VSL sodba I cpg 557/2000
Sodna praksa višjih sodišč, 2001-03-21

Ravnanje prvostopenjskega sodišča v nasprotju z določbo 4. odst. 286. člena ZPP lahko pomeni (relativno) bistveno kršitev določb pravdnega postopka (1. odst. 339. člena ZPP), če je vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe. Zakonitost se v tem kontekstu nanaša na uporabo materialnega prava, pravilnost pa na ugotovljeno dejansko stanje.

Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (1. odst. 1. točke izreka) potrdi. Pritožnik nosi sam svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku, po katerem mora tožena stranka plačati tožeči stranki 5.114.913,50 SIT z zamudnimi obrestmi. V presežku (za 70,00 SIT z zamudnimi obrestmi) je tožbeni zahtevek zavrnilo in še naložilo toženi stranki, da povrne tožeči stranki njene pravdne stroške v višini 666.228,80 SIT z zamudnimi obrestmi. S sklepom je še ugotovilo, da je tožena stranka umaknila nasprotno tožbo. Zoper ugodilni del sodbe se je tožena stranka pravočasno pritožila. Uveljavljala je vse pritožbene razloge po določbi 1. odst. 338. člena ZPP. Predlagala je spremembo, podrejeno pa razveljavitev izpodbijanega dela sodbe. Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki pa nanjo ni odgovorila. Pritožba ni utemeljena. Pritožnica uveljavlja, da je prvostopenjsko sodišče zmotno uporabilo določbe 7. in 286. člena ZPP. Na glavni obravnavi dne 8.11.1999 je, kot navaja pritožnica, "sklenilo in naložilo tožeči stranki, da del tožbenega zahtevka listinsko dokumentira. Za kaj takega pa sodišče prve stopnje ni imelo podlage v določilih zakona o pravdnem postopku, saj ne gre za primer iz II. odstavka 7. člena ZPP." Poziv stranki, da predloži dokaze za svoje trditve, ne pomeni ugotavljanja dejstev ali izvajanja dokazov, kar ureja določba 2. odst. 7. člena ZPP. Pomeni le izvajanje materialnega procesnega vodstva, k čemur je predsednik senata zavezan po določbi 285. člena ZPP. Prvostopenjsko sodišče zato z opisanim ravnanjem ni prekršilo določbe 2. odst. 7. člena ZPP. Po določbi 1. odst. 286. člena ZPP mora stranka najkasneje na prvem naroku za glavno obravnavo (med drugim) ponuditi dokaze, ki so potrebni za ugotovitev njenih navedb. Tožeča stranka je s pripravljalno vlogo z dne 25.2.2000, potem ko je že bil opravljen drugi narok za glavno obravnavo, poslala sodišču dokazila, ki so v spisu označena z A21 - A34. Po določbi 4. odst. 286. člena ZPP se dokazi, ki so predloženi po prvem naroku za glavno obravnavo, ne upoštevajo, če stranka, ki jih je predložila, ne izkaže, da jih brez svoje krivde ni mogla predložiti že na prvem naroku. Ravnanje prvostopenjskega sodišča v nasprotju s to določbo lahko pomeni (relativno) bistveno kršitev določb pravdnega postopka (1. odst. 339. člena ZPP), če je to vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe. Zakonitost se v tem kontekstu nanaša na uporabo materialnega prava, pravilnost pa na ugotovljeno dejansko stanje (primerjaj npr. Triva - Belajec - Dika, GraĐansko parnično procesno pravo, Zagreb, 1986, str. 565). Vprašati se je torej treba, ali je prvostopenjsko sodišče pri svojem odločanju upoštevalo dokaze, označene z A21 - A34 in če jih je, kako je to vplivalo na uporabo materialnega prava in ugotavljanje dejanskega stanja. Vsa sporna dokazila zadevajo plačila tožeče stranke toženi stranki na podlagi kreditnih oziroma posojilnih pogodb. Dejstvo, da sta pravdni stranki ne le sklenili kreditne oziroma posojilne pogodbe, pač pa da je tožeča stranka toženi stranki tudi nakazala denarna sredstva, je izkazano tudi z drugimi dokazi in ne le s spornimi. V pogodbi o blagovnem kreditu (dokazilo A9), ki sta jo stranki sklenili dne 1.9.1997, so v 1. členu povzeti že pred tem dodeljeni krediti in koriščeni krediti toženi stranki. Izven vsakega dvoma je, da tožena stranka gotovo ne bi podpisala omenjene pogodbe s tako vsebino, če ji navedeni zneski ne bi bili nakazani. Zaslišana kot stranka je direktorica tožene stranke I. V. na naroku za glavno obravnavo dne 22.2.2000 potrdila, da je tožena stranka prejela "tiste zneske denarja, ki so navedeni v pogodbah o kratkoročnih kreditih." Sporna dokazila zato niso mogla vplivati na ugotovljeno dejansko stanje in posledično na pravilno uporabo materialnega prava. Zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka zato ni podana. Pritožnica ima delno prav, ko uveljavlja, da je prvostopenjsko sodišče na podlagi izpovedbe direktorice tožene stranke napačno povzelo, da priznava izhodiščni dolg 10.090.000,00 SIT. Direktorica je namreč povedala, da se v višino dolga ni poglabljala, na neposredno vprašanje, ali priznava finančni obračun, ki je predmet pravde, pa je odgovorila: "da mi kaj drugega ne preostane, saj jaz nisem imela pri tem nobene besede, bila sem samo proizvajalec." Vendar pa obstoj vtoževanega dolga ne izhaja le iz tega, močno relativiziranega priznanja direktorice tožene stranke, pač pa tudi iz drugih dokazov, predvsem iz pogodbe o blagovnem kreditu, kjer je v 1. členu naveden prav znesek 10.090.000,00 SIT. Pritožnica uveljavlja, da se prvostopenjsko sodišče ni ukvarjalo z ocenjeno vrednostjo strojev, s katerimi je poplačala del svojega dolga. Sodišče za kaj takega ni imelo dovolj razlogov. Ocenjena vrednost strojev je namreč razvidna iz komisijskega lista (dokazilo B11), ki sta ga podpisali obe pravdni stranki. S podpisom se je tožena stranka strinjala tudi z ocenjeno vrednostjo strojev. Ker se je izkazalo, da izrecno uveljavljani pritožbeni razlogi niso podani, prav tako ne tisti, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (2. odst. 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo (353. člena ZPP). Ker tožena stranka s pritožbo ni uspela, je sodišče druge stopnje sklenilo, da sama trpi svoje pritožbene stroške (1. odst. 165. člena v zvezi s 1. odst. 154. člena ZPP).

ZPP člen 7,  7/2,  286,  286/1,  7,  7/2,  286,  286/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.