VSC sklep Cp 774/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-10-27

dalj časa trajajoča življenjska skupnost moškega in ženske - zunajzakonska skupnost

Pri prenehanju izvenzakonske skupnosti mora sodišče ugotavljati vse tiste okoliščine, ki so pomembne tudi za prenehanje življenjske skupnosti v zakonski zvezi.

Pritožbama tožečih strank se u g o d i , sodba sodišča prve stopnje se r a z v e l j a v i in se zadeva v r n e v novo sojenje.

O pritožbenih stroških bo odločeno s končno sodbo.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek glede ugotovitve trajnega prenehanja izvenzakonske skupnosti in neobstoja dedne pravice.

Proti takšni sodbi sta se pritožili prvo in drugo tožnica po svojem pooblaščencu, in sicer iz vseh pritožbenih razlogov. Predlagali sta, da se pritožbi ugodi in se sodba sodišča prve stopnje razveljavi, zadeva pa naj se vrne v novo sojenje. Pritožnici se z odločitvijo sodišča prve stopnje ne moreta strinjati in grajata presojo izvedenih dokazov - izpovedb vseh zaslišanih prič ter pravdnih strank in listinskih dokumentov ter menita, da sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe ni navedlo vseh razlogov o odločilnih dejstvih in zato sodbe ni mogoče preizkusiti. Navajali sta,da se je sodišče v obrazložitvi sodbe ukvarjalo predvsem z vprašanjem, ali je zapustnik P. v spornem obdobju pred smrtjo bival na Arclinu ali na Hudinji pri toženki, vse ostale okoliščine (skupno gospodinjstvo, medsebojna materialna pomoč, skupno gospodarjenje s premoženjem, medsebojno čustveno navezanost in spoštovanje ter zaupanje med partnerjema) pa je povsem prezrlo. Pritožnici sta zato mnenja, da je sodišče prve stopnje zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje.

Po njunem prepričanju je sodišče napravilo in sprejelo zaključke na zelo enostaven način in brez skrbne in temeljite presoje izvedenih dokazov. Sodišče je v obrazložitvi izpodbijane sodbe le povzelo izpovedbe prič in strank, ni pa jih analitično ocenilo, še posebej ni ocenilo pomembnih izpovedb prič in pravdnih strank. Pritožnici se sprašujeta, zakaj sodišče ni verjelo priči Š. oziroma mu je celo verjelo, zaključilo pa je drugače, saj naj bi tej priči pokojni P.

zaupal, da bo hišo prodal in s kupnino od hiše kupil stanovanje zase in za svojo sestro. Navedli sta, da sodišče prve stopnje neutemeljeno ne poklanja vere pričama K. S. in K. V., saj sta v zadevi nastopila kot poznavalca vseh podrobnosti o zasebnem življenju pokojnega P., poleg tega pa sta navedeni priči bili v izpovedovanju prepričljivejši od ostalih, saj sta za razliko od ostalih prič tudi povsem neobremenjeni s sorodstvenimi razmerji. Sodišče tudi zmotno poudarja izpovedbi priče K.S. s prvega in drugega zaslišanja glede računa za gostinske storitve in nabavljene artikle v samopostrežni trgovini, kateri naj bi si bili v medsebojnem nasprotju, zato sodišče pričama K. S. in V. ne verjame. Pritožnici sta tudi mnenja, da bi sodišče moralo dokazno oceniti izpovedbo priče K. S., ki je povedala, da je v sredo 29. 1. 1997 poklicala toženko in ji povedala, da je P. v bolnici ter da ji je toženka rekla, da še ni bila pri njemu.

Pritožnici se sprašujeta, ali ni takšno ravnanje toženke šteti za čudno, če bi skupnost med njo in P. dejansko obstajala. Sodišče se je oprlo na izpovedbo priče K.K., saj je izpovedala, da pokojni P.

toženke ne bo nikoli zapustil, pritožnici pa sta mnenja, da tej priči ni verjeti, saj je v nadaljnjih izpovedbah prihajala v nasprotja.

Sodišče ni dokazno ocenilo, da od decembra 1996 dalje h K. K. ni prihajala poleg P. na obisk tudi toženka, kar kaže na to, da sta se razšla ter okoliščine, da je K. K. prala perilo za svojega pokojnega brata. Tudi izpovedbe priče O. M., toženkine hčerke, sodišče ni ustrezno dokazno ocenilo, saj bi naj po njenih izjavah bilo bivanje P. pri toženki časovno zelo nedoločno opredeljeno. Pritožnici pogrešata v izpodbijani sodbi presojo izpovedb priče S.J., ki je povedal, da je njegova terjatev do P. zapadla januarja 1997, medtem ko iz posojilne pogodbe izhaja, da je terjatev zapadla 5. 12. 1996 in je zato mogoče sklepati, da je že v začetku decembra 1996 in ne januarja 1997 S. večkrat poklical P. k toženki. Prav tako priča M. E.

ni bil prepričljiv, ko je povedal, da samo misli, da je P. živel pri toženki v spornem obdobju, sicer pa je tudi on v sorodu s toženko in je pritožnicama njegova izpovedba dvomljiva. Pritožnici se nadalje sprašujeta, kaj je naredila toženka, da bi izpolnila želje pokojnega P. glede pokopa, saj so vse uredili in plačali tožniki oziroma prvotožnica. Sodišče prve stopnje ni ocenilo izpovedb tožnikov, iz katerih bi bilo mogoče zaključiti, da med toženko in P. življenjska skupnost v spornem obdobju ni več obstojala. Sodišče ni dokazno ocenilo izpovedbe pritožnice S. B. glede razgovora s toženko 29. 1. 1997, v katerem je toženka povedala, da ne ve, kaj se je zgodilo P., da on že dlje časa ne živi pri njej ter, da ona s pogrebom nima nič.

Zato sta pritožnici mnenja, da obstajajo tehtni razlogi, zaradi katerih je skupnost prenehala obstojati in je sodišče dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovilo, materialno pravo pa napačno uporabilo.

Proti sodbi se je pritožil tudi tretjetožnik, ki je vložil sicer laično pritožbo, v kateri je navajal, da toženka že veliko časa pred smrtjo P. ni živela z njim, na to pa kaže dejstvo, da je bil po izjavi zdravnice pok. P. v hiši najmanj dva dni preden so ga pripeljali v bolnico. Zato se zdi pritožniku nemogoče, da partner toliko časa ne bi vedel, kje se drugi partner nahaja. Navajal je, da je toženka prišla v Arclin šele, ko so jo drugi poklicali ter, da P.

v bolnici ni takoj obiskala. Zdi se mu nedopustno, da se ne upošteva izjava računovodkinje K. S., ki je veliko časa prebila s pokojnim, se z njim dosti pogovarjala in se vse podrobnosti, kot tudi to, da P. že dalj časa pred smrtjo živi sam v Arclinu in da je dokončno prekinil s toženko. Pritožnik je navedel, da je toženka pri pogovoru o pogrebu izjavila, da se to nje ne tiče in da nima nič s tem, prav tako pa je ni zanimalo, v kateri grob bo pokopan, kakšen bo pogreb... Zatorej je mogoče sklepati, da to ni skupnost ženske in moškega, ki bi imela enak odnos kot zakonca. Navedel je, da v kolikor bi šlo za izvenzakonsko skupnost pokojnega P. s toženko, potem bi to tudi veljalo za pritožnikovo mater Đ.G., saj njuna zveza ni nikoli prenehala. Pritožnik je navedel, da je njegov oče leta 1989 napravil oporoko, v kateri pa ni več omenjal toženke in sodeč po njegovi poslednji volji ni želel ničesar podariti oz. zapustiti njej, ampak vse le svojim otrokom.

Sodišče je preuranjeno zavrnilo tožbeni zahtevek, ne da bi ugotovilo vsa odločilna dejstva za pravilno uporabo materialnega prava.

Sodišče je v obrazložitvi izpodbijane sodbe le povzemalo izpovedbe prič in strank, nikjer pa ni zaslediti analitične dokazne ocene teh izpovedb. Verlelo je pričam M., K., S., H., O. ter Š., saj naj bi vsi izpovedali smiselno enako in tako, da pri sodišču niso vzbudili nobenega dvoma, da o življenju pokojnega in toženke sestavljajo lastne zaključke. Sodišče pa ni verjelo pričama K., ker naj bi nenavadno veliko vedela o medsebojnih odnosih med toženko in P..

Sodišče ni dokazno ocenilo izpovedbe strank, predvsem tožnikov, čeprav so ti tekom postopka podali izčrpne izpovedbe. Sodišče je zato bistveno kršilo določbe pravdnega postopka po 13. točki 354. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP), saj ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, še posebej pa v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ta pa se nanašajo na trajno prenehanje obstoja izvenzakonske skupnosti in posledično neobstoja dedne pravice. Ker pa je tretjetožnik v pritožbi navedel tudi nov dokaz, da zveza oz. odnosi med pok. P. in njegovo mamo niso nikoli prenehali, je bilo potrebno sodbo sodišča prve stopnje razveljaviti tudi zaradi nepopolne in zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

V novem sojenju bo potrebno zaslišati Đ.G. in še ostale priče po potrebi. Sodišče bo moralo pretehtati izpovedbe vseh prič in strank ter jih podrobneje dokazno oceniti ter napraviti zaključek, katerim pričam gre verjeti in katerim ne, ter zakaj ne. Še posebej bo potrebno oceniti izpovedbo tožnice B. S., da ji je toženka 29. 1. 1997 povedala, da ne ve, kaj se je zgodilo P., da on že dlje časa ne živi pri njej in da ne ve, kdaj je bil nazadnje na Hudinji, ter tudi to, da ona s pogrebom nima nič, ter da je bila S. po smrti očeta v hiši in je tam videla obleke, v vrečki pa umazano perilo. Oceniti bo tudi potrebno, da toženka ni šla na prvo zapuščinsko obravnavo, čeprav je vedela zanjo. Šele po temeljiti dokazni presoji bo mogoče ugotoviti, ali je potrebno tožbenemu zahtevku ugoditi ali ne, zato pa bo najprej potrebno popolno ugotoviti dejansko stanje.

Ker bo sodišče ponovno odločalo o tožbenem zahtevku, bo tako odločalo tudi o pritožbenih stroških tožnikov.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.