TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep II Cpg 1193/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-19

Stranka postopka je lahko le pravna ali fizična oseba ali tisti za katerega tako določa poseben predpis. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da iz oznake dolžnika v predlogu za izvršbo ni razvidno, da bi šlo za pravno ali fizično osebo. Glede na to, da upnik ni ravnal skladno s pravilnim pozivom sodišča in vloge ni popravil, je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo določbe 4. odst. 108. člena ZPP in predlog za izvršbo zavrglo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je dne 25.10.1999 s sklepom zavrglo predlog za izvršbo, saj ga upnik ni popravil tako, da bi pravilno označil dolžnika.

Upnik se je zoper navedeni sklep pravočasno pritožil. Navedel je, da je dolžnika označil enako, kot je vpisan na računu, ki je osnova za predlagano izvršbo in da z drugim podatkom ne razpolaga.

Pritožbeni navedbi, da je oznaka dolžnika pravilna, saj je enaka zapisu na verodostojni listini - računu, ki je podlaga za predlagano izvršbo, sodišče druge stopnje ne more slediti. Za presojo vprašanja, kdo je in kdo ni stranka postopka namreč ni merodajna vsebina verodostojne listine, temveč predpis, ki ureja pravila postopka.

Zakon o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), ki se glede na določbo 15. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ) smiselno uporablja tudi v izvršilnem postopku, v 2. odst. 76. člena določa, da je stranka postopka lahko le pravna ali fizična oseba ali tisti za katerega tako določa poseben predpis. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da iz oznake dolžnika v predlogu za izvršbo ni razvidno, da bi šlo za pravno ali fizično osebo. Na navedeno pomanjkljivost je sodišče prve stopnje s sklepom z dne 28.05.1999 upnika opozorilo in ga pri tem poučilo tudi o posledicah, ki ga bodo doletele v primeru, da predloga za izvršbo ne bo popravil.

Glede na to, da upnik ni ravnal skladno s pozivom, je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo določbo 4. odst. 108. člena ZPP in predlog za izvršbo zavrglo.

Glede na to, da sodišče druge stopnje ni našlo bistvenih kršitev določb postopka, na katere poleg pravilne uporabe materialnega prava pazi po uradni dolžnosti (2. odst. 350. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ), je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijani sklep na podlagi 2. točke 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ, potrdilo.

ZIZ člen 15,  15.  ZPP člen 76,  76/2,  108,  108/4,  76,  76/2,  108,  108/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 1162/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-19

izvršba na podlagi izvršilnega naslova - ugovor zoper sklep o izvršbi - neutemeljen ugovor

Glede na pritožbeno trditev, da je bila prisilna poravnava potrjena 03.02.1998, terjatev iz naslova pravdnih stroškov pa je nastala kasneje in sicer s sklepom z dne 30.11.1998, se učinki potrjene prisilne poravnave na izterjevano terjatev ne raztezajo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je dne 28.01.1999 izdalo sklep o izvršbi na podlagi pravnomočnega sklepa Okrožnega sodišča v Ljubljani, opr. št.

VIII Pg 287/95 z dne 30.11.1998. Dolžnik je zoper navedeni sklep o izvršbi pravočasno ugovarjal.

Razumljivo mu je, da mora plačati stroške postopka, vendar meni, da bi morali biti ti, glede na 36. člen Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji, priznani v skladu s potrjeno prisilno poravnavo opr. št. St 5/97 z dne 03.02.1998. Sklep VIII Pg 287/95 namreč izvira iz leta 1995. Pritožba ni utemeljena.

Dolžnik je v ugovoru navedel, da je bil sklep o začetku postopka prisilne poravnave izdan dne 21.07.1997, sklep o potrjeni prisilni poravnavi pa 03.02.1998. V 1. odst. 36. člena Zakona o prisilni poravnavi stečaju in likvidaciji (v nadaljevanju ZPPSL) je določeno, da od začetka postopka prisilne poravnave proti dolžniku ni mogoče dovoliti izvršbe v poplačilo. Glede na to, da je upnik predlog za izvršbo vložil 05.01.1999, torej po tem, ko je bil postopek prisilne poravnave že zaključen, določba 1. odst. 36. člena ZPPSL ni ovira za odločitev o upnikovem predlogu za izvršbo.

Zmotna je tudi pritožbena navedba, da terjatev izvira iz leta 1995. Izvršba se v konkretni zadevi vodi zaradi izterjave stroškov pravdnega postopka. O povračilu navedenih stroškov je Okrožno sodišče v Ljubljani odločilo s sklepom z dne 30.11.1998, ki v tem izvršilnem postopku predstavlja izvršilni naslov. Glede na pritožbeno trditev, da je bila prisilna poravnava potrjena 03.02.1998, terjatev iz naslova pravdnih stroškov pa je nastala kasneje in sicer s sklepom z dne 30.11.1998, se učinki potrjene prisilne poravnave na izterjevano terjatev ne raztezajo.

Glede na to, da dolžnik ni navedel razloga, ki bi v smislu 1. odst.

55. člena ZIZ preprečeval izvršbo, je sodišče druge stopnje izpodbijani sklep preizkusilo še glede bistvenih kršitev določb postopka, na katere poleg pravilne uporabe materialnega prava pazi po uradni dolžnosti (2. odst. 55. čl. ZIZ in 2. odst. 365. člena Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP/77 v zvezi s 15. členom ZIZ). Glede na to, da kršitev ni našlo je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijani sklep o izvršbi na podlagi 2. točke 380. člena ZPP/77 v zvezi s 15. členom ZIZ potrdilo.

Določbe ZPP/77 (Ur.l. SFRJ, št. 4/77, 36/77, 36/80, 69/82, 58/84, 74/87, 14/88, 57/89, 20/90 in 27/90) je sodišče druge stopnje uporabilo na podlagi 1. odst. 498. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS št. 26/99).

ZIZ člen 36,  36/1,  55,  55/1,  36,  36/1,  55,  55/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cpg 628/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-18

V skladu s 1. odstavkom 116. člena ZPP lahko sodišče preloži narok le, če so za to upravičeni razlogi. Navajanje bolezni zakonitega zastopnika tožene stranke brez dokazila ni opravičljiv razlog.

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Z izpodbijano sodbo je prvostopno sodišče sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr.štev. VIII Ig ... z dne ... vzdržalo v veljavi v 1. in 3. točki izreka, toženi stranki pa je naložilo, da povrne tožeči stranki še nadaljnje pravdne stroške v znesku 26.028,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dne 15.4.1999 do plačila.

Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka, ki navaja, da se naroka dne 15.4.1999 ni mogla udeležiti zaradi bolezni, kar je sodišču predhodno tudi sporočila. Prvostopno sodišče je tudi nepravilno odmerilo stroške postopka, ker so ti po oceni tožene stranke previsoki.

Po 1. odstavku 116. člena ZPP sodišče lahko preloži narok, če so zato opravičeni razlogi. Tožena stranka je sicer sodišču dne 12.4.1999 sporočila, da se naroka dne 15.4.1999 zaradi bolezni zakonitega zastopnika ne bo udeležila. Vendar pa za to svojo trditev ni predložila nobenega dokazila. Sicer pa bi lahko zakoniti zastopnik tožene stranke v primeru bolezni za zastopanje na tem naroku pooblastil drugo osebo. Prvostopno sodišče je tako ravnalo pravilno, ko prošnje za preložitev ni upoštevalo in narok opravilo v odsotnosti tožene stranke. Zatrjevana kršitev postopka tako ni podana. Tožena stranka je bila kljub predlogu za preložitev dolžna na narok priti.

Neutemeljen je tudi ugovor tožene stranke, da so odmerjeni stroški tožeče stranke v izpodbijani sodbi previsoki. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je prvostopno sodišče pravilno odločilo o stroških, v skladu s 1. odstavkom 154. člena ZPP v zvezi s 155. členom ZPP, torej po uspehu, priznalo pa je tožeči stranki le tiste stroške, ki so bili za pravdo potrebni. Stroški tožene stranke so bili odmerjeni tudi v pravilni višini v skladu z veljavno Odvetniško tarifo in Zakonom o sodnih taksah. Najnižja nagrada v točkah za sestavo prve obrazložene pripravljalne vloge po tar.štev. 14 v zvezi s tar.štev.

13 Odvetniške tarife je namreč 100 točk. Pripravljalna vloga tožeče stranke pa je bila tudi potrebna, saj je tožena stranka naročilu prevoza, katerega stroški se vtožujejo, izrecno ugovarjala. Tako je s svojim ugovorom omenjene stroške povzročila sama.

Pritožbeni razlogi tako niso podani kot tudi ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče ob reševanju pritožbe po uradni dolžnosti.

Zato je bilo potrebno pritožbo tožene stranke zavrniti kot neutemeljeno in izpodbijano sodbo potrditi v skladu s 368. členom ZPP.

ZPP (1977) člen 116,  116/1,  116,  116/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 1368/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-13

sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine - neobrazložen ugovor

Dolžnik mora navesti in dokazovati tista dejstva, ki bi lahko, če bi se izkazala za resnična, pripeljala do zavrnitve tožbenega zahtevka v pravdi.

Ugovor se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. Ig 99/05094 z dne 2.7.1999 potrdi.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje naložilo dolžniku, da v roku 8 dni po vročitvi sklepa poravna v predlogu navedeno terjatev in dovolilo predlagano izvršbo na podlagi verodostojne listine.

Prvostopenjsko sodišče je odmerilo tudi stroške upnika na 46.254,00 SIT.

Zoper navedeni sklep je dolžnik pravočasno ugovarjal. V svojem ugovoru je navedel, da ocenjuje, da je bil sklep prvostopenjskega sodišča neutemeljen in da jim je bila s tem povzročena velika škoda, da je dejstvo, da so od upnika prevzeli sistem, ki so ga instalirali na objektu K... v letu 1998 in da je bila tovrstna instalacija prva ter so se od samega začetka srečevali s problemi, ki bi jih morali rešiti v podjetju upnika; da je dejstvo, da sistem še vedno ne dela in da ji je bila tudi s tem povzročena velika škoda. Dokazi za resničnost so delo podjetja S... d.o.o. na tem sistemu in njihova pogodba mimo njih, direktno z njihovim naročnikom.

Sodišče prve stopnje je ugovor dolžnika štelo za neobrazloženega v skladu z 2. odst. 53. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) in ga po 5. odst. 62. čl. ZIZ poslalo sodišču druge stopnje, da o njem odloči kot o pritožbi.

Sodišče druge stopnje je na podlagi 54. čl. ZIZ dolžnikov ugovor obravnavalo kot pritožbo in ugotovilo, da ni utemeljen. Drugi odstavek 53. čl. ZIZ nalaga dolžniku, da svoj ugovor zoper sklep o izvršbi obrazloži, to je, da navede dejstva, s katerimi ga utemeljuje in predloži ustrezne dokaze za tako navedena dejstva, sicer se njegov ugovor šteje za neutemeljenega. Pritožbeno sodišče omenjeno določbo razlaga tako, da mora dolžnik navesti in dokazovati tista dejstva, ki bi lahko - če bi se izkazala za resnična - pripeljala do zavrnitve tožbenega zathevka v pravdi.

V svojem ugovoru pa dolžnik ni navedel takšnih dejstev, ki bi bila pravno relevantna, niti ni predložil nobenega dokaza, s katerim bi svoj ugovor zoper izdan sklep utemeljil. Dolžnik je v svojem ugovoru navajal zgolj nedoločne trditve, ki pa niso prav z ničemer utemeljene. Tudi ko v svojem ugovoru omenja dokaz, ki bi potrdil njegova navajanja, le-tega ni predložil. Kot dokaz namreč navaja pogodbo med upnikom in naročnikom dolžnika, te pogodbe pa ugovoru ni priložil, zato sodišče tudi te trditve ne more upoštevati pri odločanju o obrazloženosti ugovora. Dolžnik v svojem ugovoru tako ni navedel prav nikakršnega dejstva niti predložil ustreznega dokaza, da bi o utemeljenosti tožbenega zahtevka lahko odločalo v pravdnem postopku.

Sodišče druge stopnje ugotavlja, da dolžnikov ugovor ni utemeljen, zato ga je zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje po 2. tč.

ZIZ člen 53,  53/2,  54,  62/5,  53,  53/2,  54,  62/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cpg 114/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-13

Stečajni senat mora natančno ugotoviti, katere terjatve je stečajni upravitelj na naroku za preizkus terjatev prerekal in le za prerekane terjatve izdati ustrezne napotitvene sklepe.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče prve stopnje je napotilo upnika, da v določenem roku pri sodišču začne postopek za ugotovitev obstoja njegove pogojne prijavljene terjatve v višini 418.968,50 SIT s pripadki, ki jo je stečajni upravitelj na naroku za preizkus terjatev prerekal.

Zoper sklep se je upnik pravočasno pritožil. Navedel je, da je v stečajnem postopku prijavil dve terjatvi in sicer terjatev v višini 418.986,50 SIT s pp ter pogojno terjatev v nedoločenem znesku s pp. Izpodbijani sklep pa se ne glasi na nobeno od teh terjatev, zaradi česar ji ni jasno za katero terjatev je bila napotena, da jo mora ugotavljati v posebnem postopku.

Pritožbeno sodišče ugotovlja, da je prišlo v postopku na prvi stopnji do bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke 2. odst.

339 člena ZPP v zvezi s 366. členom v zvezi s 14. členom ZPPSL, ker izpodbijanega sklepa ni mogoče preizkusiti. Iz spisa je razvidno, da je upnik v tem postopku priglasil dve terjatvi in sicer terjatev v višini 418.986,50 SIT s pp ter pogojno terjatev v nedoločenem znesku s pp. Zato je nerazumljiv izrek izpodbijanega sklepa, s katerim je bil upnik napoten, da začne postopek pred sodiščem ali drugim organom, zaradi ugotovitve pogojne terjatve v višini 418.968,50 SIT s pp, saj upnik takšne terjatve sploh ni prijavil. Stečajni upravitelj se mora o vsaki prijavljeni terjatvi določno izjaviti, ali jo priznava ali prereka (1. odst. 142. člena ZPPSL). Iz zapisnika z naroka za preizkus terjatev z dne 5.10.1999 pa ne izhaja, da bi se je stečajni upravitelj določno izjavil glede obeh upnikovih terjatev, saj ni razvidno, ali ju je štel kot dve terjatvi. Zato so razlogi v obrazložitvi izpodbijanega sklepa, ki se sklicujejo na zapisnik z naroka za preizkus terjatev, nejasni.

Pritožbeno sodišče je zaradi navedenega pritožbi ugodilo in razveljavilo izpodbijani sklep ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 365. člena ZPP v zvezi s 15. člen ZPPSL). V novem postopku bo moralo sodišče prve stopnje razčistiti, kako se je stečajni upravitelj izjavil o posamezni upnikovi terjatvi in ustrezno odločiti v skladu z določbo 1. odst. 144. člena ZPPSL.

ZPPSL člen 142,  142/1,  144,  144/1,  142,  142/1,  144,  144/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 1179/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-06

izterjava neplačane takse - zastaranje pravice zahtevati plačilo sodne takse

Po 1. odst. 9. čl. ZST pravica zahtevati plačilo sodne takse zastara v dveh letih po preteku leta, v katerem bi bilo treba takso plačati. Iz podatkov v spisu izhaja, da je bila tožba vložena dne 23.12.1996, zato bi bilo takso za tožbo potrebno plačati v letu 1996 in tako je pravica izterjati takso zastarala dne 31.12.1998. Pritožbeno sodišče na taksno zastaranje pazi po uradni dolžnosti.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje razveljavi.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožeča stranka kot taksni zavezanec ni pravočasno plačala sodne takse za tožbo v znesku 450.000,00 SIT ter za opomin v višini 3.000,00 SIT. Zaradi tega je dolžna plačati še kazensko takso v znesku 226.500,00 SIT. Naročilo je Agenciji Republike Slovenije za plačilni promet, da znesek 679.500,00 SIT prenese z računa taksnega zavezanca na račun sodnih taks.

Zoper sklep se je taksni zavezanec pravočasno pritožil. Navedel je, da je nad njim potrjena prisilna poravnava, odvetnik pa je na dopustu, zato ni mogoče preveriti, ali taksa res ni bila plačana.

Tožeča stranka nikoli ni prejela taksnega opomina.

Pritožbeno sodišče je pri preizkusu izpodbijane odločbe po uradni dolžnosti ugotovilo, da je izterjava taksne obveznosti zastarala.

Zakon o sodnih taksah (ZST) v 1. točki 2. odst. 4. člena določa, da taksna obveznost za vlogo (v tem primeru za tožbo) nastane ob vložitvi vloge. Po 1. odst. 9. čl. ZST pravica zahtevati plačilo sodne takse zastara v dveh letih po preteku leta, v katerem bi bilo treba takso plačati. Iz podatkov v spisu izhaja, da je bila tožba vložena dne 23.12.1996, zato bi bilo takso za tožbo potrebno plačati v letu 1996 in tako je pravica izterjati takso po določbi 1. odst. 9. čl. ZST zastarala dne 31.12.1998. Prvo uradno dejanje sodišča, katerega namen je bil izterjati takso, je bila odredba za izdajo izpodbijanega sklepa z dne 17.6.1999 (list. št. 15), zato tudi ni prišlo do pretrganja zastaranja v smislu 2. odst. 9. čl. ZST. Ker je bila glede na povedano izterjava sodne takse zastarana še pred začetkom postopka za izterjavo, je izpodbijani sklep sodišča prve stopnje pravno napačen. Glede na vse povedano je sodišče druge stopnje pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep razveljavilo.

ZST člen 4,  4/2,  4/2-1,  9,  9/1,  9/2,  4,  4/2,  4/2-1,  9,  9/1,  9/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 42/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-25

Dejstvo, da naj bi bil pooblaščenec tožeče stranke na dan razpisanega naroka prezaseden, sam po sebi ni opravičljiv razlog za preložitev glavne obravnave. Tožeča stranka je bila kljub takšnemu predlogu dolžna na narok priti, saj sodišče njenemu predlogu ni ugodilo.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, opr. št. VI Ig ... z dne ...

razveljavilo v 1. in 3. točki izreka, tožeči stranki pa še naložilo, da povrne toženi stranki pravdne stroške v znesku 6.831,00 SIT.

Zoper navedeni sklep se pritožuje tožeča stranka zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Opozarja, da prvostopno sodišče ni upoštevalo, da je pooblaščenec tožeče stranke pravočasno prosil za preložitev naroka in sodišče o tem tudi obvestil. Zato je napačen zaključek prvostopnega sodišča, da je tožeča stranka tožbo umaknila.

Pritožbeno zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka ni bila storjena. Po prvem odstavku 116. člena ZPP sodišče lahko preloži narok, če so za to opravičeni razlogi. Obe prošnji pooblaščenca tožeče stranke, da sodišče preloži narok tako za dne 7.11.1997 kot za dne 12.12.1997 zaradi zasedenosti pooblaščenca tožeče stranke nista opravičljiv razlog, niti nista konkretizirani in dokazani. Tudi, če bi takšna trditev pooblaščenca tožeče stranke držala, bi lahko za zastopanje na obeh narokih pooblastil substituta. Sodišče tudi ni dolžno stranke obveščati o tem, da predlogu za preložitev ni ugodeno.

Le v primeru, če bi predlogu za preložitev ugodilo, bi stranko o tem v skladu z drugim odstavkom 116. člena ZPP obvestilo. Ker pooblaščenec tožeče stranke od sodišča ni prejel nobenega obvestila o tem, da je njegovemu predlogu ugodeno, je moral vedeti, da naroka nista preložena. Zato je bil dolžan na oba naroka kljub predlogu za preložitev priti.

Ker se tudi tožena stranka obeh zaporednih narokih, določenih za dne 7.11.1997 in za dne 12.12.1997 ni udeležila, je prvostopno sodišče tudi pravilno, na podlagi drugega odstavka 499. člena ZPP štelo, da je tožeča stranka tožbo umaknila. Zato je odločitev v izpodbijanem sklepu pravilna. Ker zatrjevana bistvena kršitev pravdnega postopka ni podana, je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo pooblaščenca tožeče stranke kot neutemeljeno in izpodbijani sklep potrdilo v skladu z 2. točko 380. člena ZPP.

Odločitev o nadaljnjih pritožbenih stroških je odpadla, ker jih pooblaščenec tožeče stranke v pritožbi posebej ni uveljavljal.

ZPP (1977) člen 116,  116/1,  116/2,  116,  116/1,  116/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cpg 1518/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-06

Tožba je vsebovala vsa dejstva glede obstoja izpodbijanja pravnih dejanj pred stečajem, zato so bili izpolnjeni vsi pogoji za izdajo zamudne sodbe.

Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Tožena stranka nosi sama svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je izdalo zamudno sodbo, s katero je ugotovilo, da pravno dejanje tožeče stranke, to je prodaja vozila po računu št.

76 z dne 16.2.1999 za plačilo s kompenzacijo in kompenzacija z dne 19.2.1999 v znesku 1.393.134,20 SIT, s čimer je tožena stranka prišla do poplačila svojih terjatev, nima pravnega učinka proti stečajni masi in je naložilo toženi stranki, da mora plačati v stečajno maso 1.393.134,20 SIT z zakonitimi zamudnimi obresti od vložitve tožbe dalje ter tožeči stranki plačati pravdne stroške v znesku 68.602,00 SIT.

Tožena stranka je proti sodbi vložila pritožbo, v kateri uveljavlja pritožbena razloga po 1. in 3. točki 338. člena ZPP in trdi, da niso bili izpolnjeni pogoji za izdajo zamudne sodbe, ker utemeljenost tožbenega zahtevka ne izhaja iz dejstev v tožbi.

Pritožba je bila vročena tudi tožeči stranki, ki odgovora na pritožbo ni vložila.

Sodišče druge stopnje ugotavlja, da je tožeča stranka v tožbi navedla vsa odločilna dejstva, iz katerih izhaja materialno pravna posledica kot jo s tožbo uveljavlja. Na podlagi v tožbi navedenih dejstev, da je bilo že na naročilnici tožene stranke z dne 15.2.1999, izdani za nakup kamiona TAM, navedeno, da se plačilo opravi s kompenzacijo in da je tudi na računu tožeče stranke št. 76 z dne 16.2.1999 vsebovana klavzula "kompenzacija" in da je s kompenzacijo z dne 19.2.1992 v višini kupnine avtomobila tožena stranka prišla do poplačila v tožbi citiranih računov, izhaja zaključek, da je bila pogodba o prodaji avtomobila sklenjena z namenom, da se terjatev iz naslova kupnine pobota s terjatvami tožene stranke. Iz tega tudi izhaja zaključek, da ima navedeno pravno dejanje učinke, kot če bi se stranki dogovorili, da bo dolžnik (tožeča stranka) svoje zapadle obveznosti toženi stranki izpolnil z izročitvijo stvari, kar predstavlja neobičajen način plačila denarnih obveznosti. Iz tožbenih trditev tudi jasno izhaja, katere terjatve tožene stranke in na podlagi katerih faktur so bile tako poravnane. V tožbi zatrjevana dejstva tudi niso v nasprotju s tožbi priloženimi dokazi. Pritožnik tako neutemeljeno zatrjuje, da iz dejstev ne izhaja utemeljenost zahtevka. Sodišče druge stopnje tako ugotavlja, da so bili izpolnjeni pogoji za izdajo zamudne sodbe in zato je pritožbo tožene stranke zavrnilo, ker tudi ni našlo bistvenih kršitev določb postopka, na katere mora paziti po uradni dolžnosti. Zato je pritožbo zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo (353. člen ZPP).

Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato mora sama nositi stroške pritožbe (1. odstavek 154. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 165. člena ZPP).

ZPP člen 318,  318,  318/1-3,  318,  318,  318/1-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.