TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Cpg 65/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-01-28

Po 1. odstavku 44. člena ZZK se zaznamba spora dovoli, če teče sodni postopek o pridobitvi, spremembi ali prenehanju stvarne pravice.

Drugih pogojev za zaznambo spora ZZK ne določa, zato se pri odločanju o predlogu za zaznambo spora ne presoja utemeljenost tožbenega zahtevka.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom dovolilo, da se v zemljiški knjigi Okrajnega sodišča v Ljubljani, pri vl. št. 4005 vpiše zaznamba spora (do 7/10 nepremičnine). Ob tem je ugotovilo, da je tožeča stranka vložila tožbo na ugotovitev lastninske pravice na zgoraj navedeni nepremičnini.

Proti sklepu se tožena stranka pritožuje in trdi, da je zahtevek tožeče stranke za ugotovitev lastninske pravice na nepremičninah, ki so predmet spora, povsem neutemeljen in da je zato tudi neutemeljen oziroma neupravičen zahtevek za vpis zaznambe spora.

Zaznambe so eden od vpisov, ki se opravijo v zemljiški knjigi (19. člen Zakona o zemljiški knjigi - Uradni list RS 33/95, v nadaljevanju ZZK). Z zaznambo se vpišejo ali izbrišejo pravna dejstva, za katera zakon določa, da se vpisujejo v zemljiško knjigo (1. odstavek 34. člena ZZK). 2. odstavek 34. člena ZZK določa, da se zaznamba opravi na podlagi listin in pod pogoji, ki jih določa zakon. Po 1. odstavku 44. člena ZZK se zaznamba spora (kot ena izmed zakonom določenih vrst zaznamb) dovoli, če teče sodni postopek o pridobitvi, spremembi ali prenehanju stvarne pravice. Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu pravilno ugotovilo, da je navedeni pogoj za dovolitev zaznambe spora izpolnjen, saj je tožeča stranka vložila tožbo za ugotovitev stvarne pravice na nepremičninah, na katerih je vpisana tožena stranka. Pravilno je tudi zaključilo, da ZZK drugih pogojev za dovolitev zaznambe spora ne določa. Pri presoji utemeljenosti predloga za vpis zaznambe spora se torej ne presoja verjetnost oziroma utemeljenost tožbenega zahtevka. Zato so trditve tožene stranke v pritožbi, da bi sodišče prve stopnje moralo pri odločanju o predlogu za zaznambo spora upoštevati, da je imela tožeča stranka le pravico za večletno uporabo spornih nepremičnin, nikoli pa da ni pridobila stvarne pravice na nepremičninah, neupoštevne.

Pritožbeno sodišče tako ugotavlja, da je pritožba neutemeljena, zato jo je na podlagi 2. točke 95. člena ZKZ zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep. Pri tem samo še dodaja, da je predlog za zaznambo spora zemljiškoknjižni predlog (četudi je vložen hkrati s tožbo), o katerem odloča sodišče, ki vodi zemljiško knjigo (1. odstavek 66. člena ZKZ). Za to pa so po 3. točki I. točke 99. člena Zakona o sodiščih (Uradni list 19/94 in 45/95) pristojna okrajna sodišča.

Sodišče prve stopnje bi zato moralo predlog odstopiti v reševanje okrajnemu sodišču. Toda dejstvo, da je o predlogu odločilo pravdno (okrožno) sodišče, ni vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijane odločbe.

ZZK člen 34,  34/2,  44,  44/1,  34,  34/2,  44,  44/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cpg 1/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-01-21

Dolžnik mora v ugovoru zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine navesti dejstva, s katerimi ga utemeljuje, in predložiti dokaze zanje, sicer se ugovor šteje za neobrazloženega in je kot tak neutemeljen.

Pritožbi upnika se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi.

Pritožba dolžnika se zavrne kot neutemeljena in se sklep o izvršbi opr. št. Ig 98/00536 z dne 16.11.1998 potrdi.

Sodišče prve stopnje je razveljavilo sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine opr. št. Ig 98/00536 z dne 16.11.1998 v delu, s katerim je dovoljena izvršba (1. točka izreka), in sklenilo, da bo o zahtevku in stroških odločilo sodišče v pravdnem postopku (2. točka izreka).

Upnik se je pravočasno pritožil zoper sklep iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 353. člena v zvezi s 381. členom ZPP in 15. členom ZIZ. Navedel je, da je ugovor pavšalen. Dolžnik ni predložil dokazov za svoje trditve. Terjatvi ne nasprotuje, temveč jo celo priznava, saj navaja, da jo je poravnal. Sodišče prve stopnje je štelo, da je ugovor obrazložen, kljub temu pa ga ni poslalo upniku v odgovor. S tem je kršilo 57. člen ZIZ. Ugovora ni moč šteti za obrazloženega, ker dolžnik ni navedel datumov in višin zatrjevanih plačil niti ni predložil dokazov. Predlagal je, naj pritožbeno sodišče razveljavi izpodbijani sklep.

Pritožba upnika je utemeljena, pritožba dolžnika pa je neutemeljena.

Upnik v pritožbi utemeljeno trdi, da je sodišče prve stopnje kršilo določbe 2. in 5. odstavka 62. člena ZIZ s tem, da je razveljavilo sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine v delu, s katerim je dovoljena izvršba. Dolžnik mora v ugovoru zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine navesti dejstva, s katerimi ga utemeljuje, in predložiti dokaze zanje (5. odst. 62. člena in 2. odst. 53. člena ZIZ), sicer se ugovor šteje za neobrazloženega in je kot tak neutemeljen. Dolžnik je v ugovoru samo trdil, da je račun plačal, ni pa za to predložil dokazov. Zato ugovor ni obrazložen in se kot tak šteje za neutemeljenega. Zaradi tega bi sodišče prve stopnje moralo ugovor poslati višjemu sodišču, da o njem odloči kot o pritožbi, ne pa odločiti o ugovoru na podlagi 2. odstavka 62. člena ZIZ. Iz teh razlogov je pritožbeno sodišče ugodilo pritožbi upnika in razveljavilo sklep sodišča prve stopnje o ugovoru (3. točka 380. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

Na podlagi 5. odstavka 62. člena ZIZ je pritožbeno sodišče odločilo o ugovoru dolžnika zoper sklep o izvršbi kot o pritožbi. Dolžnik ugovora zoper sklep o izvršbi ni obrazložil, saj v njem ni predlagal dokazov, da je obveznost izpolnil. Neobrazložen ugovor se šteje za neutemeljenega, zato je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo dolžnika in potrdilo sklep o izvršbi (2. točka 380. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ), ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 365. člena v zvezi s 381. členom ZPP in 15. členom ZIZ).

ZIZ člen 53,  53/2,  62,  62/2,  62/5,  53,  53/2,  62,  62/2,  62/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1288/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-01-27

Oprostitev plačila stroškov pooblaščenca nasprotne stranke ni možna.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče tožnika oprostilo plačila sodnih taks, zavrnilo pa je njegovo prošnjo za oprostitev plačila stroškov postopka.

Zoper sklep se je pravočasno pritožil tožnik, ki v svoji pritožbi navaja, da sodišče napačno tolmači določilo člena 172/II ZPP, saj bi moralo v konkretnem primeru tožnika oprostiti tudi teh stroškov.

Tožnik je bil zaradi nepravilnega postopanja državnih organov dve leti brez vsakršnih dohodkov. Ob pravilnem razlogovanju določil zakona, bi moralo sodišče tožniku priznati tudi oprostitev plačila stroškov tožene stranke.

Pritožbeno sodišče je izpodbijani sklep preizkusilo v skladu z določilom 365. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi z njegovim 381. členom in ugotovilo, da je sodišče prve stopnje v pravilno izvedenem postopku pravilno uporabilo predpise. ZPP v II. odstavku 172. člena našteva, kaj obsega oprostitev stroškov postopka in sicer oprostitev taks in oprostitev predujma za stroške prič, izvedencev, ogledov in sodnih oglasov. Možne oprostitve so taksativno naštete in zakon oprostitve stroškov zastopanja nasprotne stranke ne predvideva. Drugačna odločitev sodišča prve stopnje bi bila torej v nasprotju z zakonom. Po načelu uspeha v postopku je tožnik, ki v pravdi ni uspel, dolžan nasprotni stranki povrniti njene stroške (I. odstavek 154. člena ZPP). Pritožbena izvajanja, da pooblaščenec tožene stranke iz korektnosti in moralnih vzgibov ne bi smel priglasiti svojega stroškovnika, pa vsekakor niso upoštevna.

Glede na navedeno je sodišče druge stopnje pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in v skladu z 2. točko 380. člena ZPP potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 172,  172/2,  172,  172/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cp 674/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-01-21

sodba na podlagi izostanka - pogoji za izdajo sodbe zaradi izostanka

Ob obstoju pogojev iz 1. odst. 332. čl. ZPP/77 je sodišče prve stopnje pravilno ugodilo predlogu tožeče stranke, naj se izda sodba zaradi izostanka.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo zaradi izostanka, s katero je ugodilo tožbenemu zahtevku in toženi stranki naložilo plačilo 118.235,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 27.5.1997 dalje in povrnitev pravdnih stroškov v znesku 64.147,00 SIT z zakonitmi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe dalje.

Zoper sodbo se je toženec pravočasno pritožil. Navaja, da se obravnave ni udeležil niti ne bo poravnal stroškov, ker ni kriv.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Sodbo zaradi izostanka je mogoče izpodbijati zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zaradi zmotne uporabe uporabe materialnega prava, pri čemer je slednji pritožbeni razlog povzdignjen v procesno kršitev iz 6. tč. 2. odst. 354. čl. v zvezi s 4. tč. 1. odst. 332. čl. Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP/77). Tožeča stranka zahteva plačilo vtoževanega zneska, katerega je plačala kot odškodnino za materialno škodo (poškodbo avtomobila) oškodovancu v prometni nesreči. Zatrjuje, da je toženec na podlagi Pogojev za zavarovanje avtomobilske odgovornosti izgubil pravice iz zavarovanja, ker je vozil pod vplivom alkohola in brez vozniškega izpita. Navedena dejstva izhajajo iz tožbi priložene sodbe kazenskega sodišča.

Utemeljenost tožbenega zahtevka torej izhaja iz dejstev, ki so v tožbi navedena (4. tč. 1. odst. 332. čl. ZPP/77), priloženi dokazi pa ta dejstva tudi dokazujejo (5. tč. 1. odst. 332. čl. ZPP/77). Ob obstoju tudi drugih pogojev iz že omenjenega 1. odst. 332. čl. ZPP/77 (t.j. da je bil toženec pravilno povabljen na narok, da z vlogo ni oporekal tožbenemu zahtevku, da na narok ni prišel in tudi ni splošno znanih okoliščin, iz katerih izhaja, da iz opravičenih razlogov ni prišel) je sodišče prve stopnje pravilno ugodilo predlogu tožeče stranke, naj se izda sodba zaradi izostanka.

Pritožba tožene stranke je torej neutemeljena in jo je zato pritožbeno sodišče zavrnilo ter potrdilo sodbo prve stopnje (368. čl. ZPP/77).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 278/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-03-03

Določba 57. člena ZIZ, po kateri mora sodišče izvod pravočasnega, popolnega in dovoljenega ugovora vročiti upniku, velja zgolj za primer, ko dolžnik izpodbija sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine samo v delu, v katerem je sodišče dovolilo izvršbo. Če pa dolžnik z obrazloženim ugovorom v celoti izpodbija sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine, zakon ne predvideva odgovora na ugovor, kar pomeni, da ga ni treba vročiti upniku (ugovor je torej v tem primeru enostransko pravno sredstvo - arg. iz 381. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje razveljavilo sklep o izvršbi v delu, s katerim je dovoljena izvršba. Pojasnilo je, da bo o zahtevku in stroških odločalo v pravdnem postopku.

Zoper ta sklep se zaradi bistvene kršitve določb postopka pritožuje upnik in navaja, da mu sodišče ni vročilo ugovora, da bi nanj odgovoril. Sodišče tudi ni odločilo, ali je ugovor utemeljen ali neutemeljen. V skladu z Zakonom o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ) bi moralo v primeru, če bi presodilo, da je ugovor utemeljen, le-tega poslati upniku, da bi se o njem izrekel. V nasprotnem primeru bi ga moralo kot pritožbo poslati v presojo višjemu sodišču.

Res je, da sodišče prve stopnje ugovora ni vročilo upniku. Vendar to ne predstavlja kršitve postopka. Določba 57. člena ZIZ (po kateri mora sodišče izvod pravočasnega popolnega in dovoljenega ugovora vročiti upniku in ga opozoriti na pravne posledice iz 1. odstavka 58. člena ZIZ) velja namreč zgolj za primer, ko dolžnik izpodbija sklep o izvršbi samo v delu, v katerem je sodišče dovolilo izvršbo. Takrat se namreč postopek nadaljuje kot postopek o ugovoru zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine (4. odstavek 62. člena ZIZ).

Če pa dolžnik z obrazloženim ugovorom v celoti izpodbija sklep o izvršbi, zakon ne predvideva odgovora na ugovor (62. člen ZIZ), kar pomeni, da ga ni treba vročiti upniku (ugovor je torej v tem primeru enostransko pravno sredstvo, arg. iz 381. čl. Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 15. čl.. ZIZ). Sodišče tedaj razveljavi sklep o izvršbi v delu, v katerem je dovolilo izvršbo in opravljena izvršilna dejanja. Nato nadaljuje postopek kot pri ugovoru zoper plačilni nalog (2. odstavek 62. člena ZIZ). In ker je sodišče prve stopnje ravnalo v skladu s to določbo, je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sklep prve stopnje (2. točka 380. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 15. členom ZIZ).

ZIZ člen 57,  58,  58/1,  62,  62/4,  57,  58,  58/1,  62,  62/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 340/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-04-09

Pravnomočnost v (objektivnih) mejah, na katere se nanaša odločitev sodišča prve stopnje (v postopku zavarovanja terjatve z začasno odredbo je to sklep), preprečuje ponovno vodenje postopka zavarovanja terjatve po istem predlogu za začasno odredbo, pri čemer se objektivne meje pravnomočnosti sklepa sodišča prve stopnje nanašajo na tisto dejansko (in pravno) stanje, kot je bilo ugotovljeno ob odločitvi o predlogu začasne odredbe (v konkretnem primeru: ob njegovi zavrnitvi).

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je zavrglo predlog za izdajo začasne odredbe na prepoved trženja in dajanja v promet kemične snovi L. pod imenom H. (ter na popis, zapečatenje in hrambo navedene snovi, ki se pri toženi stranki nahaja na zalogi).

Tožeča stranka se je proti navedenemu sklepu pritožila. Sklep naj bi bil napačen ter v nasprotju z določili Zakona o pravdnem postopku (ZPP), določili Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) in predpisi, ki so del slovenskega prava na podlagi ratifikacije mednarodnih sporazumov. Predlagala je razveljavitev izpodbijanega sklepa z vrnitvijo zadeve prvostopnemu sodišču v novo obravnavanje. Pri tem ni priglasila stroškov pritožbe.

Predlog za izdajo začasne odredbe na prepoved trženja in dajanja v promet kemične snovi L. pod imenom H. je bil pravnomočno zavrnjen s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 22.4.1998, opr. št. 7 Pg 283/96-45, v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani z dne 26.5.1998, opr. št. I Cpg 545/98. Pravnomočnost pa v (objektivnih) mejah, na katere se nanaša odločitev sodišča prve stopnje (v postopku zavarovanja terjatve z začasno odredbo je to sklep), preprečuje ponovno vodenje postopka zavarovanja tožničine terjatve po istem predlogu za začasno odredbo. To pomeni, da na podlagi tistega dejanskega (in pravnega) stanja, kot je bilo ugotovljeno ob zavrnitvi predlagane začasne odredbe, ni mogoče ponovno predlagati zavarovanja z isto vsebino, kar je sodišče prve stopnje (s sklicevanjem na 2. odst. 333. čl. ZPP) pravilno pojasnilo v izpodbijanem sklepu.

Tako se (v okviru pritožbenih navedb) pokaže, da je sodišče prve stopnje pravilno (in sicer smiselno) uporabilo 2. odst. 333. čl. ZPP.

Zato je sodišče druge stopnje na podlagi 15. čl. ZIZ v zvezi z 2. tč.

380. čl. ZPP pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep. Ker pravnomočnost brani ponovno (drugačno) odločitev, se namreč pritožbenemu sodišču ni bilo potrebno ukvarjati z vsebinskim preizkusom (že zavrnjenega) predloga.

Tako pritožbenemu sodišču (ob očitno nespremenjenih dejanskih okoliščinah) ni bilo potrebno komentirati 1. odst. 32. čl. Zakona o industrijski lastnini (ZIL) v zvezi z 28. čl. TRIPS niti 3. odst. 93. čl. ZIL v zvezi s 50. čl. TRIPS, do uporabe katerih se je sicer že opredelilo (v sklepu z dne 26.5.1998, opr. št. I Cpg 545/98), na kar je v izpodbijanem sklepu pravilno opozorilo že prvostopno sodišče.

ZPP (1977) člen 333,  333/2,  333,  333/2.  ZIZ člen 15,  15.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 639/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-05-05

Dolžnost podati izjavo volje velja za izpolnjeno s pravnomočnostjo sodbe. To pa pomeni, da tu (ker je obveznost izpolnjena že s pravnomočnostjo sodne odločbe) ni mogoče izdati sklepa o določitvi sodnih penalov.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep spremeni tako, da se predlog za določitev sodnih penalov zavrne.

Upnik mora dolžnici v osmih dneh povrniti 19.228,00 SIT stroškov pritožbenega postopka.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugodilo predlogu za določitev sodnih penalov, s tem da je dalo dolžnici rok treh dni, v katerem mora izpolniti obveznost (skleniti z upnikom kupoprodajno pogodbo) ter hkrati določilo, da mora za vsak dan zamude upniku plačati 20.000,00 SIT sodnih penalov.

Zoper ta sklep se pritožuje dolžnica in navaja, da ji je sodišče določilo prekratek rok. Predlaga, naj pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da upnikov predlog zavrne, podrejeno pa, naj določi daljši rok.

Upnik je odgovoril na pritožbo. Ker pa je pritožba zoper sklep enostransko pravno sredstvo (381. člen Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP v zvezi s 15. členom Zakona o izvršbi in zavarovanju - v nadaljevanju ZIZ), pritožbeno sodišče odgovora ni obravnavalo.

V konkretnem primeru je izvršilni naslov sodba, ki dolžnici nalaga, da mora z upnikom skleniti kupoprodajno pogodbo za stanovanje št. 9 v II. nadstropju stanovanjskega bloka v Š., X ul. 10 in to za ceno 991.160,00 SIT. Gre torej za dolžnost podati izjavo volje, ki velja za izpolnjeno s pravnomočnostjo sodbe (prvi odstavek 238. člena ZIZ).

In ker je sodba Temeljnega sodišča v Kranju z dne 7.3.1994, ki dolžnici nalaga sklenitev kupoprodajne pogodbe, pravnomočna, je s tem izpolnjena tudi njena dolžnost podati izjavo volje. To pa pomeni, da je predlog za določitev sodnih penalov neutemeljen. Dolžniku nedenarne obveznosti jih je namreč mogoče naložiti le, če svoje obveznosti pravočasno ne izpolni (294. člen Zakona o obligacijskih razmerjih).

Sodišče prve stopnje je torej na sicer pravilno ugotovljeno dejansko stanje zmotno uporabilo materialno pravo (238. člen ZIZ in 294. člen Zakona o obligacijskih razmerjih). Ker mora pritožbeno sodišče na to paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ) je pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep spremenilo tako, da je predlog za določitev sodnih penalov zavrnilo (3. točka 380. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

Ker je dolžnica uspela s pritožbo, ji mora upnik povrniti stroške pritožbenega postopka (šesti odstavek 38. člena ZIZ in drugi odstavek 166. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ), ki predstavljajo znesek, ki bi se stranki priznal kot nagrada za odvetnika (163. člen ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSC sklep Cp 378/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-06-07

udeleženec - nadaljevanje postopka - umik predloga

Vsak udeleženec nepravdnega postopka lahko predlaga nadaljevanje postopka v 15 dneh od obvestila o umiku predloga. Nadaljevanje postopka lahko torej predlagajo tako predlagatelji kot nasprotni udeleženci. Predlagatelji lahko izbirajo med predlogom za nadaljevanje postopka in med ponovno vložitvijo predloga.

Pritožbi predlagateljev se u g o d i in se sklep sodišča prve stopnje tako s p r e m e n i v izpodbijanem delu, da tretji odstavek izreka glasi: "Vsak udeleženec lahko v 15 dneh od prejema sklepa predlaga nadaljevanje nepravdnega postopka." Predlagateljem je rok 15 dni varovan in teče od vročitve sklepa sodišča druge stopnje.

O pritožbenih stroških bo odločeno s končno odločbo.

V izpodbijanem delu sklepa je sodišče odločilo, da vsak od nasprotnih udeležencev lahko v 15 dneh od prejema sklepa predlaga nadaljevanje postopka.

Proti takšnemu sklepu sta se pritožila predlagatelja zaradi kršitve določb postopka. Predlagatelja v pritožbi poudarjata, da se naj pritožba podrejeno šteje tudi kot predlog za nadaljevanje nepravdnega postopka. V pritožbi navajata, da po čl. 24 ZNP lahko vsak udeleženec in ne samo nasprotni udeleženec, predlaga nadaljevanje postopka. Po čl. 19 ZNP so udeleženci predlagatelj, nasprotni udeleženec itd.

Sodišče ne bi smelo predlagateljem odvzeti pravico predlagati nadaljevanje postopka. Člen 24 ZNP izrecno daje to pravico vsakemu udeležencu brez izjeme. Po čl. 19 ZNP pa so udeleženci tudi predlagatelji. Takšna ureditev temelji na dejstvu, da lahko predlagatelji tudi po umiku predloga, predlog ponovno vložijo, saj nepravdni postopek ne pozna umika predloga z odpovedjo zahtevku.

Razlog za takšno ureditev je v ekonomičnosti, da se pač postopek v roku lahko nadaljuje na osnovi že zbranega procesnega gradiva, namesto da bi se vložil nov predlog.

V konkretnem primeru predlagateljem niti ne bo treba ponoviti predloga, saj je predlog za nadaljevanje postopka vsebovan že v pritožbi na list. št. 43. Kljub temu pa teče za predlagatelje rok iz 24. čl. ZNP šele od vročitve odločbe sodišča druge stopnje, ker so predlagatelji šele s to odločbo dobili pravico iz čl. 24 ZNP.

Seveda pa se bo tudi sedaj pojavilo vprašanje popolnosti predloga in če ne bo ustrezno dopolnjen, bo sodišče ponovno ravnalo po analogiji iz čl. 109 ZNP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.