VSL sodba I Kp 236/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-04-21

nadaljevano kaznivo dejanje - velika tatvina

Pravilno je sodišče prve stopnje vsa tri dejanja (vlom in poskus vloma v stanovanji ter tatvino v zlatarni) pravno opredelilo kot nadaljevano kaznivo dejanje velike tatvine, saj gre za takšno povezanost med dejanji, da so sestavni del ene same enotne obtoženčeve kriminalne dejavnosti.

Pritožbi državnega tožilca in zagovornikov obt. E. M. se zavrneta kot neutemeljeni in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Obtoženec je dolžan plačati stroške pritožbenega postopka in na 35.000,00 (petintridesettisoč) SIT odmerjeno povprečnino.

Z v uvodu navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obtoženca spoznalo za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja velike tatvine po členu 212/I točka 1 KZ (dejanje opisano pod točko I/1-3 izreka sodbe sodišča prve stopnje), za ka tero mu je izreklo kazen devet mesecev zapora. V izrečeno kazen je sodišče obtožencu vštelo čas prebit v priporu od 21.9.1998 dalje. Obtožencu je v plačilo naložilo zneska 25.000,00 in 71.000,00 SIT, ki ustrezata s kaznivim dejanjem pridobljeni protipravni premoženjski koristi. Obtoženca pa je oprostilo plačila stroškov postopka iz 1. do 6. točke II. odst. 92. člena ZKP.

Z isto sodbo je sodišče prve stopnje obtoženca oprostilo obtožbe za kaznivo dejanje omogočanja uživanja mamil po členu 197/I KZ (dejanje opisano pod točko II izreka sodbe sodišča prve stopnje) ter odločilo, da stroški tega dela kazenskega postopka obremenjujejo proračun.

Zoper obsodilni del sodbe so se pravočasno pritožili državni tožilec in obtoženčevi zagovorniki.

Državni tožilec se pritožuje zaradi odločbe o kazni (4. točka 370. člena ZKP) ter predlaga, da sodišče druge stopnje pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo v izreku o kazni spremeni tako, da obtožencu izreče višjo kazen zapora.

Obtoženčevi zagovorniki v pritožbi uveljavljajo pritožbena razloga napačne uporabe materialnega prava in zmotne ugotovitve dejanskega stanja (2. in 3. točka 370. člena ZKP) ter predlagajo, da sodišče druge stopnje pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo v obsodilnem delu razveljavi in v tem obsegu vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Višje državno tožilstvo v Ljubljani v svojem pisnem mnenju, podanem skladno z določbo 2. odst. 377. člena ZKP, predlaga le ugoditev pritožbi državnega tožilca.

Ob preizkusu izpodbijane sodbe in navedb v pritožbi obtoženčevih zagovornikov, sodišče druge stopnje ugotavlja, da je sodišče prve stopnje dejansko stanje glede obtožencu očitanega nadaljevanega kaznivega dejanja velike tatvine ugotovilo pravilno in popolno ter izvedlo vse potrebne dokaze, dokaze ocenilo in na tej podlagi sprejelo utemeljene dokazne zaključke ter na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo kazenski zakon.

Po oceni sodišča druge stopnje so pravilni zaključki sodišča prve stopnje glede dejanja obtoženca in prepričljivi razlogi v izpodbijani sodbi, da je obtoženec storil očitano mu kaznivo dejanje na način in v obsegu, kot izhaja iz opisa dejanja v izreku sodbe sodišča prve stopnje. Prepričljivi so razlogi izpodbijane sodbe, iz katerih je sodišče prve stopnje zagovor obtoženca, da ni storilec dejanj izvšenih v hiši na X. ulici 28 v L. (dejanji opisani pod točkama I/1 in 2 izreka sodbe sodišča prve stopnje) ter, da je pomični viličasti ključ, ki mu je bil zasežen dne 4.9.1998 (kateri je bil uporabljen ob vlomih v stanovanji na X ulici) v njegovo vozilo dal M. S., ki da je skupaj z Z. K. tudi storilec teh dveh vlomov, ocenilo kot neprepričljiv. Zagovora obtoženca M. S. - zaslišan kot priča, ne potrjuje in v svoji izpovedi zanika tudi, da bi v obtoženčevo vozilo spravil viličaski ključ. Tudi izpovedba Ž. R. ne potrjuje zagovora obtoženca, da je v priporu med sprehodom od Z. K. izvedel, da sta dejanjina X ulici storila on in M. S., kar da je takrat slišal tudi Ž. R.. Zaslišan kot priča Ž. R. zagovora obtoženca, da je bil navzoč pri razgovoru med obtožencem in Z. K., v katerem naj bi Z. K. priznal storitev vlomov v stanovanji na X ulici, ni potrdil in je o okoliščinah, kako in od koga je izvedel za storilce teh vlomov, opisal bistveno drugače od obtoženca. Zato je sodišče prve stopnje njegovo izpoved v smeri razbremenitve obtoženca utemeljeno ocenilo kot neprepričljivo. Zagovorniki obtoženca v pritožbi omenjajo le tiste, iz celotnega poteka dogodkov iztrgane podrobnosti v izpovedbi priče Ž. R., ki bi govorili obtožencu v prid, medtem ko je sodišče prve stopnje vsa dejstva in okoliščine v izpodbijani sodbi v zvezi z obtožencu očitanima dejanjema v hiši na X ulici ocenilo s potrebno kritičnostjo in za svojo odločitev navedlo tudi prepričljive razloge ter tako pritožbene navedbe dokazne ocene in zaključka sodišča prve stopnje o krivdi obtoženca za tudi te dejanji, ne morejo omajati.

V zvezi z obtožencu očitanim dejanjem na škodo Zlatarne Y., je sodišče prve stopnje, kot to izhaja iz razlogov izpodbijane sodbe, ob oceni zagovora obtoženca (ki priznava, da je v zlatarni vzel in si protipravno prilastil ročno uro) in izpovedi prodajalca R. J.

zaključilo, da so v takem ravnanju obtoženca podani znaki kaznivega dejanja tatvine in tak zaključek sodišča prve stopnje s pritožbama tudi ni bil izpodbijan. Pravilno pa je sodišče prve stopnje vsa tri dejanja obtoženca (vlom in poskus vloma v stanovanji na X ulici ter tatvino v zlatarni) pravno opredelilo kot nadaljevano kaznivo dejanje velike tatvine, saj gre za takšno povezanost med dejanji, da so tako sestavni del ene same enotne obtoženčeve kriminalne dejavnosti.

Neutemeljena pa je tudi pritožba državnega tožilca zaradi odločbe o kazni. Za kaznivo dejanje velike tatvine je po določbi I. odst. 212. člena KZ predpisana kazen zapora do petih let. Pritrditi je sicer navedbam v pritožbi državnega tožilca, da je obtoženec že bil obsojen zaradi istovrstnega kaznivega dejanja in da je sedaj očitano mu kaznivo dejanje storil le kratek čas po odpustu s prestajanja kazni.

Navedeni okoliščini je že sodišče prve stopnje utemeljeno štelo kot obteževalni okoliščini in ju kot taki dovolj upoštevalo pri odmeri kazni. Izrečena kazen devetih mesecev zapora je tako tudi po oceni sodišča druge stopnje primerna vsem okoliščinam in teži dejanja ter stopnji obtoženčeve krivde, saj le ne gre prezreti, da je bil obtoženec v času storitve dejanji mlajši polnoletnik.

Glede na navedeno je sodišče druge stopnje pritožbi državnega tožilca in obtoženčevih zagovornikov zavrnilo kot neutemeljeni in ker tudi ni ugotovilo bistvenih kršitev določb kazenskega postopka in kršitev kazenskega zakonika v škodo obtoženca, na katere je ob preizkusu izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje dolžno paziti po uradni dolžnosti, je v celoti potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temeljina določilu I. odst.

98. člena ZKP. Povprečnino je sodišče druge stopnje odmerilo ob upoštevanju obtoženčevih premoženjskih razmer (obtoženec nima preživninskih obveznosti) ter trajanja in zamotanosti tega pritožbenega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.