TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Cpg 1279/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-11-30

zamudna sodba - povrnitev pravdnih stroškov

Kadar sodišče izda zamudno sodbo, lahko tožeča stranka stroške postopka zahteva v roku 15 dni od prejema zamudne sodbe.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo predlog tožeče stranke za povrnitev pravdnih stroškov. Zoper sklep se pritožuje tožeča stranka zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Navaja, da mu določbe 163.čl. ZPP omogočajo, da stroške priglasi v roku 15 dni od prejema zamudne sodbe.

Sodišče druge stopnje ugotavlja, da je tožeča stranka vložila tožbo, v kateri je sicer postavila zahtevo za povrnitev stroškov, vendar jih v tožbi ni specificirala. Ker tožena stranka na tožbo ni odgovorila, je prvostopno sodišče (brez naroka) dne 6.10.2000 izdalo zamudno sodbo. Tožeča stranka je zamudno sodbo prejela dne 10.10.2000 in dne 12.10.2000 priglasila specificirane stroške postopka. Ko je sodišče prve stopnje zahtevo z dne 12.10.2000 kot prepozno zavrglo, je po oceni drugostopnega sodišča zagrešilo kršitev določb pravdnega postopka iz 1.odst. 339.čl. ZPP. Drži namreč pritožničina trditev, da s "predlogom" iz 3.odst. 163.čl. ZPP ni mišljena tožba. Redosled dogajanja iz cit. člena ZPP obsega (najprej) tožbo, (nato) odločbo brez poprejšnjega obravnavanja in (kasneje) stroškovni predlog, o katerem naj odloči sodišče. Ob takšni razlagi 3.odst. 163.čl. ZPP predlog tožeče stranke ni bil prepozen.

Do istega rezultata vodi tudi specialno pravilo iz 7.odst. 163.čl. ZPP. Čeprav določba govori le o sklepu o ustavitvi postopka, omenja tudi "druge okoliščine, ki povzročijo konec postopka zunaj obravnave". Določbo je zato treba uporabiti za vsak zaključek postopka izven glavne obravnave zaradi okoliščin, ki so izven sfere stroškovnega upravičenca. Izostanek odgovora na tožbo te pogoje izpolnjuje. Drugačna razlaga bi negirala prvi del 3.odst. 163.čl. ZPP in bi pomenila pravni režim, po katerem je stroške vedno treba priglašati ob vsakem procesnem dejanju sproti. Takšno interpretacijo določb ZPP bi po mnenju pritožbenega sodišča opravičevala le izrecna tozadevna določba, ki pa je v zakonu ni. Glede na vse to je treba pritožbi ugoditi, izpodbijani sklep po 3.točki 365.čl. ZPP razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nov postopek. V njem bo treba stroškovni predlog z dne 12.10.2000 šteti kot pravočasen in o njem odločiti.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na 3.odst. 165.čl. ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Kp 157/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-02-22

Če višji državni tožilec umakne pritožbo okrožnega državnega tožilca je višje sodišče dolžno takšno pritožbo zavreči kot nedovoljeno.

Pritožba državnega tožilca se zavrže kot nedovoljena.

Okrajno sodišče v Ljubljani je z izpodbijano sodbo obdolženko iz razloga po 3. točki 358. člena ZKP oprostilo obtožbe kaznivega dejanja zatajitve po 1. odstavku 215. člena KZ in odločilo, da "stroški kazenskega postopka bremenijo na podlagi 1. odstavka 96. člena ZKP proračun".

Proti navedeni sodbi se je zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja pritožil državni tožilec in predlagal, da naj višje sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

Po določbi 390. člena ZKP višje sodišče pritožbo zavrže s sklepom kot nedovoljeno med drugim tudi v primeru, če je pritožba umaknjena.

Višja državna tožilka je dne 18.2.2000 podala izjavo, da pritožbo okrožnega državnega tožilca z dne 13.1.2000 umika. Zato je moralo višje sodišče skladno z navedeno določbo pritožbo zavreči kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Kp 111/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-03-17

pripor - priporni razlog - ponovitvena nevarnost

Način storitve in okoliščine, v katerih je bilo storjeno kaznivo dejanje, katerega je utemeljeno osumljen obdolženec in njegovo prejšnje življenje, bil je že obsojen zaradi podobnega kaznivega dejanja, kažejo na tolikšno stopnjo verjetnosti ponavljanja tovrstnih kaznivih dejanj, da je pripor neogibno potreben.

Pritožba obdolženega G.B. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je senat sodišča prve stopnje na predlog preiskovalne sodnice iz razloga po 3. točki 1. odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) zoper obdolženca podaljšal pripor še za 14 dni, do 27.3.2000. Proti sklepu se je obdolženec pritožil. Iz vsebine pritožbe izhaja, da predlaga, da se pripor odpravi.

Senat sodišča druge stopnje se strinja z oceno senata sodišča prve stopnje, da način storitve in okoliščine kaznivega dejanja, katerega je obdolženec sedaj utemeljeno osumljen in njegovo prejšnje življenje, bil je že kaznovan zaradi podobnega kaznivega dejanja, kažejo na tolikšno stopnjo verjetnosti, da bi obdolženec ponovil oziroma dokončal začeto kaznivo dejanje, da je podaljšanje pripora neogibno potrebno. Ugotovitve senata sodišča prve stopnje pa potrjuje tudi že podano mnenje izvedenca psihiatra. Zato zagotovila obdolženca v pritožbi, da se ne bo več vtikal v življenje svoje bivše zunajzakonske partnerice, ne more vplivati na pravilno odločitev sodišča prve stopnje. Senat sodišča druge stopnje je zato pritožbo zavrnil.

ZKP člen 201,  201/1,  201/1-3,  201,  201/1,  201/1-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Kp 102/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-03-14

pripor - priporni razlog - ponovitvena nevarnost

Prejšnje življenje obtoženke, ki je bila kar devetkrat kaznovana zaradi kaznivih dejanj tatvine in dejstvo, da je kmalu po odpustu iz prestajanja zadnje kazni in v času, ko ji je bila odložena izvršitev še neprestane kazni, ponovila kar tri istovrstna kazniva dejanja, kaže na tolikšno stopnjo verjetnosti ponavljanja kaznivih dejanj, da je pripor neogibno potreben.

Pritožba zagovornika obtožene S.B. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je senat sodišča prve stopnje zoper obtoženko iz razloga po 3. točki 1. odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) podaljšal pripor po vložitvi obtožnice zaradi kaznivega dejanja velike tatvine po 3. točki 1. odstavka 212. člena KZ, kaznivega dejanja tatvine po 1. odstavku 211. člena KZ in kaznivega dejanja kršitve nedotakljivosti stanovanja po 1. odstavku 152. člena KZ.

Proti sklepu se je pritožil obtoženkin zagovornik. Predlagal je, da se pripor odpravi ali nadomesti s hišnim priporom oziroma s sprejemom varščine.

Senat sodišča druge stopnje se strinja z oceno senata sodišča prve stopnje, da je podan priporni razlog iz 3. točke 1. odstavka 201. člena ZKP, zaradi katerega je bilo treba pripor zoper obdolženko podaljšati tudi po vložitvi obtožnice. Obtoženka je bila od leta 1992 naprej kar devetkrat obsojena zaradi različnih kaznivih dejanj, predvsem kaznivih dejanj tatvine. 16.9.1999 je bila odpuščena s prestajanja kazni zapora, 11.1.2000 je predsednik Okrožnega sodišča v Novem mestu ugodil prošnji obsojenke in ji odložil izvršitev kazni desetih mesecev zapora, obtoženka pa je sedaj utemeljeno osumljena, da naj bi kmalu zatem ponovila kar tri kazniva dejanja. Senat sodišča druge stopnje se zato strinja z oceno senata sodišča prve stopnje, da prejšnje življenje obsojenke pa tudi okoliščine in način storitve sedaj obravnavanih kaznivih dejanj kažejo na tolikšno stopnjo verjetnosti ponavljanja kaznivih dejanj, da je pripor neogibno potreben in ga tudi ni mogoče nadomestiti z drugim milejšim ukrepom.

Sklicevanje pritožbe na bolezen obdolženkinega otroka in dejstvo, da obdolženka prejema socialno pomoč in ustvarja določene dohodke s prodajo kovin, zato ne more spremeniti pravilne ugotovitve senata sodišča prve stopnje o obstoju pripornega razloga. Senat sodišča druge stopnje je zato pritožbo zavrnil.

ZKP člen 201,  201/1,  201/1-1,  201,  201/1,  201/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Kp 75/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-03-02

pripor - podaljšanje pripora - begosumnost - tujec

Dejstvo, da je obtoženec tujec, ki je v Sloveniji le na začasnem delu in dejstvo, da je obtožen kaznivega dejanja, za katerega je predpisana kazen od enega do desetih let zapora, tudi po oceni pritožbenega sodišča kažejo na nevarnost, da bi obtoženec na prostosti pobegnil.

Pritožba zagovornice obt. S.L. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je senat sodišča prve stopnje ob preizkusu po dveh mesecih zoper obtoženca podaljšal pripor iz razloga po 1. točki I. odst. 201. čl. ZKP.

Proti sklepu se je pritožila obtoženčeva zagovornica zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in kršitve kazenskega zakona.

Predlagala je, da se pripor zoper obtoženca odpravi.

Dejstvo, da je obtoženec tujec, ki je v Slovenijo prišel leta 1999 le na začasno delo in da mu delovna viza poteče v mesecu juniju leta 2000, kakor tudi dejstvo, da je utemeljeno osumljen in pravnomočno obtožen kaznivega dejanja, za katerega je v zakonu predpisana kazen zapora od enega do desetih let, tudi po oceni pritožbenega sodišča kaže na tolikšno stopnjo verjetnosti, da bi obtoženec na prostosti pobegnil in se izognil kazenskemu pregonu, da je podaljšanje pripora neogibno potrebno. Zagotovila zagovornice v pritožbi, da bi obtoženec prebival na začasnem naslovu v Republiki Sloveniji in se ne bi izognil kazenskemu pregonu, zato ne morejo odvrniti te nevarnosti.

Senat sodišča prve stopnje je zato odločil pravilno, ker je pripor zoper obtoženca podaljšal, pritožba pa take odločitve ne more izpodbiti. Višje sodišče jo je zato zavrnilo.

ZKP člen 201,  201/1,  201/1-1,  201,  201/1,  201/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Kp 128/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-03-24

podaljšanje pripora - priporni razlog - ponovitvena nevarnost

Teža kaznivih dejanj, katerih je obdolženec osumljen, način storitve in okoliščine dejanja, ob upoštevanju podatkov o prejšnjem življenju, tudi po oceni pritožbenega sodišča kažejo na tolikšno stopnjo verjetnosti ponavljanja podobnih kaznivih dejanj, da je pripor neogibno potreben.

Pritožba zagovornika obdolženega M.P. se zavrne.

Z uvodoma navedenim sklepom je senat sodišča prve stopnje zoper obdolženega M.P. iz razloga po 3. točki I. odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) podaljšal pripor po vložitvi obtožnice, zaradi kaznivega dejanja hude telesne poškodbe po I. odstavku 134. člena KZ in grdega ravnanja po I. odstavku 146. člena KZ.

Proti sklepu se je pritožil obdolženčev zagovornik. Predlagal je, da se pripor odpravi.

Senat sodišča druge stopnje se strinja z oceno senata sodišča prve stopnje, da je tudi po vložitvi obtožnice (za katero še ni izkazano, da je pravnomočna) podan utemeljen sum, da je obdolženi M.P. storil očitani mu dve kaznivi dejanji. Teža teh kaznivih dejanj, okoliščine, v katerih naj bi bili storjeni, način storitve, ob upoštevanju podatkov o prejšnjem življenju obdolženca, tudi po oceni senata sodišča druge stopnje kažejo na tolikšno stopnjo verjetnosti ponavljanja podobnih kaznivih dejanj, da je pripor neogibno potreben. Res je, da sodba, s katero je bil obdolženec spoznan za krivega kaznivega dejanja ogrožanja varnosti, še ni postala pravnomočna, vendar pa je pri odločanju o tem, ali so še podani razlogi za pripor, dovoljeno upoštevati, da je obdolženec utemeljeno osumljen storitve tudi tega kaznivega dejanja. Na nevarnost ponovitve pa tudi po oceni pritožbenega senata kažejo podatki iz poročila sodnika za prekrške, da je bil obdolženec do sedaj že večkrat pravnomočno spoznan za krivega, med drugim številnih prekrškov zoper javni red in mir in tudi prekrška po Zakonu o orožju.

Pritožba, ki zatrjuje, da obdolženec kaznivih dejanj ni storil in da še ni bil pravnomočno spoznan za krivega kaznivega dejanja po že izrečeni sodbi na prvi stopnji zato ne more izpodbiti pravilnih ugotovitev sodišča prve stopnje. Senat sodišča druge stopnje je zato pritožbo zavrnil.

ZKP člen 201,  201/1,  201/1-3,  201,  201/1,  201/1-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1840/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-05

dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - zavrženje revizije

V sporu zaradi plačila 20.877,40 SIT, pravnomočno končanem pred 15.7.1999, revizija ni dovoljena.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo pritožnikovo zahtevo za uvedbo revizije proti sodbi Višjega sodišča v Ljubljani, št. II Cp 227/98 z dne 10.2.1999. V postopku na prvi stopnji je sodišče glede na določilo 1. odst. 498. člena ZPP/99 (pomotoma navaja čl. 489) pravilno uporabilo določbe Zakona o pravdnem postopku (ZPP/77), ki je veljal do 15.7.1999, torej v času, ko je tekel in bil tudi pravnomočno končan postopek v tej zadevi z navedeno sodbo.

Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je sodišče prve stopnje pritožnikov predlog zavrglo, ker vrednost denarne terjatve, o kateri je tekel spor, ni presegala 80.000,00 SIT, kolikor je določal člen 382/2 takrat veljavnega ZPP kot mejo za dopustnost vložitve zahteve za revizijo.

V pravočasni pritožbi zoper izpodbijani sklep se pritožnik spušča v vsebino samega spora in trdi, da v danem primeru ničesar ne dolguje.

Celotno zadevo je, kot navaja, že neštetokrat razložil in jo podprl s primernimi dokazi, ki pa jih sodišče prve stopnje nikakor ni hotelo upoštevati. Pritožnik predlaga, naj višje sodišče "zavrne" izpodbijani sklep in dovoli revizijo.

V tej zadevi se v skladu s 498. čl. ZPP/99 uporabljajo določbe prej veljavnega ZPP iz leta 1977, ki je, kot rečeno, prenehal veljati s 15.7.1999. Po določbi 2. odst. 382. člena prejšnjega ZPP (novela iz leta 1992) je bila revizija v sporih o denarnih terjatvah dovoljena le, če je vrednost terjatve presegala 80.000,00 SIT. V obravnavani zadevi se po podatkih v spisu tožbeni zahtevek nanaša na denarno terjatev le 20.877,00 SIT. Ker vrednost spornega predmeta torej ne presega 80.000,00 SIT, po navedenih predpisih, veljavnih v času, ko je tekel postopek na prvi stopnji, revizija v tej zadevi ni dovoljena, zato je sodišče prve stopnje postopalo pravilno, ko je v skladu s čl. 389/1 prejšnjega ZPP zahtevo za revizijo zavrglo.

Izpodbijani sklep je torej pritožbeno sodišče, ko tudi ni našlo uradoma upoštevnih kršitev, potrdilo (čl. 380, tč. 2 ZPP).

ZPP (1977) člen 382,  382/2,  382,  382/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1708/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-12

vročanje sodnih pisanj - sprememba stanovanja

Ker iz spisa ni razvidno, da bi toženec spremenil stanovanje, niso bili izpolnjeni pogoji za vročanje na sodno desko.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje odločilo, da ostane v veljavi njegov sklep o izvršbi, opr. št. III I 231/95 z dne 20.1.1995, v 1. in 3. točki izreka. Toženi stranki je naložilo, da tožeči povrne 4.050,00 SIT nadaljnjih pravdnih stroškov z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe dalje do plačila.

Proti sodbi se je tožena stranka pravočasno pritožila. Formalno ne zatrjuje obstoja katerega od, v Zakonu o pravdnem postopku predvidenih pritožbenih razlogov. V obrazložitvi pritožbe med drugim navaja, da toženec tožeči stranki ne dolguje ničesar. Stroške je plačeval skupnosti stanovalcev, ki je prejemala račune dobaviteljev, tožeča stranka pa ne. Slednja je pobirala denar in ga obračala v druge namene. Predlaga, da pritožbeno sodišče tožbo tožeče stranke zavrže, v kolikor pa bi jo vrnilo prvostopenjskemu sodišču v ponovno sojenje pa naj zadevo obravnava drug sodnik.

Pritožbeno sodišče je ob opravi preizkusa morebitnega obstoja bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz drugega odstavka 354. člena ZPP ugotovilo, da je bila v postopku pred prvostopenjskim sodiščem storjena kršitev po 7. točki drugega odstavka 354. člena ZPP. Toženi stranki namreč z opustitvijo vročitve ni bila dana možnost obravnavanja pred sodiščem. Sodišče prve stopnje je odredilo vročitev vabila na glavno obravnavo z nabitjem na sodno desko, čeprav ni bila izpolnjena predpostavka za vročanje na tak način iz 145. člena ZPP. Za toženca ni izkazano, da bi spremenil bivališče. Vsa vabila, poslana na naslov toženca, mu niso bila vročena, ker kljub obvestilu ni dvignil sodne pošiljke.

Pritožbeno sodišče je po navedenem in na podlagi določbe prvega odstavka 369. člena ZPP izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, ne da bi preizkušalo vsebino vložene pritožbe. Predlogu za odreditev sojenja pred drugim sodnikom pa pritožbeno sodišče ni ugodilo, ker za tak predlog ni prav nobene utemeljene podlage.

ZPP (1977) člen 145,  145/1,  145,  145/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1795/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-05

umik tožbe - povrnitev pravdnih stroškov - izpolnitev obveznosti

Tožeča stranka, ki umakne tožbo ima pravico do povračila stroškov, če dokaže, da je umaknila tožbo po izpolnitvi zahtevka.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zaradi umika tožbe ustavilo postopek in zavrnilo zahtevek tožeče stranke za povrnitev pravdnih stroškov.

Zoper odločitev o pravdnih stroških se pritožuje tožeča stranka, ki v pritožbi uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb postopka ter predlaga, da pritožbeno sodišče ugodi njeni pritožbi ter odločitev o stroških postopka spremeni tako, da toženi stranki naloži plačilo stroškov postopka, ki so nastali tožeči stranki. V pritožbi tožeča stranka navaja, da je bila tožba vložena upravičeno, saj je tožena stranka del dolga poravnala po vložitvi tožbe. Nepravilno je stališče prvega sodišča, da bi morala tožeča stranka dokazati, da je bil del dolga plačan pred vložitvijo tožbe, saj bi morala to dokazati tožena stranka. Sicer pa tožena stranka temu, da je bil dolg plačan po vložitvi tožbe, ni oporekala. Nadalje tožeča stranka očita sodišču prve stopnje, da si napačno razlaga določbo čl. 158 ZPP.

Pravilo je, da mora tožeča stranka, ki umakne tožbo, povrniti nasprotni stranki pravdne stroške, razen, če jo je umaknila takoj, ko je tožena stranka izpolnila zahtevek (prvi odstavek čl. 158 ZPP). To pomeni kot pravilno že ugotavlja sodišče prve stopnje, da v primeru,ko tožeča stranka umakne tožbo in zahteva povrnitev pravdnih stroškov, mora dokazati, da je tožena stranka izpolnila zahtevek, sicer v nasprotnem primeru nima pravice do povračila stroškov. Glede na take določbe ZPP je neutemeljena trditev tožeče stranke v pritožbi, da je tožena stranka plačala sporni znesek in trditev, da si sodišče prve stopnje napačno razlaga določbo čl. 158 ZPP.

Ker je odločitev sodišča prve stopnje materialnopravno pravilna, je bilo pritožbo tožeče stranke zavrniti in v izpodbijanem delu potrditi sklep sodišča prve stopnje (čl. 365. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 549/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-05

Toženec je TV sprejemnik odjavil nepravilno, zato mora naročnino plačevati.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijana sodba potrdi.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje odločalo o treh plačilnih nalogi, s katerimi je bilo toženi stranki naloženo plačilo RTV naročnine. Šlo je za plačilne naloge I 1533/95 z dne 29.9.1995 za znesek 7.145,00 SIT; I 528/96 z dne 29.5.1996 za znesek 7.795,00 SIT; I 1504/96 z dne 4.4.1997 za znesek 13.584,00 SIT. Odločeno je bilo, da vsi ti plačilni nalogi ostanejo v veljavi in da mora tožena stranka povrniti tožeči stranki tudi stroške pravdnega postopka.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je toženec lastnik televizijskega sprejemnika, za katerega ni plačeval naročnine v obdobjih, ki jih zajemajo zgoraj navedeni plačilni nalogi.

Proti sodbi se toženec pritožuje zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, v zvezi s tem pa zaradi nepravilne uporabe materialnega prava. Navaja, da Zakon o RTV Slovenija nima posebne določbe, ki bi govorila o tem, kaj pomenita pojma uporabnik in naročnina. Toženec je naročnino pisno odpovedal, ker storitev RTV Slovenija ni uporabljal. Sodišče se sklicuje na Pravilnik o načinu prijavljanja in odjavljanja televizijskih sprejemnikov, načinu vodenja evidence ter pogojih in načinu plačevanja RTV naročnine, Ur.

l. SRS št. 38/86. Ker je nehal veljati zakon, na podlagi katerega je bil sprejet pravilnik, bi moral prenehati veljati tudi pravilnik. RTV Slovenija je bila do sprejetja novega pravilnika, ki je bil sprejet 29. maja 1997, brez pravilnika. Glede na to, da od leta 1990 pa do leta 1997 ni bilo pravilnika, je bila pravilna vsakršna odjava.

Naročniško razmerje je odpovedal in je dejansko nehal koristiti storitev RTV Slovenija.

Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna, razlogi izpodbijane sodbe pa pravilni in popolni. Pritožbeno sodišče se s temi razlogi v celoti strinja in le kot odgovor na pritožbene trditve tem razlogom še dodaja: Pravilnik iz leta 1986, na katerega se sklicuje pritožba, je nehal veljati z uveljavitvijo Pravilnika o načinu prijavljanja in odjavljanja televizijskih in radijskih sprejemnikov, o evidenci naročnikov ter o načinu plačevanja RTV naročnine (Ur. l. RS št.

39-2151/97, člen 25), zato je odveč polemika o tem, ali je pravilnik iz leta 1986 še veljal v času, na katerega se nanaša zatrjevana odjava TV sprejemnika. Sicer pa ni pravilnik tisti, ki določa način odjave TV sprejemnika, ampak je to Zakon o RTV kot je pravilno zapisalo sodišče prve stopnje, ki je tudi pravilno citiralo 6. odst.15. člena, ki govori o tem, v kakšnem primeru in na kakšen način je mogoča odjava. Odjava na način kot je to storil toženec, po teh določbah ni odjava, ki bi imela za posledico neplačevanje RTV naročnine.

Tako je bilo torej treba pritožbo zavrniti in potrditi pravilno odločitev sodišča prve stopnje (člen 368 ZPP).

Določbe ZPP/77 so bile v tej sodbi uporabljene glede na člen 498 ZPP/99.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.