VSL sodba II Cp 833/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-01-10

pisna oporoka pred pričami - veljavnost oporoke - sposobnost za razsojanje

Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je oporočiteljica znala brati in pisati in da je bila v trenutku sestave oporoke sposobna za razsojanje, je pravilno odločilo, ko je zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev, da oporoka ni veljavna.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, s katerim je ta zahtevala, da se ugotovi, da listina z dne 12.2.1989, ki je bila predložena v zapuščinskem postopku Temeljnega sodišča v Novem mestu, Enota v Krškem, opr. št. D 83/89, po pokojni Š.R., kot pismena oporoka pred pričami, ni pravno veljavna in ni učinkovita oporoka Š.R., umrle 18.2.1989. Odločilo je, da so tožniki dolžni tožencema povrniti pravdne stroške v znesku 544.070,00 SIT. Zoper to sodbo se je pritožila tožeča stranka iz pritožbenih razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. V pritožbi navaja, da je neutemeljena navedba sodišča prve stopnje, da je oporočiteljica "znala brati in pisati" v smislu določila 1. odstavka 64. člena Zakona o dedovanju (ZD). Sodišče je ugotovilo, da je bila oporočiteljica "delno pismena", torej v takšni meri, da se je znala podpisati, da je bila sposobna napisati kratka sporočila in da je znala kakšno besedico prebrati. Na tem mestu pa sodišče neumestno zaključuje, da po "naravi stvari ni mogoče, da bi nekdo znal pisati, pa ne brati". Zato napačno zaključi, da je oporočiteljica znala tudi brati. Sodišče samo ugotavlja, da je oporočiteljica končala prvi razred osnovne šole in pričela obiskovati drugi razred osnovne šole, vendar tega ni zaključila s pozitivnim uspehom. Pritožniki se zato sprašujejo, ali lahko o osebi, ki je končala le prvi razred osnovne šole, govorimo, da je pismena, da zna brati in pisati. Sporna oporoka ni tako kratka in enostavna, da bi spričo tega bilo lahko oporočiteljičino neznanje v pogledu branja in zapisa spregledano. Ne glede na to pa tudi sicer ni bil v obravnavanem primeru izpolnjen zakoniti pogoj iz 64. člena ZD, ki se nanaša na istočasno oporočiteljičino izjavo pred obema pričama, da je tisti zapis "njena oporoka". Sodišče je to določilo interpretiralo napačno, ko je navedlo "da ni mogoče zahtevane izjave oporočiteljice pred pričama razumeti tako, da bi ob drugačnem ravnanju oporoka ne bila veljavna". Oporoke so strogo formalni akti, pri katerih morajo biti izpolnjeni vsi tisti pogoji, katere predvideva zakon za veljavnost oporoke. Sodišče tudi nerazumljivo zaključuje, da je sposobnost za razsojanje nekako identična s starostjo osebe, ki je dopolnila petnajst let. Gre za dva pojma in sicer na eni strani za sposobnost za razsojanje in na drugi strani za zahtevano starost. Oporočiteljica je bila ob zapisu oporoke stara nekaj dni manj kot triinosemdeset let, a istočasno in nesporno je bila tudi nesposobna za razsojanje. Povezovanje starosti s sposobnostjo za razsojanje tako nima nobene zakonite podlage. Tekom pravdnega postopka je sodišče pridobilo številna strokovna mnenja in ekspertize in vsa so enotna v tem, da R.Š. dne 12.2.1989 ni bila sposobna in zmožna izraziti svoje resnične oporočne volje. Tako so menili sodni izvedenec in psihiater prof. dr. J.L., konzilij sodnih izvedencev Medicinske fakultete v Ljubljani in mag.J.J., dr. med. Kljub vsem tem mnenjem pa sodišče zaključi, da je bila oporočiteljica sposobna izraziti oporočno voljo. Takšni zaključki so tudi protispisni, saj vendar ni mogoče abstrahirati stališče strokovnjakov psihiatrične stroke in sprejeti določene izjave laikov za področje psihiatrije, nenazadnje tudi na zadnji obravnavi zaslišane priče F.K.. Ta je oporočiteljico nazadnje videl kakšne dva ali tri mesece pred smrtjo. Kljub temu, da je bil sicer dolgoletni advokat in je videl različne in mnoge ljudi, ni imel in mogel imeti takšnih strokovnih sposobnosti, da bi se lahko opredeljeval do oporočiteljičine duševne bolezni, saj za bolezen sploh vedel ni, čeprav je oporočiteljico dolga leta nazaj poznal. Pri duševni bolezni, kot jo je imela oporočiteljica ("trajna blodnjava motnja"), ni mogoče govoriti o tako imenovanih "svetlih trenutkih". Tožeča stranka v pritožbi še poudari, da je bila oporočiteljica ob zapisu oporoke tudi v fizičnem pogledu v nemogočem stanju, saj je bila popolnoma izčrpana. Ob nespornem dejstvu, da je bila sporna oporoka sestavljena le šest dni pred smrtjo, ne more biti nobenega dvoma, da niti fizične, še manj pa psihične sposobnosti oporočiteljice, niso dovoljevale zapisa zakonite in pravno veljavne oporoke. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pritožba ni utemeljena. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo, to je določbi 59. in 64. člena ZD. V postopku ni storilo nobene izmed bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere mora pritožbeno sodišče na podlagi določbe 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) paziti po uradni dolžnosti. Pritožbeno sodišče ne dvomi o pravilnosti ugotovitve sodišča prve stopnje, da je oporočiteljica znala brati in pisati in da je zato izpolnjen pogoj znanja branja in pisanja iz prvega odstavka 64. člena ZD. Sodišče prve stopnje je v zvezi z oporočiteljičinim znanjem branja in pisanja na podlagi izpovedb zaslišanih prič in izvedenskega mnenja Ministrstva za notranje zadeve, Centra za kriminalistično tehnične preiskave, ugotovilo, da je bila oporočiteljica delno pismena, da se je znala podpisati in napisati kratka sporočila. Poznala pa je tudi številke. Zato je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je oporočiteljica znala tudi brati. Pritožba nima prav, ko navaja, da je sodišče neutemeljeno zaključilo, da po naravi stvari ni mogoče, da bi kdo znal pisati, pa ne brati. Iz samega dejstva, da je oporočiteljica končala le prvi razred osnovne šole, pa ni moč sklepati, da oporočiteljica ni znala pisati in brati, kot to navaja pritožba. Zaključek sodišča prve stopnje, da je izpolnjen pogoj znanja branja in pisanja, kot ga opredeljuje prvi odstavek 64. člena ZD, je torej pravilen, pritožba pa v tem delu neutemeljena. Tudi pritožbeni očitek, da ni izpolnjen pogoj iz prvega odstavka 64. člena ZD, ki se nanaša na istočasno oporočiteljičino izjavo pred obema pričama, da je tisti zapis "njena oporoka", ni utemeljen. Res je, kar pravi pritožba, da je oporoka strogo formalni akt. Vendar se ob ugotovljenih dejstvih s strani sodišča prve stopnje, da je bila oporoka zapisana po nareku oporočiteljice, v navzočnosti obeh oporočnih prič, da je zapustnica določno izjavljala komu in kaj zapušča,to je bratu T.in nečaku J., za druge "pa niti šivanke ne" in da je bila zapustnica seznanjena z vsebino zapisa oporoke, pritožbeno sodišče strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da je zadoščeno obličnostnim zahtevam iz 64. člena ZD. Tako tudi tisti zahtevi, da mora oporočitelj pred obema pričama izjaviti, da je zapis v listini njegova oporoka. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje namreč izhaja, da je bil omogočen dejanski nadzor oporočiteljice nad tem, kar je storila. Po prvem odstavku 59. člena ZD oporoko lahko napravi vsak, ki je sposoben za razsojanje in je dopolnil petnajst let starosti. Sposobnost za razsojanje in starost petnajst let sta pogoja, ki morata biti kumulativno podana, da je nekdo oporočno sposoben. Oporočna sposobnost se predpostavlja. Zato mora nasprotno dokazati tisti, ki zatrjuje oporočiteljevo oporočno nesposobnost. Pritožbeno sodišče se strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ni dokazala, da oporočiteljica v trenutku sestave oporoke ni bila sposobna za razsojanje. V postopku pridobljena izvedenska mnenja so si res enotna v tem, da oporočiteljica zaradi duševne bolezni (blodnjavost) ob sestavi oporoke ni bila zmožna izraziti svoje resnične volje, kot to poudarja pritožba. Vendar pa je dokaz z izvedencem le eden izmed dokazov v postopku. V obravnavanem primeru je sodišče prve stopnje na podlagi drugih izvedenih dokazov v postopku prišlo do pravilnega zaključka, da oporočiteljica v trenutku sestave oporoke ni bila nesposobna za razsojanje. Tudi po prepričanju pritožbenega sodišča se je sodišče prve stopnje pri odločanju pravilno oprlo v večji meri na izpovedbe prič, ki so zapustnico poznale in ki so lahko izpovedale, kakšna je bila in kakšno je bilo njeno obnašanje in ravnanje, kot pa na mnenje izvedencev, ki zapustnice osebno niso poznali. Poleg tega so v postopek pritegnjeni izvedenci svoje izvedensko mnenje lahko izdelali le na podlagi dokumentacije, med drugim tudi na podlagi zabeležk v zdravstvenem kartonu zapustnice, ki jih je zapisal zapustničin osebni zravnik dr. I.N.. Ne gre prezreti, da je dr.I.N. po svoji specializaciji nevropsihiater. Tako se tudi po presoji pritožbenega sodišča pokaže, da je v primeru, ko gre za različna mnenja psihiatrov o tem, ali je bila zapustnica sposobna izraziti pravno relevantno voljo, treba večjo težo dati izjavi nekoga, ki je zapustnico poznal od leta 1982 dalje, ob tem pa je hkrati lahko tudi strokovno presodil, ali je imela zapustnica potreben razum in voljo za izjavo poslednje volje. Neposreden vtis o zapustničinem duševnem stanju je tisti element, ki daje večjo težo izpovedbi dr. I.N. v primerjavi s podanimi izvedenskimi mnenji. Ni se mogoče strinjati s pritožbo, ko pravi, da sodišče ne bi smelo svoje odločitve opreti na izpovedbo priče F.K., ker naj bi ta kot laik ne imel takih strokovnih sposobnosti, da bi se lahko opredeljeval do oporočiteljičine oporočne sposobnosti. Nasprotno, sodišče prve stopnje se je utemeljeno oprlo tudi na izpovedbo te priče. Sodišče prve stopnje je prepričljivo obrazložilo, da je ta priča dolgoletni odvetnik, ki je sestavil veliko oporok, zapustnico pa je poznal od malih nog. Zato je po presoji pritožbenega sodišča sodišče prve stopnje pravilno sprejelo njegovo oceno, da je bila zapustnica v nekem smislu samosvoja, da pa pri njej ni bilo nikoli zaznati kakšnega takšnega stanja, da bi bila zaradi tega vprašljiva njena oporočna sposobnost. Dejstvo, da je zapustnico nazadnje videl dva meseca pred njeno smrtjo, pa ne predstavlja razloga, zaradi katerega njegove izpovedbe ne bi bilo mogoče upoštevati, kot to zatrjuje pritožba. Ker je sodišče prve stopnje na podlagi vseh izvedenih dokazov v postopku pravilno ugotovilo, da je bila zapustnica sposobna izraziti svojo voljo oziroma da je bila v trenutku sestave oporoke sposobna za razsojanje, niso odločilnega pomena pritožbene navedbe o tem, da je sodišče prve stopnje nerazumljivo zaključilo, da je sposobnost za razsojanje nekako identična s starostjo osebe, ki je dopolnila petnajst let in navedbe o tem, da pri bolezni oporočiteljice ni mogoče govoriti o "svetlih trenutkih". Neutemeljene so navedbe pritožbe, da je bila zapustnica ob zapisu oporoke tudi v fizičnem smislu popolnoma izčrpana, saj to dejstvo samo po sebi, ne da bi bilo zatrjevano in ne da bi bilo izkazano, da je to dejstvo imelo za posledico oporočiteljičino nesposobnost za razsojanje, ni pravno relevantno. Pritožba tožeče stranke je tako tudi v delu, ko graja odločitev sodišča prve stopnje glede zapustničine sposobnosti za razsojanje, neutemeljena. Ker uveljavljani pritožbeni razlogi niso podani, je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in na podlagi določbe 353. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.