12.1998 in načelo univerzalnosti sukcesije. Sicer pa pritožnik neutemeljeno trdi, da oporoka ne zajema tudi premičnega premoženja zapustnice, saj je zapustnica v njej zapisala, da določa za edino dedinjo svojega nepremičnega in premičnega premoženja svojo vnukinjo I. S. Pritožba je potemtakem neutemeljena, saj pritožbeno sodišče tudi ni našlo razlogov, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti. Zato jo je zavrnilo in potrdilo izpodbjani sklep zapuščinskega sodišča (2. tč. 365. čl. Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 163. čl. ZD).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 592/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-01-19

pravnomočnost - res iudicata - zavrženje tožbe

Sodišče zavrže tožbo, če ugotovi, da je bila pravda začeta o pranvomočno razsojeni stvari.

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo tožbo kot nedovoljeno. V obrazložitvi je navedlo, da je bilo o zahtevku tožnika v celoti odločeno s pravnomočnima sodbama istega sodišča opr. št. P 55/82 in P 204/90. Proti sklepu se pritožuje tožnik brez navedbe pritožbenih razlogov. Navaja, da je sodišče prve stopnje protipravno izdalo sklep o zavrženju tožbe. Meni, da ima pravico do vrnitve zlatega nakita ter 800 DEM, ki je njegova lastnina in je po oceni zlatarja J. vreden 3.500.000,00 SIT. Ob smrti njegove žene je I. T. odnesla dne 15.2.1979 iz hiše nakit in 800 DEM. Pritožnikove navedbe temeljijo na verodostojnih računih in želi, da jih sodišče pregleda in ugotovi, kdo je po krivici oškodovan. Po mnenju pritožnika ni dolžan plačati sodne takse v znesku 64.515,20 SIT (pravilno: stroškov pravdnega postopka toženke), ker zahteva svojo lastnino. Z mesečno pokojnino 58.074,00 SIT in varstvenim dodatkom pa pritožnik tudi ne zmore tega plačila. Pritožba ni utemeljena. Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo določbo drugega odstavka 319. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP (Ur.l.RS, št.26/99), po kateri sodišče zavrže tožbo, če ugotovi, da je bila pravda začeta o zahtevku, o katerem je bilo že pravnomočno odločeno. Kot je razvidno iz priloženih spisov opr. št. P 55/82 in opr. št. P 204/90, je sodišče prve stopnje o vsebinsko enakem zahtevku zaradi vračila nakita in 800 DEM, ki ga uveljavlja tožnik v tej pravdi, že odločilo s pravnomočnima sodbama v navedenih pravdnih postopkih. To pa pomeni, da tožnik pred sodiščem ne more več s tožbo ponovno zahtevati vrnitve identičnih stvari (glede na tožbeni predlog), o katerih je v prejšnjih postopkih sodišče prve stopnje meritorno odločilo s pravnomočno zavrnitvijo zahtevkov na vračilo istih stvari. Ob ugotovitvi, da je bila pravda začeta o pravnomočno razsojenem zahtevku, je sodišče prve stopnje s sklepom pravilno zavrglo tožbo kot nedovoljeno. Tožnik v pritožbi neutemeljeno izpodbija tudi odločitev o stroških. Po določbi prvega odstavka 154. člena ZPP mora stranka, ki v pravdi ne uspe, povrniti nasprotni stranki stroške. Sodišče prve stopnje je torej pravilno s sklepom zavezalo tožnika, ki s tožbo ni uspel, da toženki povrne priznane ji pravdne stroške v znesku 64.515,20 SIT. Po uradni dolžnosti upoštevni razlogi niso podani (drugi odstavek 350. člena ZPP). Zato je bilo treba pritožbo tožnika na podlagi določbe 2. točke 365. člena zavrniti kot neutemeljeno in potrditi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje. V skladu z določbo prvega odstavka 360.člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 350.člena ZPP in 366.členom ZPP sodišče druge stopnje v obrazložitvi sklepa ni presojalo navedb pritožbe, ki niso odločilnega pomena za pravilnost in zakonitost izpodbijanega sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 2078/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-01-10

Brez zakonske podlage je stališče tožeče stranke, da bi tožena stranka, ki ni lastnica stanovanja, morala odgovoriti na dopise tožeče stranke, v katerih zahteva odkup stanovanja.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje. Pravdni stranki krijeta sami stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijanim dopolnilnim sklepom je sodišče prve stopnje tožeči stranki naložilo, da toženi plača pravdne stroške v znesku 28.087,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19.10.1999 do plačila. Proti sklepu se je tožeča stranka pravočasno pritožila. Formalno ne zatrjuje obstoja katerega od v ZPP predvidenih pritožbenih razlogov. Predlaga pa razveljavitev izpodbijanega dopolnilnega sklepa. V obrazložitvi pritožbe se sklicuje na določbo 156. člena ZPP. Opozarja na dejstvo, da se tožena stranka ni odzvala na dopise tožeče stranke in ji ni pojasnila, da ni lastnica predmetnega stanovanja. Sprašuje, zakaj tožena stranka ni na dopise tožeče odgovorila tako, kot je storila pri odgovoru na tožbo. S tem bi ji prihranila stroške, ki jih je imela z vložitvijo tožbe in preprečila nadaljnje stroške. Sedaj mora tožeča stranka, ne le kriti svoje stroške, temveč tudi stroške tožene stranke. Te stroške je s svojim ravnanjem povzročila tožena stranka. Pritožba ni utemeljena. Sodišče prve stopnje je pravilno tožeči stranki naložilo, da toženi povrne nastale ji pravdne stroške. Tako odločitev sodišču nalaga določba prvega odstavka 158. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Prav nikakršne podlage ni za uporabo določbe 156. člena ZPP, kot predlaga pritožba. Ta uveljavlja princip krivde za povračilo stroškov kot izjemo od sicer uveljavljanega načela uspeha. Nobene zakonske podlage nima stališče pritožbe, da bi tožena strank, ki ni lastnica stanovanja, morala odgovarjati na dopise in urgence tožeče stranke za odkup stanovanja. Skratka: krivde za to, da je tožeča stranka tožbo za odkup stanovanja vložila zoper toženo stranko, kljub vpisu lastnika v zemljiški knjigi, gotovo ni mogoče pripisati toženi stranki in ji tudi ne naložiti, da bi morala sama kriti stroške, ki so ji nastali z udeležbo v pravdnem postopku. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato bo morala, v skladu z določbo prvega odstavka 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP, kriti sama svoje pritožbene stroške. Ker odgovor na pritožbo zoper sklep v ZPP ni predviden, bo morala tudi tožena stranka sama nositi stroške, ki so ji nastali z vložitvijo odgovora na pritožbo (366. člen ZPP).

ZPP člen 156,  158,  158/1,  156,  158,  158/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 3/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-01-10

Dodatnega sklepa o dedovanju ni mogoče izdati prej, predno postane sklep o dedovanju v isti zapuščinski zadevi pravnomočen.

Pritožbi se ugodi. Izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Z uvodoma navedenim dodatnim sklepom o dedovanju je sodišče prve stopnje ugotovilo, da poleg premoženja, ugotovljenega pravnomočnim sklepom o dedovanju istega sodišča z dne 17.2.2000, v zapuščino po pok. M. G. spadajo tudi delnice Kroja, izdelovanje tekstilnih izdelkov d.d., vpisane pri Klirinško depotni družbi na računu štev. 58391646, nato pa jih dodelilo zapustničini sestri A. G., za katero je ugotovilo, da je zakonita dedinja celotne zapuščine. Zoper takšen sklep se pravočasno pritožuje zapustničina sestra Š. P., ki navaja, da je M. G. še za časa življenja s pogodbo z dne 21.1.1997 vse delnice prenesla nanjo, to je na pritožnico. O tem je sodišče obvestila že ob sestavi smrtovnice, zato ne more iti za nobeno na novo najdeno zapuščinsko premoženje. Pritožba je utemeljena. Dodatni sklep o dedovanju izda sodišče takrat, ko se po pravnomočnosti sklepa o dedovanju najde premoženje, za katero se ob izdaji sklepa ni vedelo, da pripada zapuščini; to premoženje sodišče z dodatnim sklepom o dedovanju razdeli na podlagi prejšnjega sklepa o dedovanju (1. odstavek 221. člena Zakona o dedovanju, Ur.l. SRS št. 15/76, v nadaljevanju ZD). V konkretnem primeru je sodišče prve stopnje ugotovilo, da zapustnica ni napravila oporoke, zato so bili k dedovanju poklicani njeni zakoniti dediči drugega dednega reda. Ugotovilo je, da v zapuščino spada le hranilna vloga v višini 2.601,20 SIT na hranilni knjižici, o dedovanju pa odločilo s sklepom o dedovanju z dne 17.2.2000. Pri tem pa sodišče druge stopnje ugotavlja, da sklepa o dedovanju ni vročilo vsem zakonitim dedičem: ni ga vročilo V. G. iz Anglije, J. G. iz Hrvaške in Š. P., A. G. pa ga je vročilo šele 20.11.2000, čeprav je že 18.3.2000 ugotovilo njegovo pravnomočnost. To pa pomeni, da imata Š. P. in J. G. še vedno možnost izpodbijati sklep o dedovanju v zakonitem roku, ki bo pričel teči šele takrat, ko jima bo sklep o dedovanju na redni štev. 16 spisa vročen in da imata obe imenovani možnost izpodbijati ugotovitev sodišča o obsegu zapuščine in o dedovanju le-te najprej s pritožbo zoper sklep o dedovanju. Pogojev za izdajo dodatnega sklepa o dedovanju po prej citirani določbi Zakona o dedovanju pred pravnomočnostjo sklepa o dedovanju tako ni bilo. Pritožbeno sodišče ga je zato moralo razveljaviti, zapuščinsko sodišče pa bo moralo sklep o dedovanju najprej vročiti še zakonitima dedinjama Š. P. in J. G. in bo lahko dodatni sklep o dedovanju s takšno vsebino, kot je bil izpodbijani, lahko izdalo le takrat, če bo sklep o dedovanju postal pravnomočen v nespremenjeni vsebini.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1964/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-01-28

prenehanje pravne osebe - prekinitev postopka

Če pravna oseba tekom pravdnega postopka preneha obstajati, mora sodišče prve stopnje v smislu 3. točke 1. odstavka 205. člena ZPP prekiniti pravdni postopek in ga lahko nadaljuje pod pogoji iz 208. člena ZPP.

Pritožbi se ugodi, sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Odločitev o stroških postopka v zvezi s pritožbo se pridrži za končno odločbo.

Prvo sodišče je s sodbo naložilo toženi stranki, da tožniku plača znesek 1.203.273,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 16.7.1996 dalje ter pravdne stroške v znesku 271.312,00 SIT s pripadki. Proti sodbi se pritožuje tožena stranka, uveljavlja vse tri pritožbene razloge in sodišču druge stopnje predlaga razveljavitev sodbe. Navaja, da po opravljenem naroku dne 18.11.1997 sodišče ni imelo več tožbenega zahtevka, ki bi mu lahko ugodilo. Novi tožbeni zahtevek po višini ni opredeljen, saj je tožeča stranka navedla le obdobje, za katero se zahteva najemnina, ne pa tudi njene višine. Nejasno je, za katero obdobje je sodišče prisodilo najemnino. Ni jasno, zakaj je sodišče oprlo svojo odločitev na mnenje prvega izvedenca in ne izvedenca D.. Najemnina ne more biti višja kot 10 DEM za m2, upoštevati je potrebno kvadraturo 128,04 m2. Tudi odločitev o pravdnih stroških ni pravilna. Pritožba je utemeljena. Iz podatkov sodnega registra Okrožnega sodišča v Ljubljani za vložek 1/02779/00, ki je v smislu 7. člena Zakona o sodnem registru javna knjiga, izhaja, da tožena stranka na dan izdaje sodbe sodišča prve stopnje (10.9.1999) ni več obstajala, ker je bila zaradi pripojitve k Poslovnemu sistemu ... d.d., izbrisana iz sodnega registra. Ker se je postopka udeleževala oseba, ki ne obstaja, je sodišče zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 11. točki 2. odstavka 339. člena ZKP, na kar po določbi 2. odstavka 350. člena ZPP pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti in kar po določbi 3. odstavka 354. člena ZPP terja razveljavitev sodbe. V nadaljevanju postopka bo moralo sodišče prve stopnje v smislu 3. točke 1. odstavka 205. člena ZPP prekiniti pravdni postopek (po podatkih sodnega registra je ob vložitvi tožbe tožena stranka obstajala) in ga bo lahko nadaljevalo pod pogoji iz 208. člena ZPP. V primeru, da bi se po porekinitvi postopka le-ta nadaljeval proti pravnemu nasledniku tožene stranke, bo moralo prvo sodišče glede na navedbe tožeče stranke na naroku dne 18.11.1997, ki predstavljajo takšno spremembo tožbe, ki za obravnavo ni sposobna, pozvati tožečo stranko, da poda tožbene navedbe in oblikuje tožbeni predlog tako, da bo za obravnavo nesposoben ter nato o zahtevku ponovno odločiti. Odločitev o stroških postopka v zvezi s pritožbo temelji na določbi 3. odstavka 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 1338/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-01

Če stranka v postopku za izdajo plačilnega naloga v gospodarskem sporu ne plača predpisane takse za pritožbo niti po opominu in niso podani pogoji za oprostitev, se šteje, da je napoved pritožbe umaknila (3. odst. 497. člena Zakona o pravdnem postopku; v nadaljevanju ZPP).

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom štelo napoved pritožbe proti sodbi za umaknjeno. Tako je odločilo zato, ker tožena stranka ni plačala sodne takse za pritožbo. Proti sklepu je tožena stranka pravočasno vložila pritožbo, imenovano ugovor. Navedla je, da je takso za pritožbo v znesku 74.480,00 SIT plačala dne 21.9.2000. K pritožbi je predložila ftokopiji Sporočila o obremenitvi APP in Razčlenitve prometa denarnih sredstev na svojem računu pri APP (listovna št. 56 in 57). Pritožba je utemeljena. Če stranka v postopku za izdajo plačilnega naloga v gospodarskem sporu ne plača predpisane takse za pritožbo niti po opominu in niso podani pogoji za oprostitev, se šteje, da je napoved pritožbe umaknila (3. odst. 497. člena Zakona o pravdnem postopku; v nadaljevanju ZPP). Po napovedi pritožbe z vlogo z dne 22.6.2000 (na listovni številki 49) je prvostopno sodišče toženo stranko pozvalo k plačilu takse v skupnem znesku 71.480,00 SIT. Opomin je tožena stranka prejela dne 8.9.2000 (povratnica k listovni številki 51). Sodišču prve stopnje tožena stranka do izdaje izpodbijanega sklepa res ni predložila dokazila o plačilu sodne takse. To je storila šele z vložitvijo pritožbe. Iz pritožbi predloženih potrdil pa je razvidno, da je predpisano takso plačala pravočasno, to je dne 21.9.2000. Ker je v 2. odst. 497. člena ZPP določeno, da se šteje, da je napoved pritožbe umaknjena, če taksa ni plačana (ne pa če sodišču ni predloženo dokazilo o plačilu sodne takse), je sodišče druge stopnje pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek (3. točka 365. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 56/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-22

prekinitev postopka - predhodno vprašanje

Odškodninski zahtevek temelji na nezakonitem ravnanju upravnega organa v upravnem postopku. O pravilnosti in nepravilnosti odločitve upravnega organa tečejo upravni spor, zato je smotrna prekinitev pravde do odločitve o upravni zadevi v upravnem sporu.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (2. točka izreka).

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom prekinilo pravdni postopek do pravnomočne rešitve upravne zadeve (2. točka izreka). Proti temu sklepu se tožeča stranka pritožuje in trdi, da bi glede na dolgotrajnost upravnega postopka bilo smotrno, da predhodno vprašanje reši sodišče prve stopnje samo. Pritožba ni utemeljena. Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu pravilno ugotovilo, da tožeča stranka temelji odškodninski zahtevek na trditvi, da je upravni organ pri opravljanju svojega dela in izdaji upravne odločbe ravnal nepravilno in nezakonito, zaradi česar naj bi upniku nastala vtoževana škoda. Ugotovilo je, da o pravilnosti in zakonitosti odločbe upravnega organa teče upravni spor. Na podlagi teh ugotovitev je pravilno zaključilo, da je smotrno, da se pravdni postopek prekine do odločitve o upravni zadevi, saj je utemeljenost v tej pravdi vtoževanega zahtevka odvisna od odločitve v upravni zadevi. Sodišče druge stopnje nima pomislekov v pravilnost take odločitve sodišča prve stopnje. Zato je pritožba neutemeljena in jo je sodišče druge stopnje zavrnilo ter na podlagi 2. točke 365. čl. ZPP potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 1425/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-15

Po 1. točki 2. odst. 4. člena, v zvezi s 1. odst. 3. člena Zakona o sodnih taksah (ZST) je taksna obveznost tožene stranke za ugovor nastala, ko je le-ta ugovor izročila sodišču, to je dne 21.6.2000

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožena stranka kot taksni zavezanec v predpisanem 15 - dnevnem roku od prejeme taksnega opomina ni plačala dolžne takse za ugovor v vrednosti 800 točk in za taksni opomin v vrednosti 100 točk. Zato je na podlagi 5. odst. 7. člena ZST, v zvezi z 29. in 30. členom ZST odločilo, da mora tožena stranka na dolgovano takso plačati še 50 % pribitka v v znesku 6.000 SIT. Na podlagi določila 30. člena ZST je Agenciji Republike Slovenije za plačilni promet naročilo, da z računa taksnega zavezanca prenese znesek 19.500,00 SIT na račun sodnih taks. Zoper sklep se je taksni zavezanec pravočasno pritožil in navedel, da je dolgovano takso v višini 13.500,00 SIT po prejemu taksnega opomina z dne 30.8.2000 plačal dne 15.9.2000. To je razvidno iz izpiska APP, ki ga prilaga k pritožbi. Pritožba ni utemeljena. Po 1. točki 2. odst. 4. člena, v zvezi s 1. odst. 3. člena Zakona o sodnih taksah (ZST) je taksna obveznost tožene stranke za ugovor nastala, ko je le-ta ugovor izročila sodišču, to je dne 21.6.2000. Iz povratnice, pripete k listovni številki 9 in 17, je razvidno, da je tožena stranka prejela opomin za plačilo sodne takse za ugovor in opomin dne 5.9.2000 in dne 15.11.2000. Pritožnica trdi, da je dolgovano sodno takso plačala dne 15.9.2000. V dokaz teh trditev se sklicuje na priložen izpisek APP, vendar pa tega dokazila v spisu ni. Tako je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da tožena stranka ni niti v 15 dneh po prejemu opomina plačala sodne takse za ugovor in za opomin, ki jo je kot taksni zavezanec dolžna plačati (1. odst. 3. člena ZST in 3. odst. Tar. št. 3 ter Tar. št. 37 Taksne tarife ZST). Prav tako pa je sodišče prve stopnje pravilno odločilo tudi o plačilu 50 % kazenske takse, ki temelji na določilih 2. odst. 29. in 1. odst. 30. člena ZST. Iz obeh določb izhaja, da mora pravna oseba, kadar ne plača sodne takse sk ladno z določilom 4. odst. 26. člena ZST, plačati poleg dolžne takse še 50 % pribitka nanjo kot kazensko takso, kar ugotovi sodišče s sklepom, ki ga pošlje v izvršitev Agenciji za plačilni promet Republike Slovenije, ki vodi žiro račun taksnega zavezanca. Iz teh razlogov je sodišče druge stopnje, ker tudi ni zasledilo absolutnih bistvenih kršitev iz 2. odst. 339. člena ZPP, na kar mora paziti po uradni dolžnosti (2. odst. 350. člena, v zvezi s 366. členom ZPP), pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo (2. točka 365. člena ZPP).

ZST člen 3,  3/1,  4,  4/2,  4/2-1,  3,  3/1,  4,  4/2,  4/2-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 215/2001
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-02-27

vročanje - vročilnica - vročanje - netočno zapisan dan vročitve

Čeprav je na vročilnici navedeno, kdaj je bila pošiljka vročena, je možen nasproten dokaz, dokaz, da je datum na vročilnici netočno zapisan.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Sodišče prve stopnje je zavrglo ugovor tožene stranke proti sklepu o plačilnem nalogu, ker naj bi bil vložen prepozno. Tožena stranka se je proti navedenemu sklepu pritožila. Uveljavljala je vse pritožbene razloge, predlagala pa razveljavitev oz. spremembo napadenega sklepa z ugotovitvijo, da je bil njen ugovor vložen pravočasno, in odločitvijo o obveznosti v pravdnem postopku. Pri tem ni priglasila pritožbenih stroškov. Izpodbijani sklep je bil izdan pred dnem 14.07.1999, zato je sodišče druge stopnje postopek nadaljevalo po določbah Zakona o pravdnem postopku iz l. 1977 (ZPP/77). Pritožba je utemeljena. Iz vročilnice v spisu izhaja, da naj bi bil plačilni nalog toženi stranki vročen dne "05.04.1998", kar bi glede na osemdnevni rok za ugovor pomenilo, da je bil ugovor z dne 08.05.1998 dejansko prepozen. Vendar pa je, čeprav je na vročilnici navedeno, kdaj je bilo pisanje vročeno, možen nasproten dokaz, dokaz, da je na vročilnici netočno zapisan dan vročitve (gl. 6. odstavek 149. člena ZPP/77). Ta dokaz pa je toženi stranki v konkretnem primeru uspel, saj iz poizvedb prvostopenjskega sodišča (gl. uradni zaznamek z dne 22.04.1999 na redni št. 11) izhaja, da je bil sklep o plačilnem nalogu toženi stranki vročen dne 04.05.1999 (pravilno: dne 04.05.1998) in ne dne 05.04.1998. Slednje niti ni bilo možno, saj je bil plačilni nalog izdan šele dne 06.04.1998, odpravljen pa šele dne 08.04.1998. Ker je bil sklep o plačilnem nalogu toženi stranki dejansko vročen dne 04.05.1998, ugovor z dne 08.05.1998 ni prepozen. Zato je drugostopenjsko sodišče na podlagi 3. točke 380. člena ZPP/77 pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo prvostopenjskemu sodišču, da v nadaljevanju postopa po pravočasnem ugovoru tožene stranke proti plačilnemu nalogu in da istočasno (na podlagi 36. člena Zakona o izvršilnem postopku) odloči o njenem predlogu za razveljavitev neutemeljenega potrdila o pravnomočnosti izdanega plačilnega naloga (plačilni nalog naj bi namreč postal pravnomočen dne 15.04.1998).

ZPP (1977) člen 149,  149/6,  149,  149/6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.