TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Kp 1377/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-12

stroški kazenskega postopka - oškodovanec kot tožilec - umik obtožbe

Pravilno je sodišče prve stopnje (ker se je kazenski postopek zoper obdolženca ustavil zaradi umika obtožnega predloga oškodovancev kot tožilcev), skladno z določbo tretjega odstavka 96. člena ZKP oškodovancema kot tožilcema v plačilo naložilo stroške kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP.

Povprečnino v višini 35.000,00 SIT je sodišče prve stopnje določilo na spodnjem zakonskem minimumu. Ker povprečnina pokriva stroške za delo sodišča (osebne in materialne izdatke sodišč za svoj personal oziroma režijo sodišč in drugih organov, ki sodelujejo v kazenskem postopku), ni moč pritrditi navedbam v pritožbah, da ti stroški niso nastali, ker še ni bila razpisana glavna obravnava.

Pritožbi oškodovancev kot tožilcev L. R. in P. D. se zavrneta kot neutemeljeni.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje, na podlagi določila prvega odstavka 437. člena ZKP v zvezi s drugim odstavkom 277. člena ZKP, zoper obdolženca zavrglo obtožni predlog oškodovancev kot tožilcev ter jima nerazdelno v plačilo naložilo stroške kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter povprečnino v višini 35.000, 00 SIT.

Zoper sklep sta se zaradi odločbe o stroških kazenskega postopka (pritožbeni razlog iz 4. točke 370. člena ZKP) pritožila oba oškodovanca kot tožilca ter predlagala, da sodišče druge stopnje pritožbama ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da ju oprosti plačila stroškov postopka.

Pravilno je sodišče prve stopnje (ker se je kazenski postopek zoper obdolženca ustavil zaradi umika obtožnega predloga oškodovancev kot tožilcev), skladno z določbo tretjega odstavka 96. člena ZKP oškodovancema kot tožilcema v plačilo naložilo stroške kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP.

Povprečnino (ki se določi v znesku, ki znaša najmanj eno tretjino zadnje uradno objavljene povprečne mesečne netto plače v Republiki Sloveniji na zaposleno osebo in največ desetkratni znesek te plače) v višini 35.000,00 SIT je sodišče prve stopnje določilo na spodnjem zakonskem minimumu. Ker povprečnina pokriva stroške za delo sodišča (osebne in materialne izdatke sodišč za svoj personal oziroma režijo sodišč in drugih organov, ki sodelujejo v kazenskem postopku), ni moč pritrditi navedbam v pritožbah, da ti stroški niso nastali, ker še ni bila razpisana glavna obravnava. Glede na navedeno je sodišče druge stopnje pritožbi oškodovancev kot tožilcev zavrnilo kot neutemeljeni (tretji odstavek 402. člena ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Kp 971/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-26

Ker je obtoženec še pred sejo pritožbenega sodišča umrl, je sodišče druge stopnje kazenski postopek zoper njega ustavilo, ne da bi presojalo vsebino pritožbenih navedb njegovega zagovornika, navedenih v pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje, s katero je bil obtoženec spoznan za krivega kaznivega dejanja posilstva ter mu je bila izrečena zaporna kazen.

Kazenski postopek zoper obtoženca, roj. .... v Ljubljani, obtoženega, da je prisilil žensko k spolnemu občevanju tako, da je uporabil silo s tem, ker je točno neugotovljenega dne v mesecu novembru leta 1987 v stanovanju tedaj še mladoletne K. K. (rojene 1970), Ulica xxxx, kamor je vstopil tako, da je dalj časa zvonil na vratih in ker se je bala sosedov, mu jih je odprla; ker je bil tedaj telesno močnejši od nje, jo porinil na posteljo in slekel spodnji del oblačil, nato pa se slekel tudi sam ter se kljub njenemu upiranju, kriljenju in prošnjam, naj jo pusti pri miru, nanjo vlegel, nato pa porinil svoj spolni ud v nožnico in imel z njo nasilni vaginalni spolni odnos, na tak način pa je tudi zlomil njen odpor, saj se mu kot mladoletna ni znala, niti ni mogla upirati; s čimer naj bi storil kaznivo dejanje posilstva po čl. 100/I KZ, se u s t a v i .

Stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke II. odst. 92. čl. ZKP ter potrebni izdatki in nagrada obtoženčevega zagovornika obremenjujejo proračun.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obtoženca spoznalo za krivega storitve v izreku sodbe opisanega kaznivega dejanja ter mu izreklo kazen šest let zapora in mu v plačilo naložilo stroške kazenskega postopka v višini 105.996,00 SIT in na 70.000,00 SIT odmerjeno povprečnino.

Zoper takšno sodbo se je pritožil obtoženčev zagovornik zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zaradi kršitve kazenskega zakona in predlagal razveljavitev sodbe ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v ponovno sojenje.

Višja državna tožilka je predlagala zavrnitev pritožbe kot neutemeljene.

Kazenski postopek je bilo potrebno ustaviti po uradni dolžnosti.

Še pred razpisom seje pritožbenega sodišča v tej kazenski zadevi je obtoženčev zagovornik z dopisom z dne 27.12.1999 poslal sodišču fotokopijo izpiska iz matične knjige umrlih, po kateri je obtoženi dne 25.10.1999 od 21,20 uri umrl. Z opravljenimi poizvedbami in pribavo kopije poročila o samomoru, ki ga je Policijska postaja Ljubljana -Bežigrad dne 9.11.1999 poslala Okrožnemu državnemu tožilstvu v Ljubljani (Ktr 2044/99), je sodišče druge stopnje preverilo verodostojnost poslane fotokopije ter je bila s tem obtoženčeva smrt potrjena.

Zato je sodišče druge stopnje, ne da bi presojalo vsebino pritožbenih navedb zagovornika in razloge izpodbijane sodbe, v skladu s pooblastilom iz čl. 139 ZKP kazenski postopek zoper obtoženca ustavilo in s stroški kazenskega postopka obremenilo proračun.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Kp 13/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-12

Državni tožilec v pritožbi zoper sklep, s katerim je senat sodišča prve stopnje po II. odstavku 207. člena, ob preizkusu po preteku dveh mesecev, podaljšal hišni pripor, ne more predlagati odreditve pripora. Po izročitvi obtožnice do konca glavne obravnave je namreč za odločanje o odreditvi pripora pristojen senat sodišča prve stopnje. Tudi če tak senat zavrne predlog za odreditev pripora, zoper tak sklep, po določbah IV. odstavka 207. člena ZKP, pritožba ni dovoljena.

Pritožba državnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je senat sodišča prve stopnje ob preizkusu po preteku dveh mesecev zoper obtoženca podaljšal hišni pripor iz razloga po 3. točki I. odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP).

Zoper sklep se je pritožil okrožni državni tožilec zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Predlagal je, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da zoper obtoženca odredi pripor iz razloga po 3. točki I. odstavka 201. člena ZKP.

Če je obtoženec v hišnem priporu, državni tožilec pa meni, da so podane okoliščine, ki narekujejo odreditev pripora, lahko pri sodišču prve stopnje poda predlog za odreditev pripora. Po določbah I.

odstavka 207. člena ZKP o takem predlogu odloča senat sodišča prve stopnje. Če predlog za odreditev pripora zavrne, glede na določbe III. odstavka 207. člena ZKP, pritožba zoper tak sklep ni dovoljena.

Ne more pa državni tožilec pripora predlagati v pritožbi zoper sklep, s katerim senat sodišča prve stopnje po določbah II. odstavka 207. člena ZKP ob preizkusu po preteku dveh mesecev hišni pripor podaljša.

Ko se zadeva obravnava pri sodišču prve stopnje je, kot je bilo že navedeno, za odločanje o predlogu za odreditev pripora pristojen senat sodišča prve stopnje. Tudi če bi državni tožilec pri sodišču prve stopnje podal predlog za odreditev pripora, o katerem bi senat tega sodišča odločal hkrati s preizkusom po II. odstavku 207. člena ZKP, ali so še dani razlogi za hišni pripor, ter bi s sklepom, s katerim hišni pripor podaljša, zavrnil tožilčev predlog za odreditev pripora, se državni tožilec zoper tako zavrnitev ne bi smel pritožiti. Ker tako državni tožilec v pritožbi podaja predlog, kateremu sodišče druge stopnje že iz formalnih razlogov ne bi moglo ugoditi, je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

ZKP člen 207,  207/1,  207/2,  207/4,  207,  207/1,  207/2,  207/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Kp 12/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-11

Ob okoliščinah, da je obdolženec tuji državljan, da ima delovno vizo le za določen čas in da v Sloveniji nima družine ali drugih sorodnikov, je zlasti glede na težo kaznivega dejanja, zaradi katerega je obdolženec v kazenskem postopku, zaključek sodišča prve stopnje o obstoju pripornega razloga begosumnosti pravilen.

Pritožba zagovornice obd. S.L. se zavrne kot neutemeljena.

Senat Okrožnega sodišča v Ljubljani je z izpodbijanim sklepom obd.

S.L., ki je priprt od 30.11.1999 dalje, iz pripornega razloga po 1. točki 1. odst. 201. čl. ZKP podaljšal pripor.

Proti navedenemu sklepu se je pritožila obdolženčeva zagovornica zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in kršitve kazenskega zakona. Predlagal je ugoditev pritožbi in odpravo pripora.

Višja državna tožilka je predlagala zavrnitev pritožbe kot neutemeljene.

Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu prepričljivo obrazložilo obstoj utemeljenosti suma, da naj bi obdolženec storil v obtožbi navedeno kaznivo dejanje. Utemeljenost suma, kot navaja sodišče prve stopnje, izhaja tako iz podatkov kazenske ovadbe kot iz izpovedb oškodovanke, ki je opisala dogajanje med njo in obdolžencem, pa tudi obeh prič očividcev, ki sta obdolžencu preprečila dokončanje kaznivega dejanja, in podatkov o poškodbah. Zato so zagovorničine pritožbene navedbe, da je utemeljenost suma obrazložena nepopolno in pavšalno, neutemeljene. Tudi ponavljanje obdolženčevega zagovora v pritožbi ne more omajati ugotovitev sodišča prve stopnje glede utemeljenosti suma.

Prvostopenjsko sodišče je nadalje navedlo tudi več konkretnih okoliščin, na podlagi katerih je utemeljeno zaključilo, da priporni razlog begosumnosti še vedno obstoji in da je zato podaljšanje pripora nujno, saj bi obdolženec, če bi bil na prostosti, lahko pobegnil in tako oviral kazenski postopek. Ob okoliščinah, da je obdolženec tuji državljan, da ima delovno vizo le za določen čas in da v Sloveniji nima družine ali drugih sorodnikov, je zlasti glede na težo kaznivega dejanja, zaradi katerega je obdolženec v kazenskem postopku, zaključek sodišča prve stopnje o obstoju pripornega razloga begosumnosti pravilen. Prvostopenjsko sodišče je dejansko stanje torej pravilno in popolno ugotovilo.

Zato so zagovorničine pritožbene navedbe tudi v zvezi z obstojem pripornega razloga, ki pojasnjujejo obdolženčev status v Sloveniji, neutemeljene. Kako pa naj bi bil kršen kazenski zakon, pa v pritožbi ni obrazloženo.

Glede na navedeno je zato sodišče druge stopnje zagovorničino pritožbo po 3. odst. 402. čl. ZKP zavrnilo kot neutemeljeno.

ZKP člen 201,  201/1,  201/1-1,  201,  201/1,  201/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Kp 1267/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-11

V postopku izvršitve denarne kazni, ki je ni mogoče niti prisilno izterjati (6. odst. 38. čl. KZ) so brezpredmetne pritožbene navedbe, kolikor pritožnik z njimi izraža nestrinjanje s pravnomočno sodbo, ki je izvršljiva.

Pritožba obsojenega B.B. se zavrne kot neutemeljena.

Okrajno sodišče v ... je z izpodbijanim sklepom obsojenemu B. B.

denarno kazen 30 dnevnih zneskov kar znaša 60.000,00 SIT, ki je ni bilo mogoče niti prisilno izterjati, spremenilo v 15 dni zapora in s tem odločilo, o načinu izvršitve denarne kazni.

Proti navedenemu sklepu se je pritožil obsojenec brez navedbe pritožbenih razlogov in brez predloga, iz vsebine pritožbe pa izhaja, da se "s takšno kaznijo ne more strinjati, ker je neprimerna".

Že v prejšnjem sklepu višjega sodišča z dne 6.7.1999 je bilo pojasnjeno, da so v tem postopku brezpredmetne pritožbene navedbe, kolikor pritožnik z njimi izraža nestrinjanje s pravnomočno sodbo.

Kot takšne je treba oceniti tudi tokratne pritožbene navedbe obsojenca, da se s kaznijo ne strinja, ker ni primerna in da je bilo "v prvotnem postopku narejenih veliko napak".

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom na podlagi določbe 38. čl. KZ odločilo, da se denarna kazen 30 dnevnih zneskov kar znaša 60.000,00 SIT, ki je obsojenec kljub pozivu ni plačal in ki jo ni bilo mogoče niti prisilno izterjati, izvrši tako, da se spremeni v zaporno kazen 15 dni in sicer na način, da se za vsaka začeta dva dnevna zneska (en dnevni znesek znaša 2.000,00 SIT) določi en dan zapora. Takšna odločitev sodišča prve stopnje je pravilna in zakonita in jo pritožnikovi ugovori, ki so pravno nepomembni, ne morejo izpodbiti. Pritožniku preostane bodisi, da izrečeno denarno kazen plača in se s tem izogne zaporu (zato ima še vedno možnost) ali pa bo ta kazen izvršena na opisan način.

Zaradi navedenih razlogov je višje sodišče obsojenčevo pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Kp 1351/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-19

Podan je pritožbeni razlog iz 4. točke 370.člena ZKP, ker je sodišče prve stopnje v odločbi o stroških obtoženki odmerilo povprečnino v nasprotju z določbo člena 92/III ZKP.

Pritožbi državnega tožilca se ugodi in se izpodbijana sodba v odločbi o stroških kazenskega postopka spremeni tako, da se odmerjena povprečnina zviša na 40.000,00 (štiridesettisoč) SIT.

Obtoženka je dolžna plačati kot stroške pritožbenega postopka na 40.000,00 (štiridesettisoč) SIT odmerjeno povprečnino.

Sodišče prve stopnje je z uvodoma navedeno sodbo obtoženko K.D. spoznalo za krivo nadaljevanega kaznivega dejanja izdaje nekritega čeka po členu 253/I v zvezi s členom 3/II Kazenskega zakonika (KZ) ter ji izreklo pogojno obsodbo, v kateri ji je določilo kazen pet mesecev zapora s preizkusno dobo dveh let in pod posebnim pogojem, da obtoženka v roku enega leta po pravnomočnosti sodbe plača oškodovancu znesek 222.322,30 SIT. Obtoženki je naložilo v plačilo tudi stroške kazenskega postopka in sicer na 25.000,00 SIT odmerjeno povprečnino.

Proti sodbi je vložil pritožbo državni tožilec zaradi odločbe o stroških (pritožbeni razlog po 4. točki 370. člena ZKP). V pritožbi je navajal, da je sodišče prve stopnje prekršilo predpise glede odmere povprečnine ter je obtoženki naložilo v plačilo prenizko povprečnino. Predlagal je, naj sodišče druge stopnje izpodbijano sodbo v odločbi o stroških kazenskega postopka spremeni tako, da odmeri povprečnino skladno z določilom člena 92/III ZKP.

Višji državni tožilec je v svojem mnenju, podanem v skladu z določbo člena 377/II ZKP, predlagal ugoditev pritožbi.

Prav ima pritožnik, da je sodišče prve stopnje o stroških kazenskega postopka, ki jih mora plačati obtoženka, odločilo v nasprotju z določbami člena 92/III Zakona o kazenskem postopku. Po tej določbi se namreč povprečnina določi v znesku, ki znaša najmanj eno tretjino zadnje uradno objavljene povprečne mesečne neto plače v Republiki Sloveniji na zaposleno osebo in največ desetkratni znesek te plače. Zadnja takšna uradno objavljena plača je v času sojenja znašala 107.925,00 SIT ( Ur.l.RS št. 78/99 z dne 24.9.1999). To pa pomeni, da bi moralo povprečnino odmeriti v razponu od najnižje, t.j 35.975,00 SIT, do najvišje tj.

1.079.250,00 SIT. Torej je sodišče prve stopnje ravnalo v nasprotju z zakonom, ker je obtoženki odmerilo povprečnino le v višini 25.000,00 SIT, kar utemeljeno navaja v pritožbi državni tožilec. Zato je sodišče druge stopnje njegovi pritožbi ugodilo ter izpodbijano sodbo po pooblastilu člena 394/I ZKP v odločbi o stroških spremenilo tako, da je ob upoštevanju trajanja in zamotanosti kazenskega postopka ter premoženjskih razmer obtoženke povprečnino zvišalo na 40.000,00 SIT.

Ker je državni tožilec s pritožbo uspel, pa je sodišče druge stopnje v skladu z določbo člena 98/I v zvezi s členom 95/I ZKP tudi odločilo, da mora obtoženka plačati tudi stroške pritožbenega postopka in sicer na 40.000,00 SIT odmerjeno povprečnino.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Kp 1208/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-11

sodišče prve stopnje ni ob izrečeni pogojni obsodbi obdolžencu izreklo še varnostnega ukrepa odvzema predmetov, to je strelnega orožja, ki je predmet kaznivega dejanja nedovoljene proizvodnje in prometa orožja ali razstrelilnih snovi po 1. odstavku 310. člena KZ.

Zato je pritožbo državne tožilke, ki je predlagala izrek varnostnega ukrepa odvzema predmetov po čl. 69/1 KZ, utemeljena.

Pritožbi okrožne državne tožilke se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se obdolženemu A.B. po čl. 69/1 KZ izreče varnostni ukrep odvzema samokresa, serijska št. ..., z nabojnikom in sedmimi naboji.

Okrajno sodišče v ... je z izpodbijano sodbo obdolženega A.B.

spoznalo za krivega, da je storil kaznivo dejanje nedovoljene proizvodnje in prometa orožja ali razstrelilnih snovi po 1. odstavku 310. člena KZ. Izreklo mu je pogojno obsodbo in v njej določilo kazen šest mesecev zapora s preizkusno dobo treh let. Odločilo je še o stroških kazenskega postopka.

Proti navedeni sodbi se je pritožila okrožna državna tožilka zaradi odločbe o kazenskih sankcijah. Predlagala je ugoditev pritožbi in spremembo izpodbijane sodbe tako, da se obdolžencu izreče še varnostni ukrep odvzema predmetov po čl. 69 KZ tako, da se mu odvzame samokres z nabojnikom in sedmimi naboji.

Državna tožilka utemeljeno navaja v pritožbi, da bi sodišče prve stopnje moralo potem, ko je obdolžencu izreklo pogojno obsodbo, izreči še varnostni ukrep odvzema predmetov, to je samokresa z nabojnikom in sedmimi naboji. Obdolženec je bil namreč spoznan za krivega, ker je, ne da bi imel dovoljenje pristojnega organa, kupil od neznane osebe samokres z nabojnikom in naboji. Taki predmeti, če so obdolženčeva last, se mu smejo po 1. odstavku 69. člena KZ vzeti.

Pritožbeno sodišče sprejema pritožbeni predlog državne tožilke, da naj se samokres z nabojnikom in naboji, ki so predmet kaznivega dejanja, obdolžencu vzamejo, saj obdolženec ne sme obdržati strelno orožje, ki ga je kupil brez dovoljenja pristojnega organa ter je s tem storil kaznivo dejanje, za katerega je bil obsojen.

Zato je sodišče druge stopnje pritožbi državne tožilke ugodilo in je izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je obdolženemu A.B. izreklo po čl. 69/1 KZ še varnostni ukrep odvzema samokresa z nabojnikom in sedmimi naboji.

Sodišče druge stopnje je po čl. 383/1 ZKP izpodbijano sodbo preizkusilo še glede kršitev določb kazenskega postopka iz 1. točke navedenega zakonitega določila in glede kršitve kazenskega zakona v obdolženčevo škodo (tč.2). Ob tem preizkusu po uradni dolžnosti ni našlo nobenih kršitev določb kazenskega postopka ali materialnega zakona.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Kp 1250/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-25

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

Vozilo, nesposobno za nadaljnjo uporabo, zaradi predrugačene šasije, ne predstavlja predmeta, ki bi ga bilo mogoče vzeti, ker tako zahtevajo koristi splošne varnosti. Takšno vozilo ni predmet, ki je zaradi svojih lastnosti vsem splošno nevaren.

Pritožbama zagovornice obdolženega G.J in pooblaščenke A. M.J. se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi.

Z izpodbijanim sklepom je sodnik Okrajnega sodišča ... odločil, da se na podlagi 498. člena ZKP odvzame zaseženo vozilo IMV Trafic T 1000 D, reg. št. ..., rdeče barve, last A.M.J., .

Zoper sklep sta se pritožila G.J. in A.M.J iz pritožbenih razlogov bistvene kršitve določb kazenskega postopka, kršitve kazenskega zakona in zmotne ugotovitve dejanskega stanja ter predlagala, da pritožbeno sodišče pritožbama ugodi in izpodbijani sklep razveljavi.

Pravilno oba pritožnika opozarjata, da za odvzem predmetov - vozila ni podlage. Po določbi I. odstavka 498. člena Zakona o kazenskem postopku je mogoče predmete odvzeti tudi takrat, kadar se postopek ne konča s sodbo, s katero je obtoženec spoznan za krivega, pri čemer pa je točno določeno, v katerih primerih se lahko predmeti odvzamejo.

Sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu le navaja, da vozilo ni sposobno za nadaljnjo uporabo, zaradi česar je potrebno, da se vozilo vzame iz prometa in ga zaseže. Takšne navedbe pa ne ustrezajo kriterijem iz I. odstavka 498. člena ZKP v povezavi z 69. členom KZ, nakar utemeljeno opozarjata oba pritožnika. Vozilo, nesposobno za nadaljnjo uporabo, zaradi predrugačene šasije, pa ne predstavlja predmeta, ki bi ga bilo mogoče vzeti, ker tako zahtevajo koristi splošne varnosti. Ne gre za predmet, ki ima takšne lastnosti, zaradi katerih je splošno nevaren in ogroža splošno varnost. Takšni predmeti so lahko npr. orožje, eksplozivo, strupi in podobno, torej predmeti, ki so zaradi svojih lastnosti vsem splošno nevarni. Ker pa tako pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni podana zakonska podlaga za odvzem predmeta - vozila in je skladno z določbo III. odstavka 403. člena ZKP izpodbijani sklep le razveljavilo, saj nova odločitev ni potrebna.

KZ člen 69,  69/2,  69,  69/2.  ZKP člen 498,  498/1,  498,  498/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Kp 1/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-05

Sodišče prve stopnje je glede na to, da pripor traja že dve leti in dva meseca, pravilno zaključilo, je zlasti tudi glede na medijsko odmevnost zadeve podana manjša verjetnost, da bi se obtoženca na enak način ukvarjala z nedovoljenimi posli. Zato ni več neogibno potrebno za varnost ljudi in potek kazenskega postopka, da bi bila obtoženca še naprej v priporu in je odreditev hišnega pripora utemeljena.

Pritožba okrožne državne tožilke se zavrne kot neutemeljena.

Okrožno sodišče v Kranju je z izpodbijanim sklepom odpravilo pripor zoper obtožena A. H. in I. V. Hkrati je bilo odločeno, da se obema obtožencema odreja hišni pripor od 30.12.1999 od 15. ure dalje.

Določeno je bilo še, kje se pripora izvajata, kdo nadzoruje izrečena ukrepa ter s kom imata lahko stike.

Proti navedenemu sklepu se je pritožila okrožna državna tožilka zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

Predlagala je ugoditev pritožbi in spremembo izpodbijanega sklepa tako, da naj se zoper oba obtoženca odredi pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. tč. 2. odst.

Sodišče prve stopnje je prepričljivo in logično obrazložilo, zakaj pripor zoper oba obtoženca ni več neogibno potreben za varnost ljudi in za potek kazenskega postopka, zaradi česar je bilo pripor moč nadomestiti z milejšim ukrepom, to je s hišnim priporom. Dolgotrajen pripor je vsekakor vplival na oba obtoženca tako, da je, zlasti glede na veliko medijsko odmevnost zadeve, pa tudi glede na psihično utrujenost, "podana manjša verjetnost, da bi se obtoženca na enak način ukvarjala z nedovoljenimi posli". Ker se je možnost ponovitve kaznivih dejanj med trajanjem pripora vsekakor zmanjšala, kot je utemeljeno zaključilo sodišče prve stopnje, so zato pritožbene navedbe, da naj bi bil pripor še vedno neogibno potreben zlasti zaradi možnih različnih komunikacij, pri obtoženemu I.V. pa še zaradi slabega finančnega stanja, neutemeljene in ne morejo omajati prepričljivih zaključkov prvostopenjskega sodišča, prav tako kot jih ne morejo omajati očitki obrambi v zvezi z zavlačevanjem kazenskega postopka.

Zato pritožbeno sodišče sprejema odločitev sodišča prve stopnje o odpravi pripora in o odreditvi hišnega pripora za oba obtoženca. Glede na navedeno je pritožba okrožne državne tožilke neutemeljena in jo je sodišče druge stopnje po 3. odst. 402. čl. ZKP zavrnilo kot neutemeljeno.

ZKP člen 199a,  199a/1,  199a/2,  200/2,  199a,  199a/1,  199a/2,  200/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.