TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSC sklep Kp 430/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-11

Oškodovanec kot tožilec sme nadaljevati po državnem tožilcu zavržen kazenski pregon osumljenega v roku 8 dni, odkar je sprejel sporočilo o zavrženju.

Pritožbo oškodovancev I.in A. M. se z a v r n e kot neutemeljeno.

Z v uvodu navedenim sklepom je sodišče prve stopnje vlogo I. in A. M.

Proti temu sklepu sta se pritožila oškodovanca I. in A. M., smiselno zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka. Prav tako smiselno predlagata, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani sklep razveljavi.

Pritožbena navedba, da vloga oškodovancev z dne 27.11.1998 ni v nikakršni zvezi s kazensko ovadbo z dne 28.9.1998, ni sprejemljiva, saj iz te druge vloge z dne 27. 11. 1998 izhaja, da se nanaša na enako dejansko stanje, kot je bilo navedeno že v prvi kazenski ovadbi v delu, ko oškodovanca govorita o motenju posesti in požigu, kar je pravno opredeliti kot kaznivo dejanje poškodovanja tuje stvari po členu 224/I KZ. Pritožbeno sodišče torej enako kot sodišče prve stopnje ugotavlja, da gre omenjeno vlogo smiselno šteti za nadaljevanje kazenskega pregona in je ob dejstvu, da sta oškodovanca to vlogo vložila po izteku osemdnevnega roka, pravilna tudi odločitev prvostopnega sodišča o zavrženju vloge kot prepozne.

Pritožbeno sodišče je ob odločanju o pritožbi izpodbijani sklep preizkusilo po uradni dolžnosti in ker tudi ta preizkus ni pokazal nepravilnosti, je bilo potrebno pritožbo I. in A. M. zavrniti kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSC sklep Kp 26/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-19

ukrepi za zagotovitev obtoženčeve navzočnosti - pripor - ponovitvena nevarnost

Dolžina trajanja pripora in sedaj izrečena mu, čeprav nepravnomočna, kazen zapora, pogojujeta verodostojnost trditve obtoženca, da je spoznal svojo napako in da bo v prihodnje zaživel pošteno, kar pomeni, da ne obstoji več nevarnost za premoženje in s tem življenje potencialnih oškodovancev.

Pritožbi obtoženega J. P. po zagovornici se u g o d i in se sklep sodišča prve stopnje s p r e m e n i tako, da se proti obtoženemu J.P. odrejeni pripor odpravi in odredi njegova izpustitev na prostost.

Z v uvodu navedenim sklepom je razpravljajoči senat Okrožnega sodišča v Celju, po tem, ko je obtoženega J. P. in obtoženega S.C. spoznal za kriva storitve nadaljevanega kaznivega dejanja velike tatvine po členu 212/I točka 1 v zvezi s členom 25 KZ in jima izrekel kazni zapora, obtoženemu J.P. v višini devetih mesecev, po določilu člena 361/V Zakona o kazenskem postopku (ZKP) proti temu obtožencu odrejeni pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po členu 201/I točka 3 ZKP podaljšal do pravnomočnosti sodbe.

Proti temu sklepu se je pritožil obtoženi J.P. po zagovornici s predlogom, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani sklep razveljavi, smiselno torej, da proti njemu odrejeni pripor odpravi.

Sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu pravilno ugotavlja ne le to, da na glavni obravnavi izvedeni dokazi in izrečena obsodilna sodba potrjujejo utemeljenost suma, da je obtoženi J.P.storil kaznivo dejanje za katerega je bil spoznan za krivega, ampak tudi to, da v njem navedene okoliščine vezane na storitev sedaj obravnavanega kaznivega dejanja, predvsem pa tiste katere pojasnjujejo obtoženčevo prejšnjo življenje pogojujejo bojazen, da bo nezaposleni obtoženi, v primeru izpustitve, nadaljeval z izvrševanjem podobnih kaznivih dejanj. Takšna je bila tudi ugotovitev tukajšnjega sodišča v sklepu, opr. št. Kp 337/99 z dne 24.9.1999 pa tudi v sodbi Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, opr. št. I IPS 260/99 z dne 4.11.1999, kjer je bila potrjena nadaljnja trditev sodišča prve stopnje, da je edino s priporom mogoče zagotoviti varnost za premoženje in s tem življenje potencialnih oškodovancev. Prav slednje se je po presoji pritožbenega sodišča po izreku obsodilne sodbe obtoženemu J. P., spremenilo.

Obtoženi se v priporu dejansko nahaja že polnih pet mesecev, zato mu je verjeti, da je v tem času prišel do spoznanja, da je storil napako, predvsem pa to kaj se mu lahko v prihodnje, če ne bo spremenil načina življenja, ponovno zgodi. Nevarnost, da bi obtoženi na prostosti nadaljeval z izvrševanjem kaznivih dejanj premoženjske narave je po presoji pritožbenega sodišča zaradi povedanega sedaj minimalna, s tem pa tudi nevarnost za potencialne oškodovance.

Pritožbi obtoženega po zagovornici je bilo zato ugoditi in izpodbijani sklep spremeniti tako, da se proti njemu odrejeni pripor odpravi in odredi njegova izpustitev na prostost.

ZKP člen 201,  201/1,  201/1-3,  201,  201/1,  201/1-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSC sodba Cp 1059/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-13

Če je izstavljen račun za višino škode za vzpostavitev v prejšnje stanje, potem tečejo zamudne obresti od izstavitve računa dalje.

Šele iz računa je razvidno, kolikšna odškodnina je potrebna za vzpostavitev prejšnjega stanja.

Pritožba tožene stranke se z a v r n e kot neutemeljena in se p o t r d i sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama trpi svoje pritožbene stroške.

Z izpodbijanim delom sodbe je sodišče ugodilo zahtevku za plačilo zakonitih zamudnih obresti od glavnice 292.084,00 SIT od 14. 3. 1994 dalje.

Proti takšni sodbi se je pritožila tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov. Tožnik je račun zavarovalnici predložil šele 11. 1. 1996. Vse do tega datuma je bil sporen temelj, ker sodnik za prekrške še ni odločil. Po čl. 919 ZOR mora zavarovalnica izplačati škodo v 14 dneh od ugotovitve obstoja in zneska obveznosti. Zavarovalnica bi bila tako v zamudi šele od 25. 1. 1996 dalje. Zavarovalnica ni vedela za škodo, zato do predložitve računa ni mogla biti v zamudi po čl. 186 ZOR. Sodišče ima dvojna merila glede zamude glede na to, ali zavarovalnica toži, ali pa je tožena. Pri regresnih zahtevkih se šteje zamuda od vročitve obvestila odgovorni osebi, če pa je zavarovalnica tožena pa od nastanka škode. Predlaga spremembo ali razveljavitev sodbe.

Sodišče je zakonske zamudne obresti pravilno dosodilo od glavnice 292.084,00 SIT od 14. 3. 1994 dalje. Po čl. 186 ZOR zadene zamuda vsakogar, ki je odgovoren za škodo. Tožena zavarovalnica je odgovorna za škodo namesto svojega zavarovanca.

V praksi se zamuda redko šteje od trenutka nastanka škode (v konkretnem primeru od prometne nesreče), ampak od poznejšega datuma, ko je višina škode znana.

Člen 186 ZOR je treba povezati s čl. 185 ZOR, ki govori o vzpostavitvi v prejšnje stanje in o denarni odškodnini za takšno vzpostavitev. Po čl. 185/3 ZOR se izplača odškodnina za vzpostavitev prejšnjega stanja, ta ošdkodnina pa je znana ob izstavitvi računa, zato pripadajo zamudne obresti od izstavitve računa dalje.

Samo izjemoma pripadajo zamudne obresti po čl. 189/2 ZOR od izdaje sodne odločbe in sicer kadar prejšnje stanje še ni vzpostavljeno in se škoda odmerja po ocenah ob izdaji sodbe.

V konkretnem primeru je bila višina škode za vzpostavitev prejšnjega stanja znana ob izdaji računa, zato gredo od takrat zamudne obresti, kar pa je poznejši trenutek, kot ga določa čl. 186 ZOR.

Odškodninski in regresni zahtevki so različne pravne narave, zato so tudi različno urejene zamudne obresti in zaradi tega ni mogoče govoriti o dvojnih merilih glede zamudnih obresti. Večina regresnih zahtevkov temelji na kršitvi zavarovalne pogodbe, ali na nesklenitvi obvezne zavarovalne pogodbe itd.

Člen 919 ZOR predpisuje le rok za prostovoljno izplačilo obveznosti zavarovalnice, ne posega pa v zapadlost odškodninske terjatve po čl.

Glede na zavrnitev pritožbe tožena stranka sama trpi svoje pritožbene stroške.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSC sklep Kp 1/00
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-04

ukrepi za zagotovitev obtoženčeve navzočnosti - pripor - begosumnost

Begosumnost pri pritožniku izhaja iz dejstva, da je tujec katerega na našo državo ne veže nič, mu pa grozi kazen zapora.

Pritožba obtoženega M. S. po zagovornici se z a v r n e kot neutemeljena.

Z v uvodu navedenim sklepom je senat Okrožnega sodišča v Celju, po vložitvi obtožnice proti obtoženemu M. S. in B. M., po določilu člena 272/II Zakona o kazenskem postopku (ZKP), podaljšal proti navedenima odrejena pripora, pri obeh iz pripornega razloga begosumnosti po členu 201/I točka 1 ZKP do konca glavne obravnave.

Proti temu sklepu se je pritožil obtoženi M. S. po zagovornici s predlogom, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani sklep zanj spremeni tako, da proti njemu odrejeni pripor odpravi.

Ob pravilni ugotovitvi izpodbijanega sklepa, da v njegovi obrazložitvi navedeni dokazi potrjuje utemeljenost suma, da je obtoženi M. S. storil v obtožbi mu očitano kaznivo dejanje, ni razloga za dvom tudi v njegovo nadaljnjo trditev o obstoju pripornega razloga begosumnosti na strani pritožnika. Če tudi ta trenutno ne razpolaga s potnim listom to ne pomeni, da v primeru izpustitve ne bi pobegnil in s tem onemogočil ali vsaj otežil nadaljnji tek tega kazenskega postopka. Obtožencu so, kot vse kaže možnosti prehodov čez državne meje znane tako, da za odhod iz R. S. potne listine ne bi potreboval. Na našo državo pa ga ne veže prav nič. Nasprotno, grozi mu kazen za očitano kaznivo dejanje, pri čemer celo sam izjavlja, da želi čimprej v tujino, prav mogoče k družini, ki se nahaja bodisi v Italiji, bodisi v Romuniji, kjer ima nepremično premoženje. Izkaže se tako, da za obstoj navedenega pripornega razloga pri pritožniku niti ni odločilno vprašanje ali razpolaga z zadostnimi sredstvi za preživljanje pri nas, pri čemer seveda ni prezreti, da sam pove, da tudi sicer ne razpolaga s stalnim virom dohodka. Sodišče prve stopnje ima torej prav, da je pripor zanj neogibno potreben ukrep za zagotovitev njegove navzočnosti in tega ni mogoče nadomestiti z drugim ukrepom, zlasti ne z v pritožbi predlagano obljubo v smislu določil člena 195 ZKP.

Zaradi povedanega pritožbi ni bilo mogoče ugoditi ampak jo je bilo potrebno kot neutemeljeno zavrniti.

ZKP člen 201,  201/1,  201/1-1,  201,  201/1,  201/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSC sklep Cp 1606/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-20

Sklep o oprostitvi plačila sodnih taks učinkuje od dneva, ko je bil pri sodišču vložen predlog in velja za vloge, dejanja in obveznosti, nastale tega dne ali pozneje.

Pritožba se z a v r n e kot neutemeljena in se p o t r d i izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je po pravnomočnosti sodbe zaradi izostanka P ... z dne 4. 10. 1996 ugodilo prošnji mladoletnih tožnic, ki sta jo postavili v tožbi in ju s sklepom z dne 7. 4. 1997 oprostilo plačila sodnih taks, obenem pa naložilo tožencu, da mora v smislu določil Zakona o sodnih taksah (čl. 17 ZST) on plačati sodne takse. Ta sklep je toženec prejel 21. 4. 1997. Čez čas, to je 9. 9. 1997, pa je tudi on zaprosil, da ga sodišče oprosti plačila sodnih taks.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom toženčevo prošnjo zavrnilo in oprlo svojo odločitev na čl. 14 ZST.

Zoper sklep se je toženec pritožil. Opisal je slabo gmotno stanje in tudi, da je hudo bolan in nesposoben, da skrbi zase.

Zakon o sodnih taksah v čl. 14 določa, da učinkuje sklep o oprostitvi sodnih taks od dneva, ko je bil pri sodišču vložen predlog za oprostitev in velja za vloge, dejanja in obveznosti, nastale tega dne ali pozneje. Toženčeva obveznost za plačilo sodne takse je nastala veliko preje, kot je toženec zaprosil za oprostitev plačila sodnih taks. Na podlagi tega zakonitega določila je toženec torej zamudil čas, v katerem bi lahko predlagal oprostitev plačila sodnih taks tako, kot je sodišče prve stopnje v napadanem sklepu opisalo.

Pritožba zato ni utemeljena in jo je pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (čl. 365 Zakona o pravdnem postopku/99).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 434/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-13

Če sodišče ugotovi, da ni krajevno pristojno za dovolitev izvršbe, ne more zavrniti izvršilnega predloga, ampak se lahko izreče le za krajevno nepristojno in po pravnomočnosti tega sklepa odstopi zadevo pristojnemu sodišču.

Pritožbi upnika se ugodi, sklep sodišča prve stopnje se v delu, v katerem je predlog za zavarovanje denarne terjatve zavrnjen (tč. 2 izreka) r a z v e l j a v i in v tem obsegu zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnje postopanje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje na podlagi notarskega zapisa zaradi ustanovitve zastavne pravice na nepremičninah dolžnika, ki stojijo na parc.št. ...., vpisanih v vl.št. E ... k.o. S., odredilo vknjižbo zastavne pravice v korist upnika. Predlog za zavarovanje denarnih terjatev z zastavno pravico nekaterih drugih nepremičnin, ki so navedene v tč. 3, b, c, d, e in f notarskega zapisa pa je zavrnilo.

Zoper ta sklep se pritožuje upnik iz sicer v delu, v katerem je bil predlog za zavarovanje denarne terjatve zavrnjen in v delu, v katerem je sodišče prve stopnje opustilo dovolitev zaznambe izvršljivosti terjatve, zaradi bistvene kršitve določb Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) in predlaga ustrezno spremembo izpodbijanega sklepa. V pritožbi navaja, da sodišče prve stopnje, ko je dovolilo vknjižbo zastavne pravice s prepovedjo odtujitve in obremenitve na nepremičnini, ni dovolilo tudi zaznambe izvršljivosti terjatve (2. odst. 244. in 2. odst. 251. čl. ZIZ). Poleg tega je zavrnilo predlog za zavarovanje denarne terjatve z zastavnimi pravicami na nepremičninah, navedenih v 3. tč. pod b, c, d, e in f notarskega zapisa in s tem kršilo določilo 2. odst. 166. čl. ZIZ.

Sodišče prve stopnje je del, v katerem je predlog upnika zavrnilo utemeljilo s tem, da za vpis zastavne pravice za zavarovanje denarne terjatve na nepremičninah, navedenih v točki 3 pod b, c, d, e, in f notarskega zapisa ni krajevno pristojno. Vendar pa je treba v primeru, ko sodišče ugotovi, da za odločitev o zadevi ni krajevno pristojno v skladu z 2. odst. 22. čl. in 1. odst. 23. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi s 15. čl. ZIZ odločiti le, da ni krajevno pristojno in po pravnomočnosti sklepa odstopiti zadevo pristojnemu sodišču, ni pa podlage za zavrnitev predloga. Zaradi tega je pritožbeno sodišče ob ugoditvi pritožbi upnika izpodbijani sklep v točki 2 razveljavilo in v tem obsegu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nadaljnje postopanje, to je da odloči o tem delu predloga, če meni, da ni krajevno pristojno, po določilih 22. in 23. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ.

Pritožbeno sodišče le pripominja, da je treba pritožbo upnika v delu, v katerem opozarja, da je sodišče prve stopnje opustilo dovoliti zaznambo izvršljivosti terjatve šteti kot predlog za izdajo dopolnilnega sklepa po 332. čl. v zvezi s 1. odst. 325. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ.

ZIZ člen 15,  15.  ZPP člen 22,  23,  22,  23.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 478/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-13

Za dolžnika, ki je pravna oseba, ne predstavlja opravičenega vzroka za zamudo roka okoliščina, da je njegovo pošiljko iz poštnega predala, ki ga ima skupno z drugim podjetjem, prevzela delavka drugega podjetja, pri čemer dolžnik ne zatrjuje, da za kaj takšnega ni bila pooblaščena.

Pritožba dolžnika se zavrne kot neutemeljena in se p o t r d i izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog dolžnika za vrnitev v prejšnje stanje in hkrati zavrglo ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi; v obrazložitvi je navedlo, da je bil dolžniku sklep o izvršbi vročen dne 8.7.1999, v sklepu je bil poučen, da lahko vloži ugovor v roku 8 dni od dneva prejema sklepa, vendar tega ni storil, zamuda roka za vložitev ugovora zaradi letnega dopusta pa ne predstavlja opravičenega razloga za zamudo. Kar se tiče ugovora zoper sklep o izvršbi, je ta prepozen, saj je bil vložen po poteku osemdnevnega roka.

Proti navedenemu sklepu je dolžnik po svoji pooblaščenki vložil pritožbo, v kateri je predlagal razveljavitev izpodbijanega sklepa; zatrjuje, da je v svojem predlogu navedel opravičen razlog za vrnitev v prejšnje stanje, saj sta bila ustanovitelj in direktor podjetja v času prejema poštne pošiljke na letnem dopustu, ko pa sta se vrnila, jima je V.C. izročilo priporočeno pošiljko, ki jo je dne 8.7.1999 dvignila na pošti iz razloga, ker ima dolžnik pošto v istem poštnem predalu kot podjetje, pri katerem je omenjena zaposlena.

Po mnenju pritožbenega sodišča ni mogoče pritrditi pritožbi v delu, kolikor uveljavlja, da je razlog zamude roka, ki ga uveljavlja dolžnik, objektivne narave, zaradi česar bi bilo moralo sodišče prve stopnje ugoditi predlogu dolžnika in dovoliti vrnitev v prejšnje stanje; pomembna okoliščina v tej zadevi je, da je dolžnik gospodarska družba, ki mora svojo organizacijo, poslovanje, pa tudi sprejemanje pošiljk urediti na takšen način, da bo omogočeno pravilno prevzemanje le-teh. Dejstvo, da ima dolžnik pošto v istem poštnem predalu kot neko drugo podjetje in da je s tem omogočil prevzem pošiljke s strani tretje osebe (pri tem pa dolžnik ni zatrjeval niti, da za kaj takšnega ta oseba ni bila pooblaščena), lahko bremeni zgolj njega in je ta okoliščina subjektivne narave, ne pa objektivne, kot to zatrjuje dolžnik. Ker je torej izpdbijani sklep izdan v skladu s 1.odst. 116.čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP), ugovor zoper sklep o izvršbi pa utemeljeno zavržen v skladu s 3. odst. 58.čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ), je pritožbeno sodišče na podlagi 2.točke 365.čl. ZPP v zvezi s 15.čl. ZIZ pritožbo dolžnika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cp 1575/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-27

prekinitev in mirovanje postopka - nadaljevanje postopka

Za nadaljevanje postopka po 1. odst. 208. člena ZPP zadošča, da sodišče povabi dediče po umrli toženi stranki, da prevzamejo postopek, pri tem pa ni pomemben obseg zapuščine.

Pritožba se zavrne in se p o t r d i izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se dedinji D.P. in S.Z. po pokojnem A.G. pozove, da prevzameta pravdo na strani tožene stranke.

Tožnici se pritožujeta proti navedenemu sklepu z laično pritožbo in zatrjujeta, da po pokojnem očetu nista ničesar dedovali, v zvezi z zapuščino pa je pravdni postopek pri sodišču v Murski Soboti.

Pritožbi sta priložili izvod sklepa o dedovanju.

Izpodbijani sklep predstavlja sklep o nadaljevanju postopka, za izdajo takšnega sklepa pa je imelo sodišče prve stopnje podlago v določbah 1. odst. 208. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Zakon namreč določa, da se postopek, ki je bil prekinjen iz kakšnega razloga navedenega v 1. do 4. tč. 205. čl. ZPP, nadaljuje tudi v primeru, ko sodnik povabi dediče, da prevzamejo postopek po stranki, ki je umrla. Pri tem je pomembno le, da sodišče povabi dediče po pokojni stranki, povsem nepomembno pa je kakšen je bil obseg zapuščine. Obseg zapuščine je glede na naravo tožbenega zahtevka sicer lahko pomemben pri ugotavljanju utemeljenosti tožbenega zahtevka (142. čl. Zakona o dedovanju - ZD), v nobenem primeru pa ne more vplivati na procesno vprašanje nadaljevanja postopka v zvezi z 208. čl. ZPP. Pritožnici ne zanikata, da sta dedinji po pokojnem A.G.

in ju je zato sodišče prve stopnje povsem pravilno povabilo, da prevzameta postopek. Pritožbeno sodišče je zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo izpodbijani sklep prve stopnje v skladu z določbami 365. čl. ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cp 128/99
Sodna praksa višjih sodišč, 2000-01-27

Kadar tožeča stranka opredeli vrednost spora enotno za več nedenarnih tožbenih zahtevkov, glede pritožbe proti odločitvi glede enega od tožbenih zahtevkov pri odmeri takse ni mogoče upoštevati določbe 4. točke 25. člena ZST, temveč se taksa odmeri upoštevaje vrednost spora.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in p o t r d i izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odmerilo sodno takso za pritožbo na 44.000,00 SIT. Sodišče je pri odmeri sodne takse upoštevalo, da je tožeča stranka opredelila vrednost spora na 2.200.000,00 SIT.

Tožeča stranka se pritožuje proti navedenemu sklepu in uveljavlja pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava. Tožnica je namreč uveljavljala dva tožbena zahtevka. Pritožba je bila vložena le proti zavrnitvi enega tožbenega zahtevka in odločitvi o stroških. Ker je tako pritožnica odločbo sodišča izpodbijala le delno, je vrednost izpodbijanega dela ocenila na 1.100.000,00 SIT ter od tega dela plačala tudi sodno takso, v skladu s 4. tč. 25. čl. Zakona o sodnih taksah, ki določa da se v primeru, ko se s pravnim sredstvom odločba le deloma izpodbija, vzame kot podlaga za plačilo sodne takse za pravno sredstvo le vrednost izpodbijanega dela. Zato predlaga pritožbenemu sodišču, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da sodno takso za pritožbo odmeri od vrednosti 1.100.000,00 SIT.

Tožbena zahtevka sta nedenarna. Tožeča stranka je v tožbi opredelila vrednost spornega predmeta na 2.200.000,00 SIT, pri tem pa ni opredelila vrednosti po posameznih zahtevkih. Ker gre, kot že zapisano, za nedenarne zahtevke, pri odmeri takse ni mogoče upoštevati določbe 4. tč. 25. čl. ZST, saj ni mogoče opredeliti vrednosti izpodbijanega dela drugače kot po, v tožbi navedeni sporni vrednosti. Zato je sodišče prve stopnje pravilno odločilo, da je pritožnica dolžna plačati takso glede na sporno vrednost. Zaradi tega je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (2. tč. 365. čl.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.